Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-11 00:00:00

31.03.2015 представник позивача поштовим відправленням направив до суду вказаний позов, в якому просив стягнути з відповідача на користь позивача суму заборгованості за невиконання договірних зобов'язань у розмірі 8197, 94 грн. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. При уточненні розміру та моменту виникнення у відповідача заборгованості перед позивачем роз'яснити ці питання представник позивача не змогла, у тому числі із посиланням на додану до позову структуру грошових нарахувань та надходжень. Відповідач позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні. Також послався на пропущення позивачем строку позовної давності щодо заявлених вимог. Судом встановлено, що 16.11.2011 між позивачем та відповідачем був укладений договір про отримання обладнання в системі ЛизАйТі №120416025, відповідно до якого видом договору визначено- купівля-продаж товару у розстрочку. Перехід права власності клієнту визначено - виплата всіх зобов'язань за договором. Умови оплати вказані - платіж при отриманні обладнання (загальної суми платежу) 33,33%; кількість місячних платежів (крім першого) - 2; розмір місячних платежів: щомісяця рівними частинами (по 1468 грн.). За договором передавалось обладнання шина автомобільна Нокіан - 4 штуки, загальна сума платежів складала 4404 грн. Зазначені обставини також викладені у позові. Акт приймання-передачі майна № 120416025 від 16.11.2011, наданий позивачем, підтверджує передачу позивачем відповідачеві зазначеного вище майна. У позові позивач вказав про сплату відповідачем на підставі вказаного договору 4468 грн. Пункт 3.1 вищевказаного договору передбачає обов'язок клієнта сплачувати рахунки в строк до 20 числа поточного місяця. Зважаючи на це вбачається, що строком виконання зобов'язання за першим платежем є 20.11.2011, другого - 20.12.2011, третього - 20.01.2012. Таким чином, із зазначених дат до дня подання позивачем позову (31.03.2015) минуло понад три роки. Частина 1 ст. 256 ЦК України визначає, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Частина 1 ст. 257 ЦК України передбачає, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 2 ст.258 ЦК України передбачено застосування позовної давності в один рік до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Статтею 261 ЦК України закріплено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Частина 5 цієї статті передбачає, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. У статті 266 ЦК України зазначено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Статтею 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Заява відповідача про застування строку позовної давності до вимог позивача, а також подання позивачем позову із пропущенням визначеного законодавством строку позовної давності, а також відсутність у суду доказів на підтвердження зупинення або переривання цього строку та не зазначення будь-яких поважних причин його пропущення, дає підстави для застосування до позовних вимог позивача наслідків пропущення ним строку позовної давності для цих вимог. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed