Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-17 00:00:00

31.07.2008 [PERSON] уклав з АКІБ «УкрСиббанк» договір споживчого кредиту № 11378899000, за умовами якого банк надав [PERSON] споживчий кредит у сумі 29600 євро центів, в строк до 31.07.2015 та сплаті відсотків за користування ними в розмірі 14% річних (Т. 2 а.с. 118-123). З метою забезпечення повернення [PERSON] кредитних коштів за кредитним договором між банком та [PERSON] в той же день, 31.07.2008 укладено договір іпотеки № 11378899000-І, відповідно до якого іпотекодавець [PERSON] передала банку в іпотеку належну їй на праві власності квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] ( Т. 2 а.с. 124-125). Квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], належить [PERSON] на праві власності на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Волошко О.М., за реєстровим № 438, зареєстрованого в КП Криворізьке БТІ 28.03.2003 (Т. а.с. 141). Під час укладання іпотечного договору [PERSON] засвідчила, що укладанням цього договору не порушені права та/або інтереси третіх осіб в тому числі і дітей (пункт 1.4 іпотечного договору). При укладанні іпотечного договору, нотаріусу надана довідка Комунального житлового підприємства № 10 від 09.07.2008 за № 635, видана на ім'я [PERSON], у якій вказано що в переданій в іпотеку квартирі ніхто не зареєстрований (Т. 1 а.с. 142). В наданій нотаріусу заяві від 31.07.2008 [PERSON] зазначила, що у малолітніх та неповнолітніх дітей права власності та користування квартирою не має. Осіб, які б мали право на квартиру не має. (Т. 2 а.с. 126). Як видно із довідки № 02.2-18/2968 від 01.12.2015 наданої начальником служби у справах дітей виконкому Саксаганської районної у місті ради, органом опіки та піклування є виконком Саксаганської районної у місті ради. Служба у справах дітей, як структурний підрозділ виконкому, не має повноважень щодо надання батькам, опікунам дозволу вчиняти правочин щодо майнових і житлових прав дитини (Т. 1 а.с. 84) 08.12.2011 між АТ «УкрСиббанк» АТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимог за кредитами, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д.Г. зареєстрованого в реєстрі за №№ 2949, 2950, згідно якого, на підставі ст.ст. 512-514 ЦК України, АТ «Дельта Банк» набув статусу нового кредитора за вищезазначеним Кредитним договором та нового іпотекодержателя за спірним Договором іпотеки (Т. 2 а.с. 146-168). За статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України. Так, відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України). Нікчемний правочин є недійсним у силу прямої вказівки закону за фактом наявності певної умови (обставини). Натомість оспорюваний правочин ЦК України імперативно не визнає недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину у порядку, передбаченому процесуальним законом. При цьому оспорюваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину за статтею 204 ЦК України вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним. Таким чином при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Отже, 05.08.2015 до суду звернулися [PERSON] та [PERSON] з позовом про визнання договору іпотеки недійсним. В обґрунтування позовних вимог позивачі посилалися на те, що неможливо укладати одночасно кредитний договір та договір іпотеки, оскілки іпотека може забезпечувати лише уже існуюче зобов'язання. Валюта зазначена в кредитному договорі не відповідає фактично одержаній позивальником. На час укладання оспорюваного договору в квартирі проживали неповнолітні [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Іпотечний договір укладено без попереднього дозволу органу опіки та піклування й тому повинен бути визнаний недійсним. Позивачі вважають, що при укладенні цього договору порушені норми чинного законодавства та права неповнолітніх дітей. Такі твердження позивачів не відповідають фактичним обставинам справи та спростовуються письмовими доказами, а саме. Кредитний договір містить усі істотні умови дня договорів даного виду: розмір основного зобов'язання - 29 600 євро, термін повернення кредитних коштів не пізніше 30 липня 2015 року; процентна ставка - 14% річних, сплата процентів - у строк протягом перших 25 робочих днів кожного місяця, наступного за тим, за який були нараховані проценти за користування кредитом; відповідальність за порушення Кредитного договору - у разі несвоєчасного погашення заборгованості за кредитами та/або процентами, та/або комісією, сплатити Банку пеню за кожний день прострочки в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла в період наявності простроченої заборгованості за кредитами та/або проценти, та/або комісією. Відповідно до пункту 7.13. Кредитного договору Сторони домовилися вважати, що уклавши цей Договір, Позичальник своїм підписом засвідчує факт та згоду з умовами цього Договору, підтверджує свої права та обов'язки за цим Договором і погоджується з ними, підтверджує свою здатність виконувати умови цього Договору, та що всі умови даного Договору йому цілком зрозумілі і Позичальник вважає їх справедливими по відношенню до нього, а також, що перед укладанням цього Договору отримав від Банку інформаційний лист згідно вимог законодавства України, зокрема, Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, частиною 4 пункту 7.5. Кредитного договору передбачено, що підписанням Договору Позичальник підтверджує, що на дату укладання Договору є клієнтом Банку і ознайомлений з усіма Тарифами по розрахунково-касовому обслуговуванню та Тарифами банку, що викладені у Додатку №3 до Договору. Таким чином, перед укладанням Кредитного договору та всіх укладених до нього Додаткових угод [PERSON] належним чином проінформовано про всі істотні умови договору, терміни погашення кредиту, розмір та терміни сплати процентів та інших платежів, що підтверджується наявністю особистого підпису Позичальника в Кредитному договорі та Договорі іпотеки. Відповідно до Іпотечного договору визначено термін «Кредитний договір», відповідно до якого встановлено, що Кредитний договір - «Договір про надання споживчого кредиту № 11378899000 від 31 липня 2008 року, укладений між Позичальником, [PERSON] та Іпотекодержателем в забезпечення виконання грошових зобов'язань, за якими укладається даний Договір. Зобов'язання по поверненню в повному обсязі отриманих, в порядку та на умовах відповідно до Кредитного договору, кредитних коштів у сумі 29600,00 євро. Зобов'язання по поверненню отриманого кредиту за кредитним договором в термін до 30 липня 2015 року, якщо інший термін повернення кредиту не встановлено згідно до умов Кредитного договору. Зобов'язання по сплаті плати за кредит в розмірі: процентів - 14% річних. З системного аналізу вказаних положень, суд дійшов висновку, що позивачі добровільно укладали зазначені договори та були ознайомлені належним чином з їхніми умовами, тому Банком порушено прав ні Позичальника, ні Іпотекодавця. До того ж, всі істотні умови, викладені як в Кредитному договорі, так і в Іпотечному договорі, а також у графіку погашення заборгованості, не були змінені Сторонами (в тому, числі сума погашення, строки погашення та процентна ставка). Відповідно до ст. ст. 626, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. В п. 1.1. Договору іпотеки чітко зазначено, що на підставі Кредитного договору Іпотекодержатель надає Боржнику кредит в сумі 29600 євро. Вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 203 715,70 грн. за курсом НБУ на день укладання цього Договору. Істотними умовами Кредитного договору є: процентна ставка за користування кредитними коштами - процентна ставка та валюта кредитування встановлена в Кредитому договорі у розмірі 14% річних, розмір основного зобов'язання - 29 600.00 євро, термін повернення кредитних коштів не пізніше 30 липня 2015 року; сплата процентів - Позичальник сплачує проценти за Договором у строк протягом перших 25 робочих днів кожного місяця, наступного за тим, за який були нараховані проценти за користування кредитом. При цьому, якщо термін сплати процентів припадає на вихідний або святковий день проценти сплачуються наступного робочого дня за вихідним (святковим) днем; відповідальність за порушення Кредитного договору - у разі несвоєчасного погашення заборгованості за кредитами та/або процентами, та/або комісією, сплатити Банку пеню за кожний день прострочки в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла в період наявності простроченої заборгованості за кредитами та/або проценти, та/або комісією. Отже, суд дійшов висновку, що посилання позивача про те, що на момент підписання Договору іпотеки Кредитний договір, який є основним зобов'язанням, не набрав чинності, позичальник не отримав гроші за цим договором, є помилковим. До того ж спростовується посилання позивача, що відповідно до п. 1.1 Договору іпотеки зазначено, що іпотека надавалась в забезпечення ще не укладеного основною договору та вже укладених на цей момент додаткових угод. Та посилання про те що в договорі іпотеки нічого не зазначено, що іпотекою забезпечувались будь-які інші зобов'язання позичальника, які виникнуть в майбутньому. Так, відповідно до умов іпотечного договору (п. 1.3. Іпотечного договору) Іпотекодавець та Іпотекодержатель ознайомлені з усіма умовами Кредитного договору, що обумовлюють основне зобов'язання. В тому числі, стосовно можливості зміни розміру зобов'язань у більшу та/або меншу сторону, строку і порядку його виконання, забезпеченого цим договором та/або договорам. Сторони досягли згоди відносно розміру, строку і порядку виконання зобов'язань, що забезпечуються іпотекою відповідно до цього Договору, розуміючи при цьому можливість зміни розміру зобов'язань у більшу та/або меншу сторону, строку і порядку його виконання у випадках, передбачених умовами Кредитних договорів, що обумовлюють основне зобов'язання. Сторони підтверджують, що іпотекою згідно цього Договору забезпечуються також і розмір зобов'язань, строк і порядок їх виконання, який може бути змінено відповідно до умов вищевказаних Кредитних договорів, що обумовлюють основне зобов'язання. Жодним чином не підтверджено посилання позивачів про той факт, що ним укладено договір в забезпечення зобов'язання ще до виникнення самого забезпечення, яке виникло лише наступного дня після укладання вказаного договору. Адже, датою укладання як Кредитного договору так і Іпотечного договору є один і той же день, а саме: 31 липня 2008 року. За ч. 4 ст. 3 Закону України «Про іпотеку», яким регулюються іпотечні правовідносини, іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов'язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності. Згідно з ч. 2 ст. 7 цього Закону в разі якщо вимога за основним зобов'язанням підлягає виконанню у грошовій формі, розмір цієї вимоги визначається на підставі іпотечного договору або договору, що обумовлює основне зобов'язання, у чітко встановленій сумі чи шляхом надання критеріїв, які дозволяють встановити розмір цієї вимоги на конкретний час протягом строку дії основного зобов'язання. У п. 2 ч. 1 ст. 18 Закону визначено істотні умови, які повинен містити договір іпотеки, якими є, зокрема, зміст та розмір основного зобов'язання, строк і порядок його виконання та/або посилання на правочин, у якому встановлено основне зобов'язання. Інформація про вище зазначені умови міститься у розділі 1 Договору іпотеки. Отже, чинним законодавством установлено, що іпотекою забезпечуються виключно реально існуючі зобов'язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності. Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Підписання кредитного договору 31.07.2008 [PERSON] та банк обумовили і прописали в договорі всі необхідні умови, які відповідають вимогам щодо укладення кредитних договорів.В кредитному договорі наведена вичерпна інформація щодо умов кредитування: сума кредиту, строк кредитування, розмір та порядок повернення кредиту та сплати процентів, розмір процентної ставки, підстави для її зміни, сукупна вартість кредиту. Часткове виконання позичальником умов кредитного договору, свідчить про обізнаність з умовами кредитування позичальника, погодження з ними та на добровільність виконання умов кредитного договору. Договір укладений в письмовій формі, він підписаний повноважними особами, містить всі суттєві умови передбачені законом для договорів, і які мають істотне значення, а також які були узгоджені сторонами. З урахуванням наведеного вище, можна дійти висновку, що спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Сторони є вільними у виборі контрагентів, ризики коливання курсів валют несуть сторони. Позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови. Банк повідомив позивача щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки. Позивач [PERSON] погодився з умовами кредитного договору, в тому числі валютою кредиту та визначеною банком відсотковою ставкою. У кредитному договорі, який підписаний позивачем, міститься повна інформація стосовно умов кредитування. В зв'язку з чим суд дійшов висновку, що з дати підписання кредитного договору - 31.07.2008 він набрав чинності. З системного аналізу змісту кредитного договору та договору іпотеки суд дійшов висновку, що усі необхідні та передбачені діючим законодавством України (на момент укладення договору іпотеки) вимоги для укладення та дійсності договору іпотеки дотримані сторонами договору у повному обсязі. Отже, Договір іпотеки укладений у встановленій законом формі, чітко визначає умови його виконання сторонами і відповідає вимогам Закону України «Про іпотеку». Таким чином, вимоги позивача, щодо визнання договору іпотеки недійсною на тій підставі, що вона забезпечує зобов'язання, яке не виникло, є безпідставними, оскільки відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Що стосується невідповідності на думку позивачів валют зазначеної в договорі та фактично одержаної, суд вважає за необхідне зазначити таке. Згідно п.1.1 Кредитного договору Банк зобов'язується надати Позичальнику кредитні кошти в іноземній валюті, євро, в сумі 29600 євро, що дорівнює еквіваленту 223569,57 грн. за курсом НБУ на день укладання Договору, а Позичальник зобов'язався прийняти належним чином використовувати та повернути Банку кредитні кошти та сплатити плату за кредит у порядку та на умовах, зазначених у даному Договорі. При цьому сторони обумовили, що гривневий еквівалент суми кредиту зазначається в Договорі лише у разі надання Банком кредиту в іноземній валюті. Сторони домовились, що у разі купівлі або обміну (конвертації) необхідної валюти на міжбанківському валютному ринку України або міжнародному валютному ринку для погашення заборгованості Позичальника за цим Договором, позичальник має право завчасно надати до Банку пакет документів, необхідних для купівлі, або обміну (конвертації) іноземної валюти на користь Позичальника. Позичальник, відповідно до п. 1.1. Договору, укладаючи цей Договір, усвідомлює можливість виникнення курсових різниць валюти кредиту при отриманні кредитних коштів та їх використання за цільовим призначенням згідно умов Договору, внаслідок чого може виникнути потреба у доплаті Позичальником за рахунок власних коштів повної вартості продукції, яку останній придбає за рахунок кредитних коштів. До того ж, згідно графіку погашення кредиту, який є невід'ємною частиною Договору про надання споживчого кредиту, і під яким стоїть підпис [PERSON] передбачено повернення кредиту саме у євро, тобто у тій валюті, в якій цей кредит видавався (Т. 2 а.с. 121-122). Відповідно до виписки по кредитному договору позивач оплачував кредит саме у євро (Т. 1 а.с. 143-149). Здійснення оплати за кредитним договором також підтверджує погодження [PERSON] з умовами спірних Договорів. Згідно пункту 1.5. Кредитного договору Банк надає Позичальнику кредит шляхом зарахування кредитних коштів на поточний рахунок Позичальника № 262032583400 Банку. Отже посилання Позивачів на той факт, що банк не відкрив позичальнику поточний рахунок і не зазначив про його відкриття в кредитному договорі спростовується пунктом 1.5 Кредитного договору. Щодо підстави для визнання недійсним кредитного договору з підстав порушення прав неповнолітніх дітей суд зазначає таке. Відповідно до п.1.2. Іпотечного Договору предметом іпотеки є квартира, розташована за адресою: [ADDRESS], загальною площею 70,9 кв.м., та житловою площею 43.4 кв.м., що належить іпотекодавцю ([PERSON].) на підставі договору дарування (бланк ВАС №858898) посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Волошко О.М. за реєстровим № 438 від 11.02.2003. Орган опіки і піклування, від імені малолітніх [PERSON], [INFO] та [PERSON] [INFO] згоди на передачу квартири в іпотеку не давав - так як на час укладання іпотечного договору за адресою предмету іпотеки неповнолітні діти не були зареєстровані. Даний факт підтверджується довідкою Комунального житлового підприємства № 10 від 09.07.2008 за № 635, виданої на ім'я [PERSON], у якій вказано, що в переданій в іпотеку квартирі ніхто не зареєстрований (Т. 1 а.с. 142). В наданій нотаріусу заяві від 31.07.2008 [PERSON] зазначила, що у малолітніх та неповнолітніх дітей права власності та користування квартирою не має. Осіб, які б мали право на квартиру не має. (Т. 2 а.с. 126). Адресою місця проживання [PERSON] та [PERSON] відповідно до паспортних даних, наданих до Банку при укладенні Кредитного договору та Іпотечного договору є: [ADDRESS] Це підтверджено даними сторін Іпотечного договору при встановленні нотаріусом осіб громадян, що його підписали, який нотаріально посвідчений Коротковою С.В., приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу в реєстрі за №2450. Відповідно до п.4 ст.29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місце знаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Тобто це свідчить, що діти на момент укладення Кредитного та Іпотечного договорів мали б проживати разом з батьками за адресою: [ADDRESS]. Будь-яких інших доказів реєстрації неповнолітніх за адресою іпотеки Позивачами не надано. Представником позивача надано до суду акти мешканців будинку [ADDRESS] від 18.09.2015, згідно з якими [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] з лютого 2003 року по день складання акту безвиїзно проживають в [ADDRESS] (Т. 1 а.с .65-66, 67-68). Згідно довідко зі шкіл, які відвідували діти, останні мешкають за в [ADDRESS] (Т. 1 а.с. 69, 70). Зазначені акти датовані 2015 роком та з'явилися лише після спливу 8 років з дати укладання кредитного договору та договору іпотеки. При укладенні зазначених договорів ця інформація приховувалася позивачами та банку не повідомлялася. Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (стаття 3 ЦК України). Відповідно до частин другої та третьої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. З огляду на наведену обставину та враховуючи правовий висновок Верховного Суду України, зроблений за результатами розгляду справи № 6-384 цс 15, суд вважає, що дії іпотекодавця під час укладання іпотечного договору не можуть вважатися добросовісними. При цьому, обставин, які б свідчили про недобросовісність іпотекодержателя - банку, судом не встановлено. Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. За змістом цієї норми закону, а також статей 17 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов'язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов'язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування. Згідно частин четвертої та статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло. За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оскаржуваним. За таких обставин вчинення батьками малолітньої/неповнолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини щодо житлового приміщення. Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що: 1) дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов'язок батьків; 2) сама по собі відсутність попереднього дозволу органу опіки та піклування не є беззаперечною підставою для визнання договору іпотеки недійсним. Виключно на батьків, як їх законних представників, покладено обов'язок діяти в інтересах дитини та вживати необхідних заходів з метою максимального забезпечення прав та інтересів дитини. Такі обов'язки не можуть перекладатися на інших осіб, в даній конкретній справі на банк. Як встановлено судом, мати неповнолітніх дітей [PERSON], (іпотекодавець) знала про отримання її чоловіком кредиту, та надала письмову згоду на його отримання і передала в іпотеку [ADDRESS]. Відповідно до частин другої та третьої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, чинній на момент укладення договору іпотеки) діти - члени сім'ї власника житлового приміщення мають право користування займаним приміщенням на рівні з власником. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Позивач [PERSON] є власником [ADDRESS]. Діти позивача: [PERSON], [PERSON] не є співвласниками даної квартири. Вони набули права користування житлом, як члени сім'ї власника відповідно до статті 405 ЦК України, статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», та зберігають це право протягом часу перебування його в іпотеці, і на час вирішення справи такого права не позбавлені. Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували право членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку. При вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки, підставами яких позивач визначає порушення статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», статтю 177 СК України, необхідно у кожному конкретному випадку: 1) перевіряти наявність у дитини права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного проживання; 2) враховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про право дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору; 3) з'ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки. Передбачене статтею 177 СК України, статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» та статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом її батьків є порушення майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення договору. Суд враховує, що оспорюваний договір іпотеки не зменшив і не обмежив права неповнолітніх дітей, які продовжують користуватися квартирою, що є предметом іпотеки і на теперішній час. Рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки позивачами суду не надано. Сам по собі факт відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладання оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові по справі № 500/74/16-ц від 16.05.2018. За таких обставин, суд приходить до висновку, що не має підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору іпотеки, оскільки його укладення хоч і відбулося без попереднього дозволу органу опіки і піклування, проте судом не встановлено обставин, які б призвели до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого права [PERSON] та [PERSON] на користування житлом - квартою, що розташована за адресою: [ADDRESS] Враховуючи зазначені обставини, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд відмовляє у задоволені позовних вимог. Суд не знаходить підстав для застосування ч. 2 ст. 1057-1 ЦК України щодо накладення арешту на [ADDRESS] за заявою кредитора, оскільки судом відмовлено у задоволенні вимоги про визнання договору недійсним. Крім того, суд не задовольняє заяву представника відповідача про застосування строку позовної давності, оскільки позовні вимоги є безпідставними та суд відмовляє в їх задоволенні по суті справи, а не з причин застосування позовної давності. Виходячи з встановлених вище обставин, суд не знаходить підстав для розподілу судових витрат, оскільки при відмові в задоволенні позовних вимог, відповідно до змісту вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на позивача. На підставі ст. 177 СК України, Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», Закону України «Про іпотеку»,

Outcome: dismissed