Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-18 00:00:00

30.10.2017 р. представник позивача звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить визнати недійсними договори купівлі-продажу нежитлових приміщень підвалу №11, 13-16, 16а, 22, 24, 33, 33а, 36-38, частину приміщення №23, в літ. «А-5» загальною площею 191,7 кв.м. та нежитлових приміщень підвалу №17, 17а, 18, 18а, 20, 21, частину приміщення №23 площею 44,4 кв.м. в літ. «А-5», загальною площею 83,3 кв.м., що розташовані за адресою: м. Харків, вул. Сумська, буд. 118, від 08.06.2012 року, укладені між відповідачами. В обгрунтування вказаних підстав посилається на наступне. У вересня 2017 року позивачеві стало відомо про оскаржувані договори купівлі-продажу. Позивач вважає, що дані договори купівлі-продажу не були направлені на настання реальних правових наслідків та такі наслідки не настали до цього часу, оскільки [PERSON] не зареєстрував за собою право власності, не отримав ключі від приміщень, коди сигналізації, не переоформив особові рахунки, та не приступив до володіння та користування цим майном. Відповідач [PERSON] продовжував володіти та користуватися цим майном та сплачувати усі комунальні платежі та нести витрати, повязані з утриманням цих приміщень, зокрема укладав усі необхідні договори з комунальними службами та ОСМД. Крім того, спірні приміщення були вже 20.02.2011 року передані позивачу в іпотеку, та оскільки майно знаходилось в іпотеці, то вищезазначеними договорами купівлі-продажу були порушені права позивача. А тому на думку позивача, вказані договори є фіктивними, оскільки більш ніж за 5 років, реальні правові наслідки укладення договорів купівлі-продажу не настали і до цього часу жодний покупець жодного разу не вчинив дій та не намагався якимось чином забезпечити реальне настання правових наслідків за укладеними договорами купівлі-продажу. Представник позивача [PERSON] надав до суду заяву про розгляд справи за своєї відсутності, позовні вимоги підтримав, та просив їх задовольнити, та у звязку з неявкою відповідачів ухвалити заочне рішення. Відповідач [PERSON] надав до суду заяву, в якій проти задоволення позовних вимог не заперечував, та просив розглянути справу без його участі, та зазначив, що оскаржувані договори не були направлені на настання реальних правових наслідків, та є фіктивними. Відповідач [PERSON] та/або його представник в судове засідання не зявились, повідомлялись в установленому законом порядку. Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін в заочному провадженні за згодою представника позивача та за наявними в справі доказами. В судовому засіданні встановлено, що 08.06.2012 року між відповідачами були укладені договори купівлі-продажу, які посвідчені ПН ХМНО [PERSON], та зареєстр. в реєстрі за №1051, та №1054, відповідно до яких [PERSON] були придбані нежитлові приміщення в будинку 118 по вул. Сумській в м. Харкові, а саме: нежитлові приміщення підвалу №11, 13-16, 16а, 22, 24, 33, 33а, 36-38 частина приміщення №23, площею 20,0 кв.м. в літ. «А-5», загальною площею 191,7 кв.м. та приміщення №17, 17а, 18, 18а, 20, 21, частину приміщення №23 площею 44,4 кв.м. в літ. «А-5» загальною площею 83,3 кв.м. Проте, при укладенні договорів купівлі-продажу не була їх здійснена державна реєстрація. У забезпечення виконання зобовязання за договором позики від 20.02.2011 року, між позивачем та відповідачем [PERSON] в той же день було укладено договір іпотеки, відповідно до якого передав в іпотеку зазначені нежитлові приміщення. Вказаний договір було укладено в простій письмовій формі. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 04.11.2015 року, яке набуло чинності, було визнано дійсним договір іпотеки від 20.02.2011 року укладений між позивачем та відповідачем [PERSON], було звернено стягнення на вищезазначені спірні нежитлові приміщення шляхом визнання права власності на предмет іпотеки за [PERSON] Підставою звернення позивача до суду стало те, що позивач вважає зазначені договори купівлі-продажу від 08.06.2012 року є фіктивними, оскільки вони не створюють правових наслідків, та після їх укладання відповідач [PERSON] продовжував користуватись вказаними приміщення, укладаючи відповідні правочини. Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За змістом частини п'ятої\~статті 203 ЦК України\~правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до змісту\~статті 234 ЦК України\~фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п'ятої\~статті 203 ЦК України, що за правилами\~статті 215 цього Кодексу\~є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті\~234 ЦК України.\~\~ Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року № 6-197цс14. Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. З огляду на вказане та враховуючи, що оскаржувані договори купівлі-продажу були укладені між відповідачами 08.06.2012 року, а 01.02.2012 року та 26.09.2013 року відповідачем [PERSON] укладались договори щодо утримання вказаного майна, та сам відповідач [PERSON] визнає, що вказані договори купівлі-продажу є фіктивними, оскільки не були направлені на настання реальних правових наслідків, та відповідач станом на 21.11.2017 року право власності на спірне майно за собою не зареєстрував, так як реєстрація права власності на спірні нежитлові приміщення свідчила б про реальність настання правових наслідків правочинів. А тому, позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі На підставі ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідачів на користь позивача витрати по оплаті судового збору в розмірі по 320,00 грн. з кожного.

Outcome: approved