Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-30 00:00:00

31 травня 2018 року [PERSON], місце проживання якої: 84510, [ADDRESS], РНОКПП [NUMBER], звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON], місце проживання якого: 84510, [ADDRESS], РНОКПП [NUMBER], в якій просить: дозволити [PERSON] без згоди батька [PERSON] виїзд та в'їзд неповнолітнього [PERSON] на територію Російської Федерації, а саме до пос. Дубовка Узловського району Тульської області з 01 липня 2018 року до 31 серпня 2018 року з метою відвідування рідних та близьких дитини. В обґрунтування позовної заяви позивачем зазначено, що вони з відповідачем перебували у шлюбі, під час перебування у якому у подружжя народилась дитина - [PERSON], [INFO]. Шлюб між сторонами 6 липня 2012 року розірвано, останній раз вони спілкувались телефоном влітку 2014 року, при цьому відповідач ретельно приховує своє місце перебування. На даний час син проживає разом із [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. Протягом тривалого часу (з 2014 року) [PERSON] не виявляв жодного натяку на спілкування з дитиною, весь тягар відповідальності за виховання дитини лежить на [PERSON], якою неодноразово здійснювались спроби вивезти сина до близьких родичів та за кордон з метою відпочинку і оздоровлення на нетривалий період часу, однак відповідач щоразу необґрунтовано та безпідставно затримував оформлення документів, а останні два роки зв'язок з ним взагалі утрачений, як і невідомо його фактичне місце перебування. Такі позиція і поведінка відповідача, на думку позивача, доказують, що йому байдуже на свого сина, а [PERSON], як мати, вважає, що у дитини віднята можливість відвідувати близьких та рідних за кордоном, зокрема, свою бабу [PERSON], яка мешкає у селищі Дубовка Узловського району Тульської області Російської Федерації. При цьому, позивачем зазначено, що зі своєї сторони вона зобов'язується вживати всіх заходів, необхідних для безпечного перебування дитини за кордоном, а виїзд дитини за кордон потрібний не для постійного місця проживання разом із матір'ю, а для відвідування близьких родичів, з огляду на що вона звернулась із позовною заявою до суду. Оскільки позовну заяву подано з порушенням вимог статті 175 ЦПК України, ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 01 червня 2018 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків, зазначених в ухвалі. Уточненою позовною заявою, яка надійшла на адресу суду 14 червня 2018 року, недоліки усунуто, у зв'язку з чим ухвалою від 25 червня 2018 року залучено Управління молодіжної політики та у справах дітей Бахмутської міської ради, місцезнаходження якого: 84511, Донецька обл., м. Бахмут, вул. Сибірцева, буд. 190, до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі, призначено підготовче засідання на 14 годину 40 хвилин 31 липня 2018 року та визначено відповідачу п'ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Підготовче засідання, призначене на 14 годину 40 хвилин 31 липня 2018 року, ухвалою суду від 31 липня 2018 року відкладено на 08 годину 00 хвилин 10 серпня 2018 року у зв'язку з ненадходженням витребуваної інформації про місце реєстрації відповідача. Ухвалою суду від 10 серпня 2018 року закрито підготовче провадження по цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Управління молодіжної політики та у справах дітей Бахмутської міської ради, про надання дозволу на виїзд на територію Російської Федерації неповнолітньої дитини без згоди батька, та призначено справу до судового розгляду по суті на 13 годину 00 хвилин 30 серпня 2018 року. 28 серпня 2018 року на адресу суду від позивача надійшли зміни до позовної заяви, згідно яких вона просить: дозволити [PERSON] без згоди батька [PERSON] виїзд та в'їзд неповнолітнього [PERSON] на територію Російської Федерації, а саме до пос. Дубовка Узловського району Тульської області з 1 липня 2019 року до 15 серпня 2019 року з метою відвідування рідних та близьких дитини. 30 серпня 2018 року ухвалою суду судове засідання відкладено на 11 годину 00 хвилин 1 жовтня 2018 року для виклику сторін (а.с. 65). До судового засідання позивач не з'явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином: у відповідності до частини 9 статті 128 ЦПК України засобом телефонного зв'язку, що оформлено відповідною телефонограмою. Позивачем подано заяву, у якій вона просить розгляд справи проводити без її участі, позовні вимоги підтримує, просить суд їх задовольнити, щодо заочного розгляду справи не заперечує. В свою чергу, відповідач до судового засідання не з'явився за невідомою суду причиною, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином: у відповідності до пункту 1 частини 7 статті 128 ЦПК України: шляхом направлення судової повістки рекомендованим листом з повідомленням про вручення за адресою його місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Заяв та клопотань про розгляд справи без його участі або про відкладення судового засідання, від нього на адресу суду не надходило. У встановлений ухвалою про відкриття провадження у справі строк відзив на позовну заяву відповідачем також не поданий. Представник третьої особи до судового засідання не з'явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином: у відповідності до пункту 1 частини 7 статті 128 ЦПК України шляхом направлення судової повістки за адресою місцезнаходження, що зазначена у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадський формувань. 1 жовтня 2018 року на адресу суду від головного спеціаліста-юрисконсульта Управління молодіжної політики та у справах дітей Бахмутської міської ради Підгайної В.В. надійшла заява, у якій вона просить справу розглядати без її участі та не заперечує щодо задоволення позовних вимог. У зв'язку з неявкою сторін та у відповідності до частини 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося. За таких підстав суд вважає можливим провести судове засідання без участі сторін та з урахуванням згоди позивача і наявності умов, передбачених ч. 1 ст. 280 ЦПК України, розглянути справу на підставі наявних у справі доказів з ухваленням заочного рішення по справі. Дослідивши надані суду докази та проаналізувавши встановлені обставини у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України (далі за текстом - ЦПК України), цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як встановлено судом і таке вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] є матір'ю, а відповідач [PERSON] - батьком неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого Артемівським міським відділом реєстрації актів цивільного стану Донецького обласного управління юстиції 5 жовтня 2004 року (а.с. 11). 6 липня 2012 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний, що вбачається з копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER], виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Артемівську реєстраційної служби Артемівського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області 13 червня 2014 року (а.с. 5) та витребуваного судом Повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про розірвання шлюбу, сформованого Бахмутським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області 23 липня 2018 року за № 00020618317 (а.с. 42-43). З копії довідки про реєстрацію місця проживання особи, виданої начальником відділу реєстрації Бахмутської міської ради - державним реєстратором Косаригіною О.Ю. 20 квітня 2018 року за № 968, вбачається, що [PERSON], [INFO], з 23 серпня 2003 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 7). З копії паспорта громадянина Російської Федерації [NUMBER], виданого на ім'я [PERSON], [INFO], уродженки міста Білорецьк Республіки Башкортостан, вбачається, що остання зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 12-16). Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначені статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв'язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 4 липня 2018 року (справа № 712/10623/17) вказала на те, що положення про рівність прав та обов'язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні й має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Статтею 161 СК України передбачено: якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Дитина, яка не досягла 14 років, повинна проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з її батьків. Статтею 313 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК України) визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Водночас фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначений Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХП, постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджениими постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231. Правила перетинання державного кордону громадянами України, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16- річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється у разі пред'явлення оригіналів документів або їх нотаріально посвідчених копій, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Виходячи з положень зазначених норм матеріального права, дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків (на підставі рішення суду) може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Ураховуючи встановлені обставини, зокрема те, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів як на підтвердження того, що мати дитини не спроможна забезпечити належний рівень відпочинку та перебування сина в Російській Федерації, так і на підтвердження інших обставин, які б давали суду підстави вважати, що остання діє всупереч інтересів неповнолітньої дитини, а [PERSON] проживає з матір'ю, яка забезпечує його повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку, суд вважає, що надання позивачу дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини за кордон до Російської Федерації в період визначеного нею часу без згоди батька в її супроводі, відповідатиме інтересам дитини та сприятиме її розвитку, оскільки він має на меті відпочинок та спілкування дитини з рідною бабою. При цьому, з аналізу наведених норм вбачається, що за судом надається дозвіл лише на виїзд дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків, з огляду на що позовні вимоги в частині надання дозволу на в'їзд задоволенню не підлягають. У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати, пов'язані з розглядом справи, у вигляді судового збору в сумі 704 (сімсот чотири) гривні 80 копійок. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial