Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-30 00:00:00

31.08.2016 року [PERSON] звернувся з позовом про стягнення з [PERSON] суми боргу з урахуванням індексу інфляції за період з 31.12.2015 року по 31.08.2016 року в розмірі 78 632,77 грн. за розпискою від 21.12.2015 року, 3 % річних в сумі 1 506,76 грн., стягнення судового збору в розмірі 801,40 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач не повертає позику згідно розписки від 21.12.2015 року в розмірі 75 000,00 грн., яку останній зобов'язався повернути до 18 год. 30.12.2015 року. Враховуючи, що боргові зобов'язання відповідачем виконані не були, просить стягнути з [PERSON] індекс інфляції за період з січня 2016 року по липень 2016 року в розмірі 3 863,77 грн., 3 % річних в сумі 1 506,76 грн. Позивач в судове засідання не з'явився, про розгляд справи повідомлявся в установленому порядку, подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Відповідач повторно не з'явився в судове засідання, про розгляд справи повідомлявся в установленому порядку. Відповідно до ст. 224 ЦПК України суд вирішив ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Судом встановлено, що 21.12.2015 року [PERSON] і [PERSON] уклали договір позики, про що свідчить розписка (а. с. 5), відповідно до умов якої відповідач отримав від позивача грошові кошти в сумі 75 000 грн., терміном повернення до 18:00 30.12.2015 року. Факт отримання коштів у сумі 75 000,00 грн. підтверджується вказаною розпискою, в якій відповідач зазначає, що бере в борг грошові кошти у позивача. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст. 11 ЦПК України). Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 2 статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до вимог ст. 1047 ЦК України, розписка є одночасно документом, який підтверджує передачу грошей позикодавцем позичальнику, й укладення договору позики. З матеріалів справи вбачається, що 21.12.2015 року [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти в сумі 75 000,00 грн. В розписці зазначені: сторони зобов'язання (позикодавець та позичальник), грошова сума, яка передається, строк повернення позики та особистий підпис позичальника. Тобто, між сторонами було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договору позики й розписка свідчить про його укладення відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України. Підсумовуючи наведене, доведеними є обставини укладення між сторонами договору позики та отримання [PERSON] у борг від [PERSON] грошових коштів у загальній сумі 75 000,00 грн., терміном повернення до 30.12.015 року, що підтверджується розпискою. Стаття 526 ЦК України встановлює, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною 1 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України). Згідно правової позиції, висловленої в постанові Верховного Суду України від 30.10.2013 року у справі N 6-59цс13, інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті, і трьох процентів річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання. Зобов'язання, що виникли у відповідача на підставі розписки (договору позики) є грошовими, з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] не виконує зобов'язання належним чином, грошові кошти в установлений розписці термін не повернув. На підставі наведеного, відповідно до ст. 625 ЦК України та правових позицій Верховного Суду України позивач обґрунтовано вимагає стягнення боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Згідно наданого позивачем розрахунку за період з січня 2016 по липень 2016 року (244 дні) 3 % річних становить 1 506,76 грн., а сума боргу з урахуванням індексу інфляції - 78 632,77 грн. На підставі наведеного позовні вимоги підлягають задоволенню, з [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню три відсотки річних у сумі 1 506,76 грн. та сума боргу з урахуванням індексу інфляції в сумі 78 632,77 грн.

Outcome: approved