Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-30 00:00:00

29.07.2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є власником житлового будинку за [ADDRESS] . Відповідач є зятем позивача, який разом із своєю сім`єю, відповідно донькою та онукою позивача, проживали та були зареєстровані за вказаною адресою. З 26.02.2020 року (більше року), після того як шлюбні відносини припинились, відповідач став проживати окремо. На час подання позовної заяви він фактично проживає по [ADDRESS] . Відповідно участі в утримані житлового будинку не приймає, оплату комунальних послуг не здійснює. Спільного майна та його особистих речей в домоволодінні немає. Про те, після того як він почав проживати окремо, з реєстрації за місцем попереднього проживання не знявся, чим створює йому як власнику домоволодіння (будинку) перешкоди в користуванні своїм майном. Посилаючись на вище означене, просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком за [ADDRESS] та стягнути з [PERSON] судовий збір в розмірі 908 грн. Ухвалою Казанківського районного суду Миколаївської області від 17.08.2021 року провадження у справі було відкрито та розгляд справи постановлено проводити у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. У відведеній в ухвалі час від сторін не надійшло заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, але від представника позивача [PERSON] надійшла заява в якій він просить справу розглядати без участі позивача та його представника, заявлені вимоги підтримують, просять їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, надав суду заяву, в якій просить справу розглядати за його відсутності, проти задоволення заявлених позовних вимог не заперечує. Оскільки учасники справи у судове засідання не з`явились, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до наступного. Відповідно до ст. ст. 1, 3 ЦК України, ст. ст. 2, 4 - 5, 12-13, 19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом. При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів. Частина 1 ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч. 2 ст. 15 ЦК України). В судовому засіданні встановлено, що згідно свідоцтва, виданого 05.12.2018 року приватним нотаріусом Казанківського районного нотаріального округу Миколаївської області належить на праві власності майно, що складається з житлового будинку з усіма господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (зареєстровано в реєстрі за № 971). Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний № 148179891 від 05.12.2018 року, позивач [PERSON] є власником житлового будинку, садибного типу з господарськими будівлями та спорудами за адресою: будинок [ADDRESS] , який належить йому на праві приватної власності. Номер запису про право власності 29275535 від 05.12.2018 року. Право власності набуте позивачем на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, серія та номер: 971, виданого 05.12.2018 року приватним нотаріусом Казанківського районного нотаріального округу Миколаївської області. Оглядом будинкової книги проживаючих в будинку осіб встановлено, що у будинку за номером [ADDRESS] , за місцем проживання були зареєстровані в тому числі: [PERSON] , [INFO] , з 05.08.2015 року (запис за номером 1), [PERSON] , [INFO] , з 05.08.2015 року (запис за № 2) та [PERSON] , [INFO] , з 05.08.2015 року. Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов, проживаючих в домоволодінні по [ADDRESS] від 02.06.2021 року, складеного спеціалістами Казанківської селищної ради встановлено, за вказаною адресою проживають [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] зареєстрований за вказаною адресою, але не проживає в зазначеному домоволодінні більше року. Встановлено, що фактичне місце проживання [PERSON] - [ADDRESS] . Відповідно до акту підтвердження на предмет фактичного проживання від 13.08.2021 року, посвідченого депутатом селищної ради Васюта О.І. та засвідченого свідками: [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] зареєстрований, але не проживає з 26.02.2020 року. Докази наявності поважних причин не проживання відповідача у житловому приміщенні в матеріалах справи відсутні. У відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Аналогічні положення закріплені у ст. 9 ЖК України, відповідно до якої житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підставі і в порядку, передбачених законом. Згідно з ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Частина 2 статті 405 ЦК України передбачає, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Стаття 3 СК України визначає, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Оскільки відповідач не є членом сім`ї власника житла, а тому відносини між сторонами повинні регулюватися главою 6 розділу ІІІ Житлового кодексу України (користування жилими приміщеннями в будинках (квартирах) приватного житлового фонду). Згідно ч. 1 ст. 163 ЖК України у разі тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71цього Кодексу. Частиною 1 статті 71 ЖК України встановлено граничні строки збереження права на житлове приміщення при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї - шість місяців (за винятком передбачених законом випадків, коли цей строк є більш тривалим). Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки провадиться в судовому порядку. В той же час, згідно ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до вимог ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди (ст. 150 ЖК України, ч. 1 ст. 383 ЦК Укркаїни). Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили: про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Рішення суду про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням є підставою для зняття його з реєстраційного обліку за місцем реєстрації. Досліджені судом докази у їх сукупності свідчать, що відповідач [PERSON] не проживає у будинку [ADDRESS] з 2019 року з власної ініціативи. Доказів, які б свідчили про наявність перешкод у користуванні майном з боку позивача, ним надано не було. За встановлених обставин, суд вважає, що позов про усунення перешкод в здійсненні права власності шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування належним позивачу житловим приміщенням внаслідок не проживання цієї особи в житловому приміщенні без поважних причин понад шість місяців є обґрунтованим та підлягає задоволенню. У відповідності до ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача [PERSON] на користь позивача витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, в розмірі 908 грн.

Outcome: approved