Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-14 00:00:00

30 березня 2018 року позивач [PERSON] звернувся до Добропільського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до [PERSON], яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої дитини [PERSON], третя особа орган опіки та піклування виконкому Добропільської міської ради, про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні нерухомим майном шляхом позбавлення осіб права користування житловим приміщенням. Позовні вимоги мотивовано тим, що йому належить на праві приватної власності [ADDRESS]. У спірній квартирі зареєстрована відповідач [PERSON], та її неповнолітній син [PERSON], які в квартирі протягом трьох років не проживають, відмовляються добровільно знятись з реєстраційного обліку. Підставою набуття права власності є договір купівлі-продажу нерухомого майна, укладений 23 липня 2015 року між продавцями [PERSON], [PERSON], [PERSON] та покупцем [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Добропільського міського нотаріального округу Донецької області Шиманським І.Ю. та зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 686664714115. Реєстрація відповідача та її дитини заважає йому повноцінно користуватись квартирою, адже він в майбутньому зобов'язаний узгоджувати з відповідачем угоду щодо розпорядження власністю. На підставі викладеного, позивач просить суд позбавити [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] права користування [ADDRESS]. Позивач [PERSON] в відкрите судове засідання не з'явився, надавши заяву про розгляд справи у його відсутність, на задоволенні позовних вимог наполягав. Представник позивача [PERSON] у відкритому судовому засіданні позов підтримала, просила задовольнити, оскільки відповідач та її син у спірній квартирі не проживають, комунальні послуги не сплачують, чим порушують право позивача володіти, користуватися та розпоряджатися майном. Відповідачка [PERSON] у відкритому судовому засіданні позовні вимоги не визнала, пояснила, що в спірній квартирі проживала з 2007 року з чоловіком [PERSON], який помер [INFO] року. Спочатку вони жили в цивільному шлюбі, 10.01.2008 року у них народився син [PERSON]. Подружжя вело спільне господарство, виховувало дитину, проте [PERSON], батьком [PERSON] в свідоцтві про народження записаний не був. 15 жовтня 2010 року шлюб між ними був зареєстрований. В 2014 році разом тимчасово виїхали до Росії. [INFO] року її чоловік [PERSON] помер. Рідні чоловіка відразу уклали договір купівлі продажу спірної квартири. Всі речі, що належали їх подружжю залишились в квартирі. На теперішній час відповідачка свого житла не має, тому не може зареєструватись в іншому місці, та зареєструвати неповнолітню дитину. Проживає зараз в Росії, Московська область, без реєстрації, не працює, виховує дитину малолітню. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, представника третьої особи, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши усі наявні докази у їх сукупності, дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 23 липня 2015 року між покупцем [PERSON] та продавцями [PERSON], [PERSON], [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна ([ADDRESS]), посвідчений приватним нотаріусом Добропільського міського нотаріального округу Донецької області Шиманським І.Ю. та зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 686664714115. [PERSON], [INFO] та її неповнолітній син [PERSON], [INFO], з 15 липня 2009 року по теперішній час зареєстровані у спірному (будинку) квартирі, це підтверджується копією домової книги (а.с. 10), копією паспорта відповідачки (а.с. 47). Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплено положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей. Відповідно до статті 156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також частина перша статті 405 ЦК України. Як вбачається зі змісту зазначених норм, право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають, у тому числі члени сім'ї власника, які постійно проживають з ним, ведуть спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщення. Разом з цим згідно із положенням статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном. Виходячи із порівняльного аналізу статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 64, 150, 156 ЖК УРСР, слід дійти висновку, що положення статей 381, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру від будь-яких осіб, у тому числі і тих, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 64, 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6- 709цс16). Питання про те, хто належить до членів сім'ї власника (наймача) жилого приміщення, регулюється частиною другою статті 64 ЖК УРСР. До категорії членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Таким чином, визначаючи коло членів сім'ї наймача, вказана норма житлового законодавства України поділяє їх на дві групи: одні з них «належать» до членів сім'ї наймача, інші - «можуть бути визнані» такими. Судом встановлено, що [PERSON] є невісткою попередніх власників жилого приміщення [PERSON] та [PERSON], та жінкою померлого [PERSON], який є сином колишніх власників житла, та рідним дядьком позивача. Згідно з частиною другою статті 156 ЖК УРСР за згодою власника жилого будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Судом встановлено, що [PERSON] та її неповнолітня дитина [PERSON], проживали та зареєстровані у спірній квартирі з 15 липня 2009 року, тобто ще до укладення договору купівлі продажу, та за життя сина попередніх власників квартири [PERSON], який помер [INFO] року (а. с. 66). Окрім того, судом встановлено, що відповідач [PERSON], та її неповнолітня дитина [PERSON], не мають іншого місця постійного проживання. Доводи відповідачки, що вона з 2007 року проживала у спірному (будинку) однією сім'єю з [PERSON] та іх неповнолітнім сином [PERSON], вели спільне господарство в оспорюваному житлі, позивачем не спростовані під час судового розгляду. Таким чином, доводи позивача про те, що відповідачі не є членами сім'ї позивача і підлягають виселенню з належної йому на праві власності квартири спростовуються матеріалами справи, та встановленими вище обставинами. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло; ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону чи за рішенням суду. Як зазначено у статті 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, які передбачено законом. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого житла. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у це право (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. theUnitedKingdom), заява № 19009/04, п. 50; рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitsky v. Ukraine») заява № 30856/03, п. 41. Звертаючись до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом позбавлення відповідачів права користування жилим приміщенням, позивач посилався на положення статей 317, 319, 321, 391 ЦК України у сукупності з положеннями статі 156 ЖК України та статті 64 ЦК України, проте при цьому не зазначив в чому полягає порушення відповідачами його прав. Відповідно до статті 55 Конституції України та положень статей 4, 13, 81 ЦПК України, кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим кодексом. При цьому кожна із сторін повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно до частин першої - третьої статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує права дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Частиною 1 ст. 160 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Як вбачається із частини 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Суд, враховуючи вимоги законодавства щодо найкращого забезпечення інтересів дітей та недопустимість порушення їх житлових прав, беззаперечно погоджується із висновком Органу опіки та піклування при виконкомі Добропільської міської ради в частині того, що позбавлення неповнолітньої дитини [PERSON] права користування жилим приміщенням в [ADDRESS] призведе до безумовної втрати прав дитини на житло, до звуження обсягу його існуючих майнових прав та порушення охоронюваних законом інтересів. Щодо посилань представника позивача на несплату [PERSON] вартості комунальних послуг за вказаною квартирою та утворення у зв'язку з цим заборгованості, суд вважає за необхідне зазначити, що це не є предметом позову у даній цивільній справі і не впливає на висновки, яких дійшов суд. Приймаючи до уваги вищевикладені обставини та положення законодавства, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Outcome: dismissed