Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-22 00:00:00

30 серпня 2021 року ПрАТ «Страхова компанія «Альфа Страхування» звернулося до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди в порядку регресу. Позов обґрунтовано тим, що 12 лютого 2021 року відбулася дорожньо-транспорної пригоди (далі - ДТП) за участю транспортного засобу «Volkswagen Touаreg», державний номерний знак [NUMBER] , транспортного засобу «Geely», державний номерний знак [NUMBER] , транспортного засобу «Toyota», державний номерний знак [NUMBER] , транспортного засобу «ЗАЗ Lanos», державний номерний знак [NUMBER] , яким керував [PERSON] . Постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 31 березня 2021 року відповідача визнано винним у скоєнні ДТП. Внаслідок ДТП застрахований на підставі договору добровільного страхування ризиків, пов`язаних з експлуатацією наземного транспортного засобу, укладеного 16 жовтня 2020 року між позивачем та [PERSON] , транспортний засіб «Volkswagen Touаreg», державний номерний знак [NUMBER] , було пошкоджено. У зв`язку з цим позивачем було виплачено на рахунок СТО страхове відшкодування в розмірі 49 925,89 грн. Оскільки цивільно-правова відповідальність [PERSON] на момент скоєння ДТП була забезпечена полісом ТДВ «СК «КРЕДО», позивач звернувся до нього з заявою, за якою страховик відповідача виплатив лише 39 726,49 грн. На підставі викладеного позивач просить стягнути на його користь з відповідача різницю між завданою шкодою (49 925,89 грн.) та страховою виплатою (39 726,49 грн.), що становить 10 199,40 грн. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 вересня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження. Відповідач своїм процесуальним право на подання відзиву не скористався. Однак, 11 листопада 2021 року від [PERSON] надійшло клопотання, в якому він зазначив, що позовна заява подана особою, яка не має повноважень на ведення справи, а також вказав, що [PERSON] не є належним відповідачем. У судовому засіданні відповідач [PERSON] проти задоволення позову заперечував, просив у його задоволенні відмовити. Від представника позивача ПрАТ «Страхова компанія «Альфа Страхування» МисюкевичК.В. надійшло клопотання про розгляд справи за її відсутності, в якому підтримала позовні вимоги. Суд, заслухавши відповідача, дослідивши матеріали справи встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] 12 лютого 2021 року о 13 годині 31 хвилин, керуючи автомобілем «ЗАЗ», д/н [NUMBER] , рухався в районі буд. № 8 по вул. Крутогірний узвіз зі сторони вул. Володимира Вернадського в напрямку вул. Ливарна в м. Дніпрі, де, не обравши безпечної швидкості, не врахував дорожню обстановку на засніженій ділянці дороги, внаслідок чого не впорався та втратив керування, скоївши зіткнення з попутним попереду автомобілем «Geely», д/н [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , після чого автомобіль «Geely» продовжив некерований рух вперед та здійснив наїзд на автомобіль «Тойота», д/н [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , за тим автомобіль «Тойота» в стані некерованого руху зіткнувся з автомобілем «Фольксваген», д/н [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , який стояв попереду. Внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 31 березня 2021 року відповідача визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Постанова набрала законної сили 13 квітня 2021 року (а.с.9). За нормою ч. 6 ст. 82 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрали законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої її ухвалено, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу «Volkswagen Touаreg», державний номерний знак [NUMBER] , його власником є [PERSON] (а.с.11). 16 жовтня 2020 року між ПрАТ «СК «Альфа Страхування» та [PERSON] укладено договір № 330.0000028.210.6731 добровільного страхування ризиків, пов`язаних з експлуатацією наземного транспортного засобу (далі - Договір страхування), згідно з яким застраховано транспортний засіб «Volkswagen Touаreg», державний номерний знак [NUMBER] (а.с.5). Згідно з додатковою угодою № 330.0000034.210.6731 від 13.01.2021 року до вищевказаного Договору страхування змінено реєстраційний номер застрахованого транспортного засобу на [NUMBER] (а.с.6). Відповідно до п.п. 5.3.1. Договору страхування страховим випадком за цим договором є ДТП (а.с. 5). На підставі рахунку № С000073653 ТОВ «Автоцентр-Україна» від 16 лютого 2021 року (а.с.14) позивачем розраховано страхове відшкодування в розмірі 49 925,89 грн. (а.с.17) та сплачено на рахунок ТОВ «Автоцентр-Україна» за заявою [PERSON] про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування (а.с.10), що підтверджується платіжним дорученням № 8272 від 26 лютого 2021 року (а.с.18). Цивільно-правова відповідальність водія «ЗАЗ Daewoo», державний номерний знак [NUMBER] , на момент ДТП була забезпечена полісом ТДВ «СК «КРЕДО» серія [NUMBER] з лімітом відповідальності за шкоду майну в розмірі 130 000 грн. з франшизою 1 500 грн.(а.с.19). З виписки по особовому рахунку вбачається, що ТДВ «СК «КРЕДО» перерахувало на рахунок позивача страхове відшкодування за полісом ЕР/202047580 без ПДВ 39 726,49 грн. (а.с.20). Згідно вимог ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно ч.2 ст.1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Відповідно до ст. 20 Закону України «Про страхування» страховик зобов`язаний: при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк. Статтею 27 Закону України «Про страхування» передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. За нормою ст. 1191 Цивільного кодексу України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотньої вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлено законом. Статтею 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Таким чином, з викладеного вбачається, що обов`язок страховика відшкодувати заподіяну страхувальником шкоду виникає із самого факту заподіяння застрахованою особою у результаті ДТП такої шкоди. При цьому, зобов`язаною особою, внаслідок заподіяних [PERSON] у результаті ДТП збитків, є страховик відповідача ТДВ «СК «КРЕДО» в межах страхової суми 130 000 грн. за полісом серія ЕР № 202047580. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на статтю 1194 ЦК України, якою встановлено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Як вказано у висновку про правильне застосування норм права Великої Палати Верховного Суду у справі № 755/18006/15-ц покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Однак, судом встановлено, що ліміт страхової виплати за полісом ТДВ «СК «КРЕДО» серія ЕР № 202047580 становить 130 000 грн., фактичний розмір шкоди, визначений позивачем, становить 49 925,89 грн., ТДВ «СК «КРЕДО» відшкодовано позивачу кошти в сумі 39 726,49 грн. Тобто невідшкодована частина коштів в розмірі 10 199,40 грн. може бути відшкодована ТДВ «СК «КРЕДО» в межах ліміту страхового відшкодування за полісом серія ЕР № 202047580. Таким чином, враховуючи те, що цивільно-правова відповідальність відповідача на час настання страхового випадку була застрахована у ТДВ «СК «КРЕДО» на підставі полісу страхування цивільно-правової відповідальності серія ЕР № 202047580, то, у даному випадку, позивач мав звернутись до ТДВ «СК «КРЕДО» про виплату невідшкодованої частини страхового відшкодування, оскільки фактичний розмір заподіяної шкоди, визначений позивачем, не перевищує ліміт страхової суми за вищезазначеним полісом. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Положеннями ст.ст. 79, 80 ЦПК України визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з ч.1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, оцінивши зібрані у справі докази, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог ПрАТ «СК «Альфа Страхування» та відмову у задоволенні позову. Враховуючи, що суд відмовляє у задоволенні позовних вимог, то з урахуванням положень статті 141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем в розмірі 2 270 грн. відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed