Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-23 00:00:00

29.10.2015 року позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідача, в якому просить розірвати шлюб, укладений між сторонами 24.06.2014 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану у Київському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 998; стягнути з [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO] у сумі 2000 грн., щомісячно; після розірвання шлюбу просить залишити дошлюбне прізвище «Морозовська». При цьому, позивач посилається на те, що 24.06.2014 року між сторонами було укладено шлюб, від якого у сторін народився син [PERSON]. Сторони не проживають разом, спільне господарство не ведеться, збереження сімї неможливо та суперечить інтересам сторін. Син проживає разом з позивачем, оскільки відповідач не надає матеріальну допомогу на утримання сина та ухиляється від своїх обовязків як батька, позивач змушена звернутись до суду. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала та просить його задовольнити. При цьому пояснила, що сторони спільно не проживають з 14.07.2015 року, примирення між подружжям неможливе. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні не заперечував проти розірвання шлюбу. При цьому зазначив, що не згодний з вимогами про стягнення з нього аліментів, оскільки між сторонами існує домовленість, що дитина тиждень проживає у матері, а тиждень у батька, витрати відповідача на утримання сина щомісячно складають понад 2000 грн., тому [PERSON] вважає, що відсутні підстави для задоволення вимог позивача про стягнення аліментів. Вислухавши сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як встановлено у судовому засіданні, 24.06.2014 року [PERSON] та [PERSON] /до шлюбу - Морозовська/ [PERSON] уклали шлюб, який зареєстрований у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану у Київському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 998 /свідоцтво про шлюб серії І-ЖД № 231375/ /а.с. 9/. 08.07.2014 року народився [PERSON], актовий запис № 7132, про що свідчить свідоцтво про народження серії І-ЖД № 397474, видане Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції. Батьками у свідоцтві вказані сторони по справі /а.с. 6/. Шлюб у сторін носить формальний характер, подружні стосунки між ними не підтримуються, спільного господарства сторони не ведуть, проживають окремо з 14.07.2015 року, спорів стосовно поділу спільного майна та місця проживання дитини на теперішній час немає. Згідно з ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Загальна декларація прав людини у ч. 2 ст. 16 містить положення, за яким шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються, а за ст. 23 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, жоден шлюб не може бути укладений без вільної і цілковитої згоди тих, що одружуються. За аналогією можливо зробити висновок, що й подальше існування сім'ї як добровільного союзу у разі відсутності добровільної згоди чоловіка чи жінки на такий союз - сім'ю - шлюб, не може мати місце, а також, приймаючи бажання й право одного з них розірвати шлюб не може бути незаконно порушене або одного з подружжя не можливо насильно, без його волі змусити перебувати у таких зареєстрованих як шлюб відносинах. Таким чином, враховуючи встановлені обставини та приймаючи до уваги визнання відповідачем вимог щодо розірвання шлюбу, суд приходить до висновку, що позовна заява [PERSON] в цій частині підлягає задоволенню. Згідно ст. 180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 1 ст. 184 СК України встановлено, що якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування та найважливішим обов'язком батьків. Статтею 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, регламентовано, що кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. У ході розгляду справи відповідач пояснював, що добровільно витрачає кошти у розмірі приблизно 2000 грн. на утримання сина, піклується про його стан здоров'я та бере участь у його вихованні, так як між сторонами існує домовленість щодо почергового проживання дитини із батьком та матір'ю. Вказана обставина не заперечувалася і позивачем. Однак, позивач наполягає на винесенні рішення стосовно стягнення аліментів, оскільки таким чином існуватиме гарантія подальшого належного утримання дитини батьком. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Вивчивши матеріали справи, проаналізувавши встановлені обставини, та з урахуванням наданих відповідачем пояснень стосовно щомісячних витрат на утримання сина у розмірі близько 2000 грн., суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] у частині стягнення аліментів, підлягають задоволенню, так як обґрунтовані та доведені. При цьому суд вважає, що такий розмір стягуваних аліментів є розумним та не суперечитиме чинному законодавству, інтересам позивача, відповідача та неповнолітньої дитини.

Outcome: approved