Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-26 00:00:00

4 липня 2016 року позивачка звернулась до суду з зазначеною позовною заявою, в якій просила: 1. встановити, що [PERSON], [INFO], уродженець с/х імені Комінтерна, Нововодолажського району, Харківської області, громадянин України, який помер [INFO], є батьком дитини - [PERSON], [INFO], та внести зміни в актовий запис про народження дитини № 126 від 13 лютого 2007 року, складений відділом РАЦС по місту Харкову № 2 Харківського міського управління юстиції, на [PERSON], змінивши прізвище дитини з «[PERSON]» на «[PERSON]» та вказати в відомостях про батька - батьком дитини [PERSON], [INFO], уродженця с/х імені Комінтерна, Нововодолажського району, Харківської області, громадянина України; 2. встановити факт спільного проживання без реєстрації шлюбу її, [PERSON], і [PERSON] однією сім'єю з 1 січня 2004 року; 3. визнати за нею право власності: -на 1/2 частку житлового будинку [ADDRESS], в порядку поділу майна подружжя; -на 1/6 частку житлового будинку [ADDRESS], в порядку спадкування за законом після смерті її чоловіка - [PERSON], який помер [INFO]; 4. визнати за малолітньою дитиною [PERSON] право власності на 1/6 частку житлового будинку [ADDRESS], в порядку спадкування за законом після смерті її батька - [PERSON], який помер [INFO]. В судовому засіданні позивачка та її представник - адвокат Чепурна Н.В., повністю підтримали позовну заяву та пояснили, що з 2004 року позивачка та [PERSON] проживали однією сім'єю у кімнаті 194 по [ADDRESS], але офіційно зареєстрували шлюб лише 17 липня 2008 року, коли [PERSON] вже відбував покарання в місцях позбавлення волі. Ще до реєстрації шлюбу позивачка та [PERSON] вирішили змінити місце свого проживання з тією метою, щоб убезпечити [PERSON] від спілкування з «поганою» компанією, яка склалась в районі [ADDRESS]. Для придбання іншого житла [PERSON] разом зі своєю матір'ю, відповідачкою по справі, продали кімнату [ADDRESS], але отримані кошти у розмірі 15 000 гривень в рівних частках були поділені між ними. Частину своїх коштів [PERSON] витратив на придбання старого автомобіля «Жигулі», а для купівлі будинку [ADDRESS], батьки [PERSON] передали їй 2 500 доларів США, хоча покупцем за договором купівлі-продажу від 15 вересня 2006 року був зазначений лише [PERSON] Як повідомила позивачка, [PERSON] ніколи не працював, адже, з його слів, це було «заборонено для таких, як він», тобто для осіб, які мають судимість, тоді як, батьки позивачки завжди допомагали їм фінансово, адже вони торгували на ринку та мали таку можливість. З огляду на положення статей 60, 65, 70 Сімейного кодексу України, статті 256 Цивільного процесуального кодексу України позивачка просила встановити факт її проживання з [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 1 січня 2004 року та визнати за нею право власності на 1/2 частку будинку [ADDRESS]. В цьому ж будинку позивачка та [PERSON] постійно проживали разом, а згодом і їхня донька - [PERSON], [INFO]. Оскільки позивачка не перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON], відомості про батька дитини були внесені на підставі частини 1 статті 135 Сімейного кодексу України, тобто зі слів матері. Позивачка зазначала, що за життя померлий [PERSON] вживав наркотики, зловживав спиртними напоями, бував агресивним та неодноразово бив її, але він ніколи не кривдив доньку, визнавав себе її батьком, не висловлював будь-яких сумнівів щодо цього факту, ставився до неї дуже чуйно, піклувався про неї, відвідував всі свята у дитячому садочку, допомагав у її вихованні та матеріально забезпечував аж допоки не потрапив до місць позбавлення волі. У період відбування ним покарання позивачка та [PERSON] зареєстрували шлюб, та останній висловлював намір офіційно оформити своє батьківство щодо [PERSON]. Після звільнення з місць позбавлення волі в 2011 році стосунки між [PERSON] та позивачкою не складались, позивачка постійно знаходила шприци, чоловік часто сварився та періодично бив її, у зв'язку з чим, вони почали проживали окремо, але позивачка ніколи не перешкоджала спілкуванню доньки з батьком, дозволяла дитині відвідувати місце проживання [PERSON], ночувати там, батько забирав доньку зі школи, відвідував позакласні заходи тощо. Визнання факту батьківства [PERSON] щодо [PERSON] потрібно позивачці для оформлення спадкових прав її доньки на майно, що увійшло до складу спадщини, яка відкрилась після смерті [PERSON] Оскільки позивачка просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частку будинку [ADDRESS], то вона вважала, що до складу спадкового майна увійшла лише 1/2 частка цього будинку. Враховуючи те, що спадкоємцями за законом після смерті [PERSON] є також його матір - [PERSON], та його син - [PERSON], позивачка просила визнати за нею та її донькою право власності на 1/6 частку зазначеного вище будинку за кожною, оскільки вони позбавлені можливості оформити свої права у нотаріуса через відсутність у них оригіналу правовстановлюючих документів. Відповідачка - [PERSON], в судовому засіданні факт батьківства її сина [PERSON] відносно [PERSON], [INFO], підтвердила, але проти задоволення інших позовних вимог заперечувала. Вона повідомила, що у [PERSON] є ще одна дитина - син [PERSON], 1990 року народження, від першого шлюбу, який також звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини. У письмових запереченнях [PERSON] наполягала на тому, що будинок [ADDRESS], був придбаний нею та її сином за гроші, отримані ними від продажу кімнати [ADDRESS], адже позивачка та її син ніде не працювали та самостійного доходу не мали. Відповідачка зазначала, що під час відбування її сином покарання в місцях позбавлення волі позивачка проживала разом з донькою у своєї матері в місті Харкові, а коли після звільнення з місць позбавлення волі [PERSON] захворів, то його лікування та похорон були проведені її особистим коштом, тоді як позивачка участі в цих витратах не брала (а.с. 131-133). В обґрунтування своїх доводів відповідачка надала заяви свідків [PERSON] (а.с. 45-146) та [PERSON] (а.с. 147-148). Відповідачка [PERSON] також звернулась до суду з заявою про розгляд справи за її відсутності (а.с. 131). Ухвалою суду від 22 вересня 2016 року до участі у справі в якості співвідповідача було залучено [PERSON] (а.с. 123-124), судом було встановлено місце його реєстрації за адресою: [ADDRESS] (а.с. 157, 163). Відповідач - [PERSON], в судове засідання не з'явився, про слухання справи повідомлявся своєчасно та належним чином рекомендованими листами за місцем реєстрації (а.с. 140-141, 155-156, 170-171, 175-176, 182-183, 204-205), але поштові відправлення повернулись до суду за закінченням терміну зберігання. Разом з тим, відповідно до частини 5 статті 74 Цивільного процесуального кодексу України він вважається таким, що повідомлений про дату та час судового розгляду належним чином. Вирішуючи питання про можливість розгляду справи за відсутності відповідача, суд враховував, зокрема, вимоги, сформульовані в рішеннях Європейського суду з прав людини у справах Цихановський проти України (рішення від 6 вересня 2007 року, заява № 3572/03) та Коновалов проти України (рішення від 18 жовтня 2007, заява № 13242/02), згідно з якими на національні суди покладено обов'язок створення умов для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним, зокрема, суд має вирішувати, чи відкладати судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричиняє невиправдані затримки у провадженні. З огляду на вищенаведене, з метою недопущення тяганини по справі та забезпечення процесуальних прав сторін, на адресу відповідача [PERSON] судом було направлено лист з роз'ясненням його процесуальних прав та обов'язків, зокрема, обов'язку добросовісно використовувати надані йому права, а також було повідомлено, що у випадку неявки відповідача суд вправі розглянути справу на підставі наявних доказів (а.с. 190), однак, відповідач із заявою про розгляд справи за його відсутності, клопотанням про відкладення розгляду справи або з запереченнями до суду не звернувся. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - Орджонікідзевський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, в судове засідання не з'явився, про слухання справи повідомлявся своєчасно та належним чином (а.с. 36, 43, 109, 138, 153, 165, 177, 181, 200). Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - приватний нотаріус Печенізького районного нотаріального округу Харківської області Кормілець М.П., в судове засідання не з'явився, про слухання справи повідомлявся своєчасно та належним чином (а.с. 125, 128), просив слухати справу за його відсутності, проти задоволення заяви не заперечував (а.с. 129, 193, 166, 197). Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. 14 вересня 2006 року [PERSON] та [PERSON] продали кімнату [ADDRESS], уклавши договір купівлі-продажу від 14 вересня 2006 року, посвідчений того ж дня приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Алексєєвою Л.В. та зареєстрований в реєстрі за номером 8744 (а.с. 134). 15 вересня 2006 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений того ж дня приватним нотаріусом Печенізького районного нотаріального округу Харківської області Бочарніковою Г.Є. та зареєстрований в реєстрі за номером 1130, відповідно до якого [PERSON] придбав будинок [ADDRESS] (далі за текстом, спірний будинок) (а.с. 135). Відповідно до Свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову № 2 Харківського міського управління юстиції [INFO], [PERSON] народилась [INFO], її батьками зазначені [PERSON] та [PERSON] (а.с. 10). Як убачається з Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України № 00016440645 від 17 березня 2016 року, відомості про батька [PERSON] були записані зі слів її матері (а.с. 11). На чисельних фотокартках, наданих позивачкою за період від самого народження [PERSON], [PERSON] завжди поруч з дитиною, годує її, грається з нею, відпочиває разом зі своєю родиною, з ними ж навідує свою матір, святкує Новий рік, Дні народження доньки, Хрестини тощо (а.с. 87-96). Вироком Чугуївського міського суду Харківської області від 29 лютого 2008 року [PERSON] було засуджено за частиною 3 статті 185, частиною 4 статті 70 Кримінального кодексу України до 3 років 6 місяців позбавлення волі (а.с. 16-20). Згідно зі Свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER], виданим Орджонікідзевським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції 17 липня 2008 року, цього ж дня [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, прізвище дружини після реєстрації шлюбу змінено на «[PERSON]» (а.с. 14). В період відбування покарання за вище наведеним вироком [PERSON] надсилав на адресу позивачки чисельні листи та картки з привітаннями, в яких постійно називав [PERSON] своєю донькою, висловлював до неї та позивачки теплі почуття, звертався до позивачки з проханнями передавати йому гроші, продукти харчування, чай, готувати для нього певні страви тощо. Згодом [PERSON] запропонував позивачці одружитись, просив пробачення за те, що на волі погано піклувався про них, що їхня донька народилась поза шлюбом та висловлював бажання виправити ситуацію (а.с. 53-86). [PERSON] помер [INFO], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Печенізького районного управління юстиції у Харківській області 12 серпня 2015 року (а.с. 12). За життя [PERSON] заповіту не склав (а.с. 111), після його смерті була заведена спадкова справа № 59/2015 (а.с. 112), з заявами про прийняття спадщини звернулись його матір - [PERSON], дружина - [PERSON], та син - [PERSON] (а.с. 114-116). Станом на 9 квітня 2016 року будинок [ADDRESS], належить на праві приватної власності [PERSON] (а.с. 22-23). В листі № 246/02-14 від 6 квітня 2016 року приватний нотаріус Печенізького районного нотаріального округу Харківської області Кормілець М.П. повідомив позивачці, що в силу пункту 4.15. Розділу 4 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України видача свідоцтва про право на спадщину можлива після подання спадкоємцем правовстановлюючих документів (а.с. 21). Станом на 18 березня 2016 року позивачка разом з донькою - [PERSON], та матір'ю - [PERSON], проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с. 13). [PERSON] є ученицею Харківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 40 Харківської міської ради. Як зазначено у характеристиці дитини, [PERSON] доброзичлива, вихована, чемна та чуйна. Її матір бере участь у вихованні доньки, а батько - [PERSON], також здійснював догляд за дитиною: відвідував індивідуальні консультації вчителя, позакласні заходи, забирав доньку зі школи, був присутнім на зборах майбутніх першокласників (а.с. 15). Свідок [PERSON], будучи допитаною в судовому засіданні, пояснила, що вона була сусідкою позивачки та [PERSON] у той період, коли вони проживали у кімнаті [ADDRESS], поруч проживала матір [PERSON] - [PERSON] У 2004 році свідок придбала кімнату на одному коридорі з зазначеними вище особами, на цей момент позивачка та [PERSON] вже проживали однією сім'єю. В 2006 році позивачка вперше завагітніла, але дитину втратила, від чого обоє батьки були дуже засмучені. Потім [PERSON] продали кімнату, а позивачка з [PERSON] переїхали в смт. Печеніги, але вони продовжували спілкуватись з [PERSON], приїздили до неї в гості вже з онукою - [PERSON], яку бабуся завжди визнавала. Допитана в ході судового розгляду свідок [PERSON], яка є матір'ю позивачки, пояснила, що її донька почала проживати з [PERSON] на початку 2004 року, одразу після закінчення школи і не зважаючи на заперечення батьків. Вони проживали постійно однією сім'ю за адресою: [ADDRESS], поруч з [PERSON], яка завжди добре ставилась до позивачки та до онуки - [PERSON]. Коли позивачка завагітніла у 2006 році, вона попросила у батьків позичити їй гроші на придбання будинку в смт. Печеніги. Матір та батько позивачки торгували на ринку, накопичували гроші на придбання квартири для одного з дітей, а тому вирішили допомогти донці та віддали їй 2500 доларів США, які позивачка та [PERSON] обіцяли згодом повернути, але не повернули і донині. На початку 2007 року у позивачки та [PERSON] народилась донька - [PERSON]. В 2008 році [PERSON] був засуджений до позбавлення волі: протягом строку відбування ним покарання позивачка усіляко підтримувала його, відвозила йому продукти харчування, відвідувала його, а у 2008 році вони зареєстрували шлюб. Після звільнення з місць позбавлення волі [PERSON] певний час проживав разом з дружиною, донькою та тещею у будинку останньої, але в 2014 році позивачка та [PERSON] посварились та з того часу проживали окремо. Свідок повідомила, що стосунки між її донькою та [PERSON] складались по-різному: траплялись сварки, були випадки побиття її доньки, але до дитини [PERSON] завжди ставився дуже чуйно, з любов'ю, піклувався про неї, грався. Навіть після того, як позивачка та [PERSON] стали проживати окремо, його ставлення до доньки [PERSON] не змінилось, а позивачка ніколи не перешкоджала їхньому спілкуванню. Свідок [PERSON], близька подруга позивачки, в ході її допиту судом повідомила, що в 2003 році після закінчення школи позивачка познайомилась з [PERSON] та майже одразу переїхала до нього у кімнату, що розташована в будинку [ADDRESS]. Коли позивачка завагітніла, вони з [PERSON] вирішили продати цю кімнату та переїхати подалі від його «друзів-наркоманів» до смт. Печеніги, Харківської області. Свідку відомо зі слів позивачки, що будинок в смт. Печеніги придбали за 5500 доларів США, при цьому 2500 доларів США надали її батьки. За час спільного проживання [PERSON] не працював, казав, що це не «по понятиям», а позивачка працювала неофіційно в кондитерському цеху. Коли позивачка народила доньку, то отримані нею «дитячі» гроші у сумі 8500 гривень були повністю витрачені на господарські потреби. Коли [PERSON] потрапив до місць позбавлення волі, позивачка завжди возила передачі, відвідувала його, привозила доньку на побачення тощо. Після відбуття покарання [PERSON] переїхав до будинку тещі, де вкрав заробітну плату позивачки та розбив придбаний нею у кредит телевізор, після чого, з 2014 році вони стали проживати окремо. Однак, попри сварки з позивачкою, до доньки [PERSON] зажди ставився дуже добре, ніколи не ображав її, майже боготворив, піклувався про неї, грався та розважав її, при цьому ніколи не ставив під сумнів факт свого батьківства. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи та проаналізувавши зібрані по справі докази в їх сукупності, вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до статті 130 Сімейного кодексу України та пункту 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» у разі смерті чоловіка, який не перебував у шлюбі з матір'ю дитини, факт його батьківства може бути встановлений за рішенням суду. Заява про встановлення факту приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини 1 статті 135 Сімейного кодексу України. Згідно з частиною 2 статті 256 Цивільного процесуального кодексу України у судовому порядку в окремому провадженні можуть бути встановлені також ті факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Пленум Верховного Суду України в пунктах 13, 15 постанови № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз'яснив, що суд розглядає заяви про встановлення факту батьківства в разі смерті особи, якщо у свідоцтві про народження дитини ця особа не вказана її батьком, за наявності однієї з таких обставин: 1) спільне проживання батьків дитини і ведення ними спільного господарства, яке не припинилось до її зачаття; 2) спільне виховання дитини; 3) спільне утримання дитини; 4) докази, що з вірогідністю підтверджують визнання відповідачем батьківства. Судом встановлено, що [INFO] народилася [PERSON], відомості про її батька були внесені в актовий запис відповідно до статті 135 Сімейного кодексу України, тобто зі слів матері (а.с. 10-11). Разом з тим, як зазначає позивачка, що підтвердили допитані в ході судового розгляду свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON], [PERSON] завжди визнавав себе батьком [PERSON] від самого її народження, ніколи не сумнівався у своєму батьківстві, брав участь у її вихованні, відвідував школу, позакласні заходи, був присутнім на родинних святах тощо, а відбуваючи покарання в місцях позбавлення волі, завжди цікавився своєю дитиною та переказував їй теплі, щирі вітання (а.с. 15, 53-86, 87-96). В судовому засіданні та у письмових поясненнях відповідачка [PERSON] також не заперечувала факту батьківства свого сина - [PERSON], стосовно [PERSON], лише зазначала, що під час перебування її сина у місцях позбавлення волі та вже після його смерті невістка та онука не допомагали їй, не цікавились станом її здоров'я, а коли [PERSON] потрапив до лікарні, а згодом помер, саме вона несла всі витрати на лікування та поховання сина (а.с. 131-133). У зв'язку зі смертю [PERSON] встановити факт його батьківства стосовно [PERSON] в інший спосіб, а ніж у судовому порядку, неможливо, тоді як встановлення цього факту є необхідним для реалізації спадкових прав малолітньої дитини. Таким чином, досліджені судом докази у їх сукупності переконливо доводять факт батьківства [PERSON], [INFO], який помер [INFO], відносно дитини - [PERSON], [INFO], тому позовні вимоги в цій частині обґрунтовані та підлягають задоволенню. Крім того, суд задовольняє вимоги позивачки щодо встановлення факту її проживання однією сім'єю з [PERSON] з 1 січня 2004 року по день реєстрації ними шлюбу, тобто по 17 липня 2008 року. За поясненнями свідка [PERSON], яка була сусідкою позивачки та [PERSON], з 2004 року вони проживали разом, як чоловік та дружина, вели спільне господарство, були пов'язані побутом, планували дітей, після втрати першої дитини не розлучились, а в 2006 році позивачка знову завагітніла, з приводу чого обоє батьків були дуже щасливі. Мати позивачки - [PERSON], та її подруга - [PERSON], дали тотожні за змістом показання. Пояснення позивачки та свідків повністю узгоджуються зі змістом листів [PERSON], які він надсилав на її адресу з місць позбавлення волі (а.с. 53-86). З зазначених листів вбачається, що [PERSON] перепрошував перед позивачкою та їхньою донькою щодо своєї поведінки, яка передувала його засудженню до позбавлення волі, обіцяв виправитись заради них, переконував у тому, що вони є сенсом його життя. Крім того, саме до позивачки звертався [PERSON] з проханням привозити йому продукти харчування, готувати для нього певні страви, забезпечувати його одягом і взуттям, чаєм, цигарками, цукром тощо. На початку строку відбування покарання [PERSON] надсилав листи позивачці на адресу: [ADDRESS], що спростовує пояснення його матері - [PERSON], з приводу того, що позивачка ніколи не проживала за зазначеною адресою (а.с. 63, 65, 70, 75). Факт того, що позивачка та [PERSON] були пов'язані спільним побутом та мали сімейний бюджет підтверджується також тим, що частину коштів на придбання будинку [ADDRESS], їм надали батьки позивачки, що підтверджується поясненнями позивачки, свідків [PERSON] та [PERSON], а також узгоджується з письмовими матеріалами справи. Як убачається з договору купівлі-продажу кімнати [ADDRESS], її було продано за 15 000 гривень, які в рівних частках отримали [PERSON] та його матір - [PERSON] (а.с. 134), тоді як спірний будинок було придбано за 25 150 гривень (а.с. 135). Суд також бере до уваги надані позивачкою фотокартки, на яких вона зображена разом з [PERSON] та їхньою спільною дитиною - [PERSON], в умовах їхнього звичного щоденного життя (а.с. 87-96). Статтею 256 Цивільного процесуального кодексу України передбачено можливість встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка і жінки без шлюбу, а статтею 3 Сімейного Кодексу України визначено, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Суд враховує спільне постійне проживання з 1 січня 2004 року позивачки та [PERSON] у кімнаті [ADDRESS], а згодом у будинку [ADDRESS], ведення ними спільного побуту, їхнє особисте ставлення один до одного, як чоловіка та дружини ще до реєстрації шлюбу між ними, добровільне здійснення ними сімейних прав та виконання сімейних обов'язків навіть після засудження [PERSON] до позбавлення волі, а також спільну турботу та піклування про дитину, її добробут, здоров'я та щастя. Зазначені обставини, які доведені позивачкою належними та допустимими доказами, суд вважає достатніми для обґрунтування позовної вимоги щодо встановлення факту її проживання з [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 1 січня 2004 року по 17 липня 2008 року, тобто по день реєстрації ними шлюбу. При цьому суд не бере до уваги письмові пояснення [PERSON] та [PERSON], які відповідачка [PERSON] долучила в обґрунтування своїх заперечень, оскільки, виходячи з системного аналізу статей 63, 180 Цивільного процесуального кодексу України, ці пояснення не є допустимими доказами в розумінні статті 59 цього ж Кодексу з огляду на порушення порядку їх одержання. Оскільки відповідно до статті 74 Сімейного кодексу України встановлено, що якщо жінка і чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають в шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, суд також визнає за позивачкою право власності на ? частку будинку [ADDRESS]. Разом з тим, суд відмовляє позивачці у вимогах щодо визнання за нею та її донькою права власності на 1/6 частку будинку [ADDRESS], в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], який помер [INFO], при цьому виходить з наступного. Як убачається з відомостей, наданих приватним нотаріусом Печенізького районного нотаріального округу Харківської області Кормільцем М.І. в листі № 775/01-16 від 8 вересня 2016 року, після смерті [PERSON] відкрито спадкову справу за номером 59/2015, а в межах шестимісячного строку з дня смерті останнього [PERSON], [PERSON] та [PERSON] подано заяви про прийняття спадщини (а.с. 113-116). Порядок спадкування за законом та здійснення права на спадкування встановлений Главами 86, 87 Цивільного кодексу України, та передбачає звернення спадкоємців до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього ж Кодексу. Перелік документів, які спадкоємець зобов'язаний надати нотаріусу для отримання свідоцтва про право на спадщину деталізований в Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженому наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року. Згідно з пунктом 4.15. Глави 10 наведеного вище Порядку видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно. Позивачка зазначала, що [PERSON] не надає їй оригінал договору купівлі-продажу від 15 вересня 2006 року, посвідченого того ж дня приватним нотаріусом Печенізького районного нотаріального округу Харківської області Г.Є. Бочарніковою та зареєстрованого в реєстрі за номером 1130 (а.с. 134), на підставі якого [PERSON] набув право власності на будинок [ADDRESS], але доказів перебування оригіналу правовстановлюючого документу у відповідачки суду не надано. Крім того, до матеріалів справи долучено незасвідчену належним чином копію договору купівлі-продажу від 15 вересня 2006 року, а його оригінал для перевірки автентичності цієї копії суду не надавався, що унеможливлює оцінку цього доказу. Через відсутність у позивачки оригіналу правовстановлюючого документу на нерухоме майно її чоловіка - [PERSON], нотаріус порадив їй звернутись до суду з позовною заявою про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом (а.с. 21), проте, постанова про відмову позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину в порядку, встановленому Главою 13 Порядку про вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, суду також не надана. Але відповідно до пункту 1.2. Глави 22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України дублікати документів, посвідчених або виданих нотаріусом, можуть бути видані за письмовою заявою спадкоємців осіб, за дорученням яких або щодо яких вчинялася нотаріальна дія, а також виконавця заповіту та на запит нотаріуса, яким заведено спадкову справу. У цьому разі нотаріусу, крім свідоцтва про смерть таких осіб, подаються документи, які підтверджують їх родинні стосунки. Отже, дублікат правовстановлюючого документу, а саме договору купівлі-продажу від 15 вересня 2006 року, посвідченого того ж дня приватним нотаріусом Печенізького районного нотаріального округу Харківської області Г.Є. Бочарніковою та зареєстрованого в реєстрі за номером 1130, може бути виготовлений за заявою самої позивачки або на запит нотаріуса, яким заведено спадкову справу, що повністю усуне підстави для відмови у вчиненні нотаріальної дії, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до статті 88 Цивільного процесуального кодексу України суд розподіляє судові витрати між сторонами наступним чином. Як убачається з позовної заяви, [PERSON] було заявлено дві вимоги в порядку окремого провадження, кожна з яких згідно з пунктами 1, 4 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» та статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет на 2016 рік» оплачується судовим збором у сумі 0,2 розміру мінімальної заробітної плати, тобто 1378 гривень х 0,2 = 275 гривень 60 копійок, а також три майнові вимоги, кожна з яких, виходячи з вартості спірного будинку, зазначеної у договорі купівлі-продажу від 15 вересня 2006 року у розмірі 25150 гривень, оплачується судовим збором у розмірі 1% ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати, тобто 1378 гривень х 0,4 = 551 гривня 20 копійок. Згідно з квитанціями, доданими позивачкою до її позову, вона сплатила за дві вимоги в окремому провадженні по 275 гривень 60 копійок за кожну, а також повністю за одну майнову вимогу 551 гривню 20 копійок (а.с. 1-3). Оскільки в цій частині позов задоволено повністю, судовий збір у загальному розмірі 1102 гривні 40 копійок підлягає стягненню на користь позивачки у рівних частках з відповідачів, тобто по 551 гривні 20 копійок з кожного. В інших двох майнових вимогах позивачці судом відмовлено, але під час звернення до суду, з огляду на відсутність у неї договору купівлі-продажу спірного будинку від 15 вересня 2006 року, в якому фактично відображено ціну її позову, судовий збір було сплачено не в повному обсязі, а лише в сумі 73 гривень 80 копійок (а.с. 1), тому судовий збір у розмірі (551 гривня 20 копійок + 551 гривня 20 копійок) - 73 гривні 80 копійок = 1028 гривень 60 копійок підлягає стягненню з позивачки в дохід держави. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial