Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-10 00:00:00

30 серпня 2019 року [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом до [PERSON] .. Свої вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що 18 лютого 2002 року між нею та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , розташованого на земельній ділянці площею 0,0875 га.Ця угода була посвідчена Універсальною Біржею «Південь»за № 3114. Обидві сторони виконали всі умови договору - відповідач передав їй у власність зазначене вище домоволодіння, а вона його прийняла та сплатила відповідачеві ціну, обумовлену договором. У теперішній час вона не може зареєструвати за собою право власності на зазначене нерухоме майно, оскільки нотаріус вимагає нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, а зазначений вище договір вважає недійсним. Посилаючись на викладене, а також на те, що питання про відчуження земельної ділянки не було вирішено належним чином, просила визнати дійсним договір купівлі-продажу та визнати за нею право власності на житловий будинок та земельну ділянку, на якій він розташований. Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явилися. Представник позивачки надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій, крім цього, зазначила, що повністю підтримує заявлені вимоги та не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи у порядку, передбаченому ч. 11 ст. 128 ЦПК України, через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, а також за останнім відомим місцем проживання у порядку, передбаченому ч. 2 ст. 130 ЦПК України, до суду не з`явився, про причини своєї неявки не повідомив. Представник третьої особи - Універсальної Біржі «Південь»- в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи третя особа була повідомлена належним чином. Суд на підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України, враховуючи згоду позивачки і наявність достатніх даних для вирішення спору, вважає можливим ухвалити заочне рішення. Дослідивши письмові докази, що є у справі, суд дійшов такого. 18 лютого 2002 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , розташоване на земельній ділянці площею 0,0875 га, який посвідчено Універсальною Біржею «Південь»за № 3114, що підтверджується цим письмовим договором (а. с. 9). Під час укладення угоди сторони дійшли згоди про всі істотні умови цього договору та виконали всі зобов`язання, а саме відповідач передав у власність позивачці продане нерухоме майно, а остання його прийняла та сплатила відповідачеві ціну цього майна, обумовлену угодою, що також підтверджується зазначеним вище договором. 07 березня 2002 року за позивачкою на підставі вказаного договору Миколаївськім міжміським бюро технічної інвентаризації в особі його Очаківської міської філії зареєстроване право приватної власності на житловий будинок, що розташований за вказаною вище адресою, що підтверджується відповідним реєстраційним посвідченням (а. с. 10). Згідно з державним актом на право приватної власності на землю (а. с. 16), попередній власниці [PERSON] на підставі рішення Очаківської міської Ради народних депутатів №415 від 30 листопада 1993 року було виділено земельну ділянку площею 0,0875 га для обслуговування жилого будинку за вказаною вище адресою. Спадкоємцем [PERSON] є відповідач [PERSON] , що підтверджується відповідним свідоцтвом про право на спадщину за законом (а. с. 15). Згідно з ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року №1956-XII (що застосовувався до даних правовідносин на момент укладення договору), угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Згідно зі ст. 48 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року № 18/5 та зареєстрованої 07 липня 1994 року за № 152/361, що діяла на час спірних правовідносин, правовстановлюючим документом міг бути договір купівлі-продажу, зареєстрований на біржі. Зазначена норма закону протирічила діючій на той час ст. 227 ЦК України (1963 р.), згідно з якою договір купівлі-продажу повинен бути нотаріально посвідчений та підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 16 ЦК України передбачає, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом є визнання цього права. Враховуючи викладене вище, суд вважає, що на час укладання угоди мала місце суперечність законодавства, та приймаючи до уваги той факт, що підстав нікчемності правочину судом не виявлено, права та інтереси сторін укладений правочин не порушував, а навпаки, сторони після набуття прав на нерухоме майно, в повному обсязі не можуть користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, це є підставою для визнання угоди дійсною. Відповідно й вимога позивачки про визнання за нею права власності на спірний будинок є обґрунтованою, оскільки це право виникло в неї внаслідок укладення договору купівлі-продажу. Відповідно до ст. 30 ЗК України в редакції 1992 року, який діяв на час укладення договору купівлі-продажу, при переході права власності на будівлю та споруду переходило у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності на земельну ділянку, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі. Як вбачається з договору купівлі-продажу, зміст ст. 30 ЗК України сторонам, що підписали договір, роз`яснено нотаріусом. Аналізуючи викладені обставини, суд дійшов висновку, що разом із житловим будинком[PERSON] відчужував [PERSON] також земельну ділянку для його обслуговування за цією ж адресою. Обставин, які б вказували, що попередня власниця набула право власності на спірну земельну ділянку неправомірно, або, що на неї, окрім позивачки, претендують інші особи, в суді не встановлено. Таким чином позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Судові витрати суд відносить на рахунок позивачки. На підставі викладеного,

Outcome: approved