Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-03 00:00:00

30 серпня 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача у якому зазначив, що він є власником житлового будинку, розташованого по [ADDRESS]. Відповідач є його батьком, який зареєстрований у будинку за життя попереднього власника, його бабусі [PERSON] Однак в належному йому будинку з дня оформлення спадщини не проживає. Оскільки реєстрація місця проживання відповідача у будинку порушує його права як власника нерухомого майна, позивач просив суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком. Позивач в судове засідання не з'явився, до суду направив заяву, у якій просив розглянути справу за його відсутності,позовні вимоги підтримав у повному обсязі, не заперечував проти заочного порядку розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, заяви про відкладення розгляду справи або про розгляд справи за його відсутності від нього не надходило, тому суд визнає його неявку неповажною, та вважає можливим згідно ст. 224 ЦПК України ухвалити заочне рішення за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів. Оскільки позивач надав заяву про розгляд справи за його відсутності, а відповідач не з'явився в судове засідання, відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснюється. З матеріалів справи, а саме копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого державним нотаріусом Березнегуватської державної нотаріальної контори Миколаївської області 28 січня 2016 року, зареєстрованого в реєстрі за № 34, убачається, що позивач є власником житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, розташованого по [ADDRESS] (а.с.5). Запис про право власності на житловий будинок позивача внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 03.02.2016 року (а.с.6). За довідкою виконавчого комітету Березнегуватської селищної ради Березнегуватського району Миколаївської області від 26.08.2016 року №2332, у житловому будинку зареєстроване місце проживання позивача та відповідача, який доводиться йому батьком (а.с.7). Однак з акту обстеження місця проживання затвердженого секретарем та депутатом Березнегуватської селищної ради 25 серпня 2016 року слідує, що відповідач зареєстрований, але не проживає у будинку з січня 2016 року (а.с.8). Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб . Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Частиною 2 ст.405 ЦК України передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого не майнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених правових норм цивільного та житлового законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Згідно з ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, провадиться в судовому порядку. Матеріалами справи підтверджується, що відповідач без поважних причин не проживає у будинку належному позивачу більше року, крім цього, позивач у позові зазначив, що відповідач доводиться йому батьком, однак до членів його сім'ї не відноситься, та був зареєстрований у будинку попереднім власником. З огляду на те, що чинним законодавством не передбачено перехід прав та обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника житла, позовні вимоги позивача, як нового власника будинку до відповідача є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Outcome: approved