Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-06 00:00:00

31.07.2020 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до органу місцевого самоврядування - Живачівської сільської ради Тлумацького району Івано-Франківської області про визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами. Свої вимоги обґрунтовував тим, що йому та батькам [PERSON] , [PERSON] по 1/3 частці належить будинковолодіння за адресою: [ADDRESS] . [INFO] померла мати [PERSON] , а [INFO] помер батько [PERSON] . Після смерті матері [PERSON] батько [PERSON] прийняв спадщину належної їй 1/3 частини будівель, але юридично спадщину не оформив. Після смерті батька [PERSON] відкрилася спадщина на все належне йому на день смерті майно. Ще за життя батьки посвідчили заповіти, якими заповіли йому, [PERSON] , все належне їм на день смерті майно. Він прийняв спадщину, так як звернувся із заявою до нотаріальної контори на прийняття спадщини в шестимісячний термін. Позивач [PERSON] в підготовче судове засідання не з`явився, однак у позовній заяві просив розгляд справи провести у його відсутності. Представник відповідача - Живачівської сільської ради Тлумацького району Івано-Франківської області в підготовче судове засідання не з`явився, однак через канцелярію суду подав заяву, в якій вказав, що заперечень проти позову немає, позов визнає у повному обсязі та просив справу розглянути у його відсутності. Ухвалою Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 04.08.2020 року відкрито провадження по справі. Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення, виходячи з таких підстав. Судом встановлено, що згідно виписки з погосподарської книги №1 Живачівської сільської ради Тлумацького району Івано-Франківської області станом на 01.07.1990 р., виданої Живачівською сільською радою Тлумацького району Івано-Франківської області № 296 від 28.07.2020 року, в господарстві особовий рахунок № [NUMBER] , тип двору колгоспний, були зареєстровані та проживали: голова двору [PERSON] , [INFO], дружина [PERSON] , [INFO], син [PERSON] , [INFO] (а.с.9). Згідно копії технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами від 20.02.2020 року житловий будинок, господарські будівлі та споруди, розташовані за адресою: [ADDRESS] побудовані у період з 1959 року по 1970 рік (а.с.4-6). Відповідно до п. 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 року, при вирішенні питань щодо визнання права власності на житлові будинки у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності із іншими доказами. Відповідно до вимог ст.ст. 123, 126 ЦК Української РСР (в ред. від 18 липня 1963 року) та п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 02 березня 1973 року № 3 «Про судову практику в справах про поділ колгоспного двору і виділ з нього», розмір частки колишнього члена колгоспного двору в спільному майні, що належить дворові і збереглося після його перетворення в господарство робітників та службовців (якщо на час припинення існування двору цей член не втратив права на неї), встановлюється згідно зі ст. 123 ЦК Української РСР. Тому при поділі майна, яке є спільною власністю колгоспного двору, суди повинні виходити з принципу рівності часток усіх колишніх членів двору, в тому числі непрацездатних і неповнолітніх. Майно, придбане після перетворення колгоспного двору в господарство робітників чи службовців, підлягає поділу за нормами, що регулюють поділ спільної часткової власності або спільної сумісної власності подружжя. У п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду від 22 грудня 1995 року № 20 із змінами «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» зазначено, що право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. У п. 3 вищевказаної Постанови зазначено, що вирішуючи спори про право приватної власності на майно, суди повинні виходити з того, що відповідно до ст. 13 Закону України «Про власність» об`єктами права приватної власності є жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, земельні ділянки, насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція, транспортні засоби, грошові кошти, акції, цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення, набуті з передбачених законом підстав. Виходячи з вищенаведеного, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] як членам колгоспного двору, належав будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] в рівних частках. Позивач [PERSON] народився [INFO] і його батьками є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.19). [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.14). Ще за життя вона посвідчила заповіт, яким все належне їй на день смерті майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що буде їй належати і на що вона за законом матиме право заповіла сину [PERSON] , що підтверджується копією заповіту від 27.09.2010 року (а.с.12). Після смерті [PERSON] , [PERSON] прийняв спадщину належної їй 1/3 частини будинковолодіння, але юридично не оформив спадщину після її смерті. [INFO] помер батько [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.15). Після смерті батька відкрилася спадщина на все належне йому на день смерті майно. Ще за життя він посвідчив заповіт, яким все належне йому на день смерті майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що буде йому належати і на що він за законом матиме право заповів сину [PERSON] , що підтверджується копією заповіту від 27.09.2010 року (а.с.10). В силу ст. 1268 ЦК України (в редакції 2003 р.), спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або її не прийняти. Відповідно до ст. 1268, 1269 ЦК України (в редакції 2003 р.), діями, які свідчать про прийняття спадщини вважається є постійне проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини або подача спадкоємцем у шестимісячний термін заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори. [PERSON] прийняв спадщину за заповітом після смерті батька [PERSON] , оскільки звернувся із заявою до нотаріальної контори про прийняття спадщини в шестимісячний термін. Дані обставини підтверджуються копією спадкової справи № 237/2013 від 27.11.2013 року, заведеної Тлумацькою державною нотаріальною конторою Івано-Франківської області після смерті [PERSON] , з якої вбачається, що [PERSON] є єдиним спадкоємцем в порядку спадкування за заповітом після смерті батька [PERSON] , який прийняв спадщину, інших спадкоємців в порядку спадкування за законом чи за заповітом немає (а.с.40-91). На момент звернення до суду [PERSON] правомірно претендує на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в цілому, розташованими по [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті батька [PERSON] . Позивачу в нотаріальному порядку відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , які залишились після смерті його батька [PERSON] , оскільки у спадкоємця [PERSON] відсутній необхідний для видачі свідоцтва про право на спадщину документ, який підтверджує право власності на нерухоме майно, що підтверджується постановою про відмову у вчиненні нотаріальних дій, виданою державним нотаріусом Тлумацької державної нотаріальної контори Івано-Франківської області Васильєвою Н.М. за № 413/02-31 від 29.07.2020 року (а.с.17). Зазначені обставини перешкоджають позивачу [PERSON] належним чином оформити право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в порядку спадкування за заповітом. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Оскільки таке становище має місце по даній справі, суд вважає встановленими обставини, викладені позивачем в позовній заяві на обгрунтування своїх вимог. У відповідності до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. За встановлених судом обставин, позов слід задовольнити. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. При такому вирішенні позову, враховуючи те, що відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, позивачу [PERSON] слід повернути 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а саме 598 грн 04 коп. На підставі ст. 316-319, 391, 392, 1216 - 1222, 1268 ЦК України (в редакції 2003 року),

Outcome: approved