Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-25 00:00:00

30.05.2018 року до Енергодарського міського суду Запорізької області звернулась [PERSON] (далі позивач), в особі свого представника за письмовою довіреністю [PERSON] (далі представник позивача) з позовною заявою до [PERSON] (далі відповідач1), [PERSON] (далі відповідач2), [PERSON] (далі відповідач3), в якій просить суд: - припинити право спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS]; - визнати право спільної часткової власності [PERSON], [PERSON], [PERSON] \~ \~ \~ \~та [PERSON] на квартиру [ADDRESS] в рівних частках, тобто, по 1/4 частці; - визначити порядок користування квартирою №45 в будинку №20 по вул. Набережній в м.Енергодарі Запорізької області наступним чином: [PERSON] виділити в користування кімнату розміром 9,8 кв.м; [PERSON] та [PERSON] виділити в користування кімнату розміром 19,9 кв.м.; [PERSON] виділити в користуванні кімнату розміром 12,1 кв.м. та лоджію, яка примикає до цієї кімнати; кухню площею 7,2 кв.м. та лоджію, яка примикає до кухні, ванну кімнату розміром 2,6 кв.м., вбиральню - 1,3 кв.м., коридор - 13,1 кв.м. - залишити у спільному користуванні. В обґрунтування вимог позову, зазначає, що 07.07.1973 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON], від шлюбу подружжя має двох синів: [PERSON] та [PERSON] 15.02.Гудових, яка складалась з 4-х осіб приватизували квартиру [ADDRESS] на праві спільної сумісної власності, що підтверджується свідоцтвом про право власності на спірну квартиру №1104, довідкою з КП «Енергодарське БТІ» №52/02-19 від 28.03.2018 року. Згідно технічного паспорту квартира [ADDRESS] складається з 3-х кімнат жилою площею 41,8 кв.м., у тому числі: 1 кімната - 19,9 кв.м., 2 кімната - 9,8 кв.м., 3я кімната - 12,1 кв.м., кухні площею 7,2 кв.м., ванної кімнати - розміром 2,6 кв.м., вбиральні - 1,3 кв.м., коридору - 13,1 кв.м. та 2х лоджій - 5,4 кв.м. За час спільного проживання у квартирі склався усталений порядок користування цією квартирою, а саме: кімнатою 19,9 кв.м. користуються [PERSON] та [PERSON], кімнатою 12,1 кв.м. - користується [PERSON], а кімнатою 9,8 кв.м. - [PERSON], всі нежитлові приміщення в квартирі знаходяться у спільному користуванні. 23.12.2015 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано та після розірвання шлюбу виникли непорозуміння щодо порядку користування квартирою, які врегулювати у мирному порядку не виявилось можливим, у звязку з чим, позивач і звернулась до суду. В судове засідання позивач [PERSON] не зявилась, надала до суду письмову заяву про розгляд справи у її відсутності за присутності представника [PERSON], позовні вимоги просить задовольнити (а.с.26) В судове засідання представник позивача [PERSON], яка діє на підставі письмової довіреності (а.с.13) не зявилась, надала до суду письмову заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує та просить суд їх задовольнити, в разі неявки відповідача не заперечує щодо розгляду справи в заочному порядку (а.с.56) В судове засідання відповідач [PERSON] не зявився повторно, заяв або клопотань про відкладення розгляду справи, відзиву на позовну заяву, заяв про зміну місця проживання відповідачем - до суду не надходило. Повідомлявся судом за адресою місця реєстрації зазначену в інформаційній довідці з Сектору реєстрації Енергодарської міської ради (а.с.16), яка співпадає з адресою місця проживання зазначеною у позовній заяві (а.с.2), однак до суду повернулися поштові конверти «Укрпошта», що надсилалися судом рекомендованою кореспонденцією на адресу відповідача, з поміткою пошти «за закінченням встановленого строку зберігання» (а.с.37, 54). При цьому, відповідач - [PERSON] повідомлений про місце розгляд справи у суді належним чином, що підтверджується підписом у рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення відповідачу (а.с.50). В судове засідання не зявились відповідач [PERSON] та відповідач [PERSON], надали до суду письмові заяви в яких позовні вимоги визнали та не заперечують проти їх задоволення (а.с.32, 34). Враховуючи відсутність клопотань про відкладення слухання справи, наявність заяв відповідачів [PERSON] та [PERSON], письмову згоду представника позивача про розгляд справи за відсутності відповідача у заочному провадженні, приписи ст.ст. 223, 280 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності відповідача [PERSON], ухваливши заочне рішення. У звязку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку,\~що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Згідно ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] (далі спірна квартира), є приватною спільною сумісною власністю сторін по справі: позивача [PERSON] та відповідачів: [PERSON], [PERSON], [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про право власності №1104 (а.с.8). Спірна квартира приватизована на сторін по справі, що підтверджується довідкою з Енергодарського БТІ №52/02-19 від 28.03.2018 року (а.с.11). Шлюб між позивачем [PERSON] та відповідачем1- [PERSON] розірвано, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про розірвання шлюбу (а.с.6-7). Згідно\~ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ч.1 та ч.2 ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За змістом ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).\~\~Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Відповідно до ст.356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Як зазначено в ст. 357 ЦК України, частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Зі змісту\~ст.357 ЦК України\~вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення /встановлення/ розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. Статтею 358\~ЦК України передбачено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна, яка відповідає його частці. Згідно до статті 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Згідно частин 1 та 2 ст.369 ЦК України, володіння і користування майном, яке належить на праві спільної сумісної власності, відбувається спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. За згодою співвласників відбувається і розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності. За положеннями статті 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 150 ЖК України, встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» №20 від 22.12.1995р., квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю на вимогу учасника цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо сторонам виділити ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Суд вважає, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. Оскільки в даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею, то застосування критерію необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення з забезпеченням відповідності ідеальних часток реальним, суд вважає не обовязковим. З технічного паспорту на квартиру (а.с.9-10) вбачається, що частка позивача та кожного із відповідачів у праві власності на житлові приміщення у спірній квартирі складає 10,45 кв.м. (41,8 : 4), отже, виділення позивачу [PERSON] у користування кімнати площею 12,1 кв.м., що є меншим від її ідеальної частки у праві власності, жодним чином не порушує прав відповідачів, у користування яких виділяються кімнати площею 19,9 та 9,8 кв.м., оскільки не зменшує їх ідеальних часток у праві власності та відповідає положенням цивільного законодавства, яке гарантує співвласнику у спільній частковій власності право на надання йому у користування приміщень, що відповідають його частці у спільній власності. Так,\~за умови\~виділення позивачу\~у користування\~жилої кімнати\~площею 12,1\~кв.м.,\~відхилення від\~її ідеальної\~частки у\~ жилій площі квартири буде становити 1,65 кв.м. у бік збільшення, що не можна вважати значним. У пункті\~6\~постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~04\~жовтня 1991\~року № 7 «Про практику\~застосування судами\~законодавства,\~що регулює\~право приватної\~власності громадян\~на жилий\~будинок» розяснено,\~якщо виділ\~частини в\~будинку в\~натурі неможливий,\~суд вправі\~за заявленим\~про це позовом, встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор, тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Суд вважає необхідним виділити в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно і вважає допустимим відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у звязку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників (Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 17.02.2016 року у справі № 6-1500цс15). Отже, аналізуючи вищезазначені норми законодавства та встановлені обставини справи суд вважає, запропонований позивачкою порядок користування спірною квартирою не суттєво відступає від рівності часток співвласників та забезпечує кожному з них можливості на власний розсуд користуватись належною йому на праві власності часткою жилої площі, у звязку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved