Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-11 00:00:00

29 липня 2009 року між позивачем (орендар) та [PERSON] (орендодавець) було укладено договір оренди землі, належної відповідачу на праві приватної власності, зареєстрований в ЗРФ ДП «Центр ДЗК» 05 серпня 2009 року за № 040927400138. Відповідно до вказаного договору відповідач передав позивачу в користування на умовах оренди строком на 10 років земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 6,15 га ріллі, кадастровий номер 2323655100:08:010:0001, розташовану на території Новомиколаївської селищної ради Новомиколаївського району Запорізької області в контурі поля № 148, ділянка № 1. 29 липня 2009 року між позивачем (орендар) та [PERSON] (орендодавець) було укладено договір оренди землі, належної відповідачу на праві приватної власності, зареєстрований в ЗРФ ДП «Центр ДЗК» 05 серпня 2009 року за № 040927400137. Відповідно до вказаного договору відповідач передав позивачу в користування на умовах оренди строком на 10 років земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 9,39 га ріллі, кадастровий номер 2323655100:08:010:0002, розташовану на території Новомиколаївської селищної ради Новомиколаївського району Запорізької області в контурі поля № 148, ділянка № 2-3. [PERSON] та [PERSON] отримали від позивача орендну плату за користування земельними ділянками наперед в сумі 20 000,00 грн. та 10 000,00 грн. відповідно. Восени 2013 року зазначені земельні ділянки були засіяні озимою пшеницею. Вищезазначені обставини встановлені рішенням Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 10.12.2013 по справі № 322/1023/13-ц, яке набрало законної сили в повному обсязі 16.07.2014, та не потребують доказування згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України. Відповідно до п. 11 договорів оренди землі від 29.07.2009 орендна плата вноситься у такі строки: один раз на рік кожного року з 01 жовтня до 31 грудня. Орендна плата може вноситися авансом за декілька років дії даного Договору. Права позивача, як орендаря, визначені п. 30 договорів оренди землі від 29.07.2009. Так, позивач має право, зокрема: самостійно господарювати на землі з дотриманням умов договору оренди землі; отримувати продукцію і доходи. Вказаним рішенням Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 10.12.2013 по справі № 322/1023/13-ц було відмовлено в задоволенні зустрічних позовів [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] про розірвання вищезазначених договорів оренди землі від 29.07.2009. Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 04.03.2014 рішення Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 10.12.2013 по справі № 322/1023/13-ц в частині відмови в задоволенні зустрічних позовів скасовано, зустрічні позови задоволено та розірвано вищезазначені договори оренди землі. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 липня 2014 року рішення апеляційного суду Запорізької області від 04.03.2014 скасовано, рішення Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 10.12.2013 залишено в силі. 27.03.2014 відповідачі звернулися до позивача з листами про повернення земельних ділянок, що були передані їм за спірними договорами оренди землі, до яких додали акти приймання-передачі земельної ділянки. При цьому, відповідачі зазначили, що у разі не підписання актів приймання-передачі земельної ділянки протягом 3-х днів, земельна ділянка вважатиметься повернутою, та вони самостійно приступатимуть до її обробітку. Зазначені листи позивач отримав 01.04.2014, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення, проте земельні ділянки позивачам не повернув. 01 липня 2014 року між ПП «Дельта» (виконавець) та [PERSON] (замовник) було укладено договір № 3 надання с/г послуг, відповідно до якого виконавець надає послуги по збиранню урожаю озимої пшениці, вирощеного на земельних ділянках загальною площею 15,5 га, зо належать замовнику та її чоловіку – [PERSON], а замовник приймає роботу та оплачує її на умовах даного договору. Вартість робіт з підборки пшениці становить 396,00 грн. за 1 га з ПДВ (п. 3.1. Договору). Виконання цього договору підтверджується актом № 4 здачі-прийняття робіт (надання послуг). 04 липня 2014 року між ПП «Дельта» та [PERSON], [PERSON] було укладено договір на зберігання с/г продукції, згідно з яким відповідачі здали на зберігання сільськогосподарську продукцію, а саме пшеницю в кількості 18 710,00 кг., виконання якого підтверджено актом прийняття передачі матеріальних цінностей на відповідальне зберігання від 04.07.2014. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON], який є двоюрідним братом відповідачки [PERSON], пояснив суду, що він дійсно на підставі вищевказаного договору від 01.07.2014 зібрав з земельних ділянок [PERSON] та [PERSON] врожай озимої пшениці в кількості близько 18 тонн. Зібраний врожай знаходиться у нього на зберіганні на підставі договору від 04.07.2014. Вирішуючи питання про наявність підстав для задоволення позову, суд виходить з наступного. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про оренду землі», ч. 1 ст. 93 ЗК України оренда землі – це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Відповідно до п. «б» ч. 1 ст. 95 ЗК України землекористувачі, якщо інше не передбачено законом або договором, мають право власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену продукцію. Статтею 653 ЦК України визначено, що у разі розірвання договору зобов’язання сторін припиняються (ч. 2), якщо договір розривається у судовому порядку, зобов’язання припиняється з моменту набрання рішенням суду про розірвання договору законної сили (ч. 3). Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов’язаннями до моменту розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 4 ст. 653 ЦК України). Частиною першою статті 598 ЦК України визначено, зобов’язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Згідно за ст. 599 ЦК України зобов’язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Виходячи з характеру правовідносин сторін, які регулюються ЦК України, ЗК України та Законом України «Про оренду землі», змісту норм ст.ст. 598-599 та ст. 653 ЦК України, в яких законодавець розрізняє поняття «розірвання договору», з одного боку, і «припинення зобов’язання», з іншого боку, розірвання договору оренди землі не припиняє прав орендаря, як землекористувача, яких він набув під час дії договору. Таким чином, у силу зазначених правових норм, за загальним правилом розірвання договору припиняє його дію на майбутнє та не скасовує сам факт укладення та дії договору включно до моменту його розірвання, а відтак позивач, як орендар не втратив право власності на посіви озимої пшениці, здійснені на орендованих земельних ділянках до моменту прийняття рішення суду про розірвання договорів оренди землі. Разом з цим, частиною першою статті 631 ЦК України визначено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов’язки відповідно до договору. Порядок визначення і обчислення строків, закріплений у ст.ст. 251 – 255 ЦК України, не передбачає зупинення чи переривання строку договору у зв’язку з ухваленням судового рішення про розірвання договору, яке в подальшому скасовується. З огляду на викладене, суд визнає помилковим твердження відповідачів про те, що в період з 04.03.2014 по 16.07.2014 всі обов’язки за договорами оренди землі від 29.07.2009 було припинено. Направлення відповідачами листів на адресу позивача про повернення орендованих земельних ділянок та не підписання позивачем актів приймання-передачі земельних ділянок, що були додані до цих листів, не надавало права відповідачам самостійно приступати до використання цих земельних ділянок, а за певних умов, зокрема у випадку залишення судом касаційної інстанції без змін рішення апеляційного суду Запорізької області від 04.03.2014, надавало б відповідачам право на відшкодування збитків відповідно до ст. 34 Закону України «Про оренду землі». Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов’язковим для виконання сторонами. Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов’язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов’язання (неналежне виконання). Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов’язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків. Пунктом 24 договорів оренди землі від 29.07.2009 передбачено, що збитками вважаються: фактичні втрати, яких орендар зазнав у зв’язку з невиконанням або неналежним виконанням умов договору орендодавцем, а також витрати, які орендар здійснив або повинен здійснити для відновлення свого порушеного права; доходи, які орендар міг би реально отримати в разі належного виконання орендодавцем умов договору. З огляду на викладене, позивачем обґрунтовано зазначено про завдання йому збитків, внаслідок незаконного збирання врожаю озимої пшениці на земельних ділянках, що знаходяться в його користуванні відповідно до договорів оренди землі від 29.07.2009. Проте, згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов’язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Позивачем не надано суду доказів того, що [PERSON] завдав йому шкоди внаслідок збирання врожаю озимої пшениці, оскільки з договору № 3 надання с/г послуг від 01.07.2014 вбачається, що цей договір, який передбачав збирання врожаю і на ділянці [PERSON], було укладено лише [PERSON] Не підтверджується участь [PERSON] у збиранні врожаю озимої пшениці і матеріалами про розгляд звернення [PERSON], які були надані суду Новомиколаївським РВ ГУМВС України в Запорізькій області. При цьому, суд визнає обґрунтованими заперечення відповідача в тій частині, що в силу положень ст. 541 ЦК України, [PERSON] та [PERSON] не несуть солідарного обов’язку за договорами оренди землі від 29.07.2009, а відтак позивачем безпідставно заявлено вимогу про солідарне стягнення суми завданих збитків з відповідачів. Таким чином, [PERSON] несе відповідальність лише за невиконання нею умов договору оренди землі від 29.07.2009, укладеного між нею та позивачем, зареєстрованого в ЗРФ ДП «Центр ДЗК» 05 серпня 2009 року за № 040927400137. Довідкою відділу статистики у Новомиколаївському районі Головного управління статистики у Запорізької області від 14.08.2014 № 36-01-05/68 підтверджується те, що станом на 01.08.2014 середньорайонна урожайність пшениці озимої становила 39,9 ц/га, а середньомісячна ціна пшениці за січень – липень 2014 року становила 1741,00 грн. за тону. Виходячи з цих даних та площі земельної ділянки, яку [PERSON] передала позивачу в оренду за договором від 29.07.2009, обсяг врожаю озимої пшениці, що міг бути зібраний з цієї ділянки складає: 9,39 га * 3,99 т. = 37,4661 т., а її вартість становить: 37,4661 т * 1741,00 грн. = 65 228,48 грн. Інформацію, зазначену в акті прийняття передачі матеріальних цінностей на відповідальне зберігання від 04.07.2014, про кількість зібраного ПП «Дельта» врожаю з земельних ділянок відповідачів, суд не бере до уваги, з огляду на її явну невідповідність середньорайонним показникам врожайності озимої пшениці. До того ж, у вказаному акті зазначається про передачу на зберігання пшениці в кількості 18 710,00 кг., а у розписці, складеній директором ПП «Дельта» [PERSON] від 04.07.2014 вказується інша кількість зібраної пшениці – 25 тонн. Виходячи з вартості послуг зі збирання пшениці, передбаченої в договорі № 3 надання с/г послуг від 01.07.2014, у 396,00 грн. за 1 га., який не заперечувався у судовому засіданні представником позивача, розмір витрат на збирання пшениці із земельної ділянки [PERSON] становить: 396,00 грн. * 9,39 га = 3 718,44 грн. Відтак розмір доходу, який позивач міг би реально отримати в разі належного виконання [PERSON] умов договору оренди землі від 29.07.2009, що укладався між нею та позивачем, зареєстрований в ЗРФ ДП «Центр ДЗК» 05 серпня 2009 року за № 040927400137, становить: 65 228,48 грн. – 3 718,44 грн. = 61 510,04 грн. Що стосується дій відповідачки [PERSON] по збиранню врожаю озимої пшениці з земельної ділянки її чоловіка, то у даному випадку між нею та позивачем відсутні договірні відносини, отже даний спір, стосовно майна, набутого без достатньої правової підстави, має бути вирішено між сторонами в порядку, передбаченому ст.ст. 1212 – 1215 ЦК України, проте, оскільки позивачем не було заявлено вимог до відповідачки з таких підстав, суд не може вийти за межі позовних вимог у даній справі. Позов в частині вимог до [PERSON] суд визнає необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, через недоведеність обставин, на які посилався позивач в обґрунтування позовних вимог цього відповідача. З огляду на викладене, суд визнає позов таким, що підлягає частковому задоволенню на суму 61 510,04 грн. Відповідно до частини першої статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві – пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. До позовної заяви додано квитанцію від 07.10.2014 № 13789.177.1, яким підтверджується сплата позивачем судового збору у розмірі 1079,50 грн., отже, враховуючи часткове задоволення позову на суму 61 510,04 грн., що становить 56,98 % від заявленої позивачем суми, розмір судових витрат, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, становить: 1079,50 грн. х 56,98 % = 615,10 грн. Враховуючи вищезазначене та

Outcome: partial