Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-16 00:00:00

6 липня 2015 року [PERSON] та [PERSON] звернулись в суд з позовом до [PERSON], яка також представляє інтереси малолітніх дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], третя особа - Служба у справах дітей Костянтинівського міськвиконкому, про усунення перешкод в користуванні власністю та визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Вони обґрунтовували свої вимоги тим, що перебувають у шлюбі та сумісно проживають у квартирі №55 в домі №63 по вул.6-го вересня в м.Костянтинівка Донецької області, яка належить на праві власності [PERSON] на підставі договору дарування від 26 квітня 2002 року. Будучи власником та користувачем вказаної квартири, вони обмежені у своєму праві, тому що у квартирі зареєстрована відповідач [PERSON], яка є їхньою дочкою, та двоє її малолітніх дітей. Відповідач [PERSON] з дітьми у квартирі не проживає на протязі 9 років, їхніх особистих речей у квартирі немає і по теперішній час вона не знялась з реєстрації. Вона права власності на вказане житло чи права користування ним не має, і у зв'язку з наведеними обставинами вони змушена нести додаткові витрати по утриманню житла. У зв'язку з наведеними обставинами вони просять визнати [PERSON] та її малолітніх дітей особами, що втратили право користування зазначеним жилим приміщенням. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] та позивач [PERSON] підтримали позовні вимоги, посилаючись на ті ж обставини, що й у позовній заяві. Відповідач [PERSON], яка також представляє інтереси малолітніх дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], в судове засідання не явилась, подала заяву, в якій позовні вимоги визнала повністю та вказала, що не проживає з дітьми у квартирі батьків протягом 9 років. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Костянтинівського міськвиконкому, не заперечує проти задоволення позову, оскільки відповідач [PERSON], яка є законним представником своїх малолітніх синів, разом з дітьми у квартирі батьків не проживає протягом 9 років і, як свідчить її заява на адресу суду, забезпечена житлом та просить задовольнити позовні вимоги. З'ясувавши у судовому засіданні вказану позицію сторін, а також те, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, за наявністю для того законних підстав, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить квартира №55 в домі №63 по вул.6-го вересня в м.Костянтинівка Донецької області, в якій він проживає разом із дружиною [PERSON] (а.с.17). У цій квартирі також зареєстрована їхня дочка, [PERSON] (а.с.11), та двоє її малолітніх синів: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] (а.с.18-19,22). Суд вважає встановленим, що відповідач [PERSON] та двоє її малолітніх дітей в цій квартирі не мешкають без поважних причин з 2006 року, тобто на протязі 9 років, про що свідчать покази свідків [PERSON] та [PERSON], акт перевірки паспортного режиму від 29 травня 2015 року, складений представниками КП «СЕЗ» (а.с.20), відомості про реєстрацію [PERSON] по вул.Воркутинська,4 в м.Печора Республіки Комі Російської Федерації (а.с.13). Відповідач [PERSON] не бере участі у сплаті платежів по утриманню квартири, де вона зареєстрована, що порушує право власності та користування квартирою позивачами. У свою чергу, відповідач [PERSON] та її малолітні діти права власності на вказану квартиру не мають. Відповідно до ст.41 Конституції України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК з урахуванням положень ч.1 ст. 405 ЦК члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Частиною 2 статті 405 ЦК України передбачено, що член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З огляду на те, що відповідач [PERSON] та її малолітні діти відсутні у вказаному житлі без поважних причин понад один рік, перешкод у користуванні житлом для них не мається, і вона не скористувалась своїм правом у встановлених законом межах повернутись з дітьми до спірного житлового приміщення, порушене право власності та користування житлом позивачами підлягає захисту, і необхідно усунути перешкоди в здійсненні цього права, визнавши відповідача [PERSON] та її малолітніх дітей, [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], такими особами, що втратили право користування зазначеним жилим приміщенням.

Outcome: approved