Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-27 00:00:00

6 серпня 2018 р., представниця [PERSON] звернулася до суду з позовом, який в подальшому, після проведення за ухвалою суду від 30.11.2018 р. та отримання судом висновку судової будівельно-технічної, земельно-технічної, оціночно-будівельної експертизи № 53/2018 від 18.04.2019 р. та виправлених письмових висновків експерта від 15.08.2019 р., збільшила та в остаточній редакції якого від 22.10.2019 р., просила суд, припинити право спільної часткової власності позивача [PERSON] та відповідачки [PERSON] , шляхом поділу домоволодіння [ADDRESS] та земельної ділянки на якій воно розташоване, поділити в натурі домоволодіння [ADDRESS] та земельну ділянку на якій воно розташоване між співвласниками [PERSON] та [PERSON] відповідно до варіанту поділу 1 домоволодіння та варіанту поділу 1 земельної ділянки, визначеною судовою будівельно-технічної експертизою, визнавши за [PERSON] право власності: на частку домоволодіння, що визначена у пункті 3 висновку експертизи, як частка «Співвласника № 1», 56/100 частин будинку, площею 38,8 кв.м., та надвірними спорудами гаражем, санблоком, 1/2 частиною споруд 1-4; на частку земельної ділянки згідно варіанту розподілу № 1, що визначена у пункті 3 висновку експертизи, як частка «Співвласника № 1», а саме: на 342,5 кв.м., визнати за [PERSON] право власності: на частку домоволодіння, що визначена у пункті 3 висновку експертизи, як частка «Співвласника № 2», 44/100 частин будинку, площею 31,0 кв.м., та надвірними спорудами сараєм, 1/2 частиною споруд 1-4; на частку земельної ділянки згідно варіанту розподілу № 1, що визначена у пункті 3 висновку експертизи, як частка «Співвласника № 2», а саме: на 442,5 кв.м. та у зв`язку із поділом, що відступає від ідеальних часток, призначити компенсацію [PERSON] на користь [PERSON] у розмірі 5551 грн., зобов`язати сторони здійснити необхідні переобладнання приміщень згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи, а саме [PERSON] - закласти дверний отвір між житловим приміщенням № 1-5 та коридором № 1-2; закласти дверний отвір між коридором № 1-6 та коридором № 1-2; закласти дверний отвір між житловими приміщеннями № 1-5 та № 1-4; закласти дверний отвір між приміщенням веранди № 1-1 та коридором № 1-2; влаштувати дверний отвір між приміщенням веранди № 1-1 та житловою кімнатою № 1-3; влаштувати дверний отвір між житловими приміщеннями № 1-3 та № 1-4; переобладнати приміщення коридору № 1-2 у приміщення санвузла; переобладнати приміщення житлової кімнати № 1-3 у приміщення кухні, зобов`язати [PERSON] - влаштувати перегородку у приміщенні кухні 1-9 (позначення згідно копії технічного паспорту від 12.06.2012 р.), у результаті чого утвориться два нових приміщення коридор, пл. 2,54 кв.м. та кухня, пл. 6,8 кв.м.; виконати роботи з переобладнання приміщення кухні 1-9 пл. 9,8 кв.м.; влаштувати вхід у новостворене приміщення коридору площею 2,52 кв.м., шляхом влаштування дверного отвору з дверним блоком у зовнішній стіні будинку; влаштувати вхід з новоствореного приміщення коридору у приміщення кухні; влаштувати дверний отвір між житловим приміщенням [ADDRESS] 1-5 та коридором № 1-6, стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму судових витрат у розмірі 18527,63 грн., посилаючись на неможливість поділу вищевказаного майна між колишнім подружжям та стійкими неприязними відносинами, що склались між ними після розірвання їхнього шлюбу у липні 2015 року. Відповідачка та її представниця збільшені позовні вимоги [PERSON] визнали частково, в частині припинення права спільної часткової власності колишнього подружжя, посилаючись з мотивів, викладених у письмових поясненнях та письмовому відзиві на первісний позов та 19.11.2019 р. звернулися до суду з зустрічним позовом, в якому, посилаючись на ті ж самі підстави позову, що й первісний позивач [PERSON] , просили суд, припинити право спільної часткової власності шляхом поділу домоволодіння [ADDRESS] та земельної ділянки, на який воно розташоване в натурі, визнати право власності за [PERSON] на ті ж самі 56/100 частки житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , яка складається з веранди - 7, 5 кв. м, коридору 4.4. кв. м, житлової кімнати 8.3 кв. м, житлової кімнати 17,0 кв. м, туалету 1,6 кв. м, разом по будинку 38,8 кв. м , літ. «Б» - гараж, літ. «Г» - сан блок, 1-4 1/2 споруд з відступом від ідеальних часток на 3,9 кв.м. та з компенсацією на користь співвласнику [PERSON] відступу від ідеальної частки в розмірі 29201 грн., на ту ж саму частину земельної ділянки розміром 342,5 кв. м відповідно до першого варіанту розподілу земельної ділянки, відповідно до висновку експерта № 53/2018 від 18.04.2019 р., розташованої за адресою: [ADDRESS] з відступом від ідеальних часток та стягнення грошової компенсації на користь [PERSON] з співвласника [PERSON] у розмірі 23650 грн. з покладенням судових витрат на відповідача [PERSON] . Відповідача за зустрічним позовом [PERSON] та його представниця зустрічний позов не визнали повністю з підстав його безпідставності, наполягаючи на задоволенні свого первісного позову з мотивів, викладених в збільшеному первісному позові. 3-тя особа без самостійних вимог на предмет спору [PERSON] (донька сторін) в жодне з судових засідань не з`явилась, про дату, час та місце судового розгляду повідомлялась належним чином, причини неявки суду не повідомила, надіславши на електронну адресу (скриньку) суду численні письмові заяви, в яких, пославшись на зайнятість на роботі, просила суд, розглядати вищевказані справи у всіх судових засіданнях без її присутності (т. 1 а.с. 91-93,185-186,194,243). Ухвалою суду від 11.12.2019 р. вищевказані позови (первісний та зустрічний) для їх спільного розгляду були об`єднані в одне провадження на підставі ст. 193 ЦПК України. Заслухавши особисті пояснення сторін по справі та їхніх представників, дослідивши матеріали справи, додатково надані суду письмові докази, висновок судової будівельно-технічної, земельно-технічної, оціночно-будівельної експертизи № 53/2018 від 18.04.2019 р. та виправлений письмовий висновок експерта від 15.08.2019 р., суд вважає, що обидва позови (первісний та зустрічний) підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи. У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Стаття 95 ЦПК України передбачає, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 26 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - під час судового розгляду, предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до п.1 ст. 17 Закону «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до ЄКПЛ - кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Зазначені принципи сформулювано і в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» (23 вересня 1982 р.), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід`ємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст. 1 Першого протоколу. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності - є непорушним. Згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини - стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми : перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «Іммобіліаре Саффі проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy) [ВП], заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії» (<...>) [ВП], заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року). Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року). ЄСПЛ неодноразово вказував, що згідно його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча, пункт 1 статті 6 ЕКПЛ зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення - його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтовування рішення може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін прот України» п. 58 рішення від 10.02.2010 р.). Відповідно до\~статті 41 Конституції України\~та пункту 2 частини першої статті 3\~ЦК\~України - ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Враховуючи, що згідно зі\~ст. 92 Конституції України\~правовий режим власності визначається виключно законами України - інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України - власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс і под.). Правовомочність користування означає - передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання. Правомочність розпорядження означає - юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і т. ін.). Суд вважає, що у сукупності ці правомочності вичерпують усі надані власнику можливості. Причому інколи всі разом або деякі з них можуть належати і не власнику, а іншому володільцю майна, наприклад, довірчому власнику майна, орендатору тощо. На відміну від прав власника, правомочності іншого законного володільця, навіть зі схожими правомочностями власника, не тільки не виключають прав самого власника на це майно, а й зазвичай виникають із його волі і в передбачених ним межах (наприклад, договір найму, договір управління майном). Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. \~ \~ \~ \~ Власник\~не може\~використовувати право\~власності на\~шкоду правам,\~свободам та\~гідності громадян,\~інтересам суспільства,\~погіршувати екологічну\~ситуацію та\~природні якості\~землі.\~Держава не\~втручається у\~здійснення власником\~права власності.\~Діяльність власника\~може бути\~обмежена чи\~припинена або\~власника може\~бути зобов`язано\~допустити до\~користування його\~майном інших\~осіб лише\~у випадках\~і в\~порядку, встановлених законом. Згідно із ст. 328 ЦК України - право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За змістом частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суди повинні враховувати положення ч. 2 ст. 328 ЦК України, якою встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону. Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає в себе законність і добросовісність такого набуття. Відповідно до п.п. 1,2,3,5,9-15,33,34,35,39 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» - власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. З урахуванням положень\~статті 13,\~частини третьої статті 16,\~статті 319 ЦК\~України у разі вчинення, зокрема, наведених дій суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу. Право вибору способу судового захисту - належить виключно позивачеві (частина перша\~статті 20\~ЦК України). Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328\~ЦК України). Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК). До державної реєстрації права власності за новим набувачем покупець за договором про відчуження майна, виконаним сторонами, не має права розпоряджатися цим майном, оскільки право власності на нього зберігається за продавцем, проте має право на захист свого володіння на підставі статті 396 ЦК. При цьому слід мати на увазі, що після оплати вартості проданого майна і передання його покупцеві, але до державної реєстрації переходу права власності, продавець також не має права ним розпоряджатися, оскільки це майно є предметом виконаного продавцем зобов`язання, яке виникло з договору про відчуження майна (пункт 1 частини першої статті 346 ЦК), а покупець є його законним володільцем. У разі укладення нового договору про відчуження раніше переданого покупцю майна без розірвання попереднього договору чи визнання судом його недійсним продавець несе відповідальність за його невиконання у виді відшкодування збитків новому покупцеві. Згідно ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Виходячи з положень ч. 1 ст. 356 ЦК, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм в певних частках майном, яке становить єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє НЕ часткою майна в натурі, а часткою у праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними і визначаються відповідними відсотками від цілого або в дробовому вираженні. Згідно статті 367 ЦК України, майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Виходячи з аналізу змісту норм ст. ст. 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України, виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Відтак визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників. Відповідно до умов ст.ст. 364,365 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ - право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. У відповідності до ст.ст. 368,269 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно із ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у справі спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому ст. 364 цього Кодексу. Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). За ч. 3 ст. 42 ЗК України - угода про порядок користування і розпорядження земельною ділянкою є обов`язковою для особи, яка згодом придбала відповідну частку в спільній власності на жилий будинок. \~ \~Відповідно до\~ст.\~78\~ЗК України\~-\~право власності\~на землю\~-\~це право\~володіти,\~користуватися і\~розпоряджатися земельними\~ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі\~Конституції України,\~цього Кодексу,\~а також\~інших законів,\~що видаються\~відповідно до\~них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Стаття 81 ЗК України передбачає, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами. \~ Згідно\~із ст.\~86-88,90\~ЗК України\~-\~земельна ділянка\~може знаходитись\~у спільній\~власності з\~визначенням частки\~кожного з\~учасників спільної\~власності (спільна\~часткова власність)\~або без\~визначення часток\~учасників спільної\~власності (спільна\~сумісна власність). Суб`єктами права спільної власності на земельну ділянку можуть бути громадяни та юридичні особи, а також держава, територіальні громади. Право спільної часткової власності на земельну ділянку виникає,\~зокрема,\~при придбанні\~у власність\~земельної ділянки\~двома чи\~більше особами\~за цивільно-правовими\~угодами.\~Володіння,\~користування та\~розпорядження земельною\~ділянкою,\~що перебуває\~у спільній\~частковій власності,\~здійснюються за\~згодою всіх\~співвласників згідно\~з договором,\~а у\~разі недосягнення\~згоди -\~у судовому\~порядку. Учасник\~спільної часткової\~власності має\~право вимагати\~виділення належної\~йому частки\~із складу\~земельної ділянки\~як окремо,\~так і\~разом з\~іншими учасниками,\~які вимагають\~виділення,\~а у\~разі неможливості\~виділення частки\~-\~вимагати відповідної\~компенсації. Учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки. Власники земельних\~ділянок мають\~право: продавати\~або іншим\~шляхом відчужувати\~земельну ділянку,\~передавати її\~в оренду,\~заставу,\~спадщину,\~довірчу власність; самостійно\~господарювати на\~землі; споруджувати\~жилі будинки,\~виробничі та\~інші будівлі\~і споруди. Порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. Відповідно до приписів ст. 120 ЗК України - у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Укладення договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що пов`язане з переходом права на частину земельної ділянки, здійснюється після виділення цієї частини в окрему земельну ділянку та присвоєння їй окремого кадастрового номера. Статтями 125,126 ЗК України визначено - право власності\~на земельну\~ділянку,\~а також\~право постійного\~користування та\~право оренди\~земельної ділянки\~виникають з\~моменту державної\~реєстрації цих\~прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до\~Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Постановою Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04.10.1991 р. «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» - зокрема передбачено, що при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, це можливо - якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. При неможливості виділу частки будинку в натурі або встановлення порядку користування ним, власнику, що виділяється, за його згодою присуджується грошова компенсація, яка визначається за угодою сторін, а при відсутності такої угоди судом по дійсній вартості будинку на час розгляду справи. В спорах про поділ будинку в натурі, учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Якщо виділ технічно можливий, але з відхиленням від розміру часток кожного співвласника, суд з врахуванням конкретних обставин може провести його зі зміною у зв`язку з чим ідеальних часток і присудженням грошової компенсації учаснику спільної власності, частка якого зменшилась. В судовому засіданні встановлено, що шлюб між сторонами був розірваний 03.07.2015 р., що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 03.07.2015 р. (т. 1 а.с. 11). З пояснень сторін вбачається, що в період їхнього шлюбу, за спільні кошти, за нотаріально посвідченими договорами купівлі-продажу від 24.05.2012 р. (реєстр. № 330 та № 336) подружжям було придбано в рівних частках, по 1/2 частці за кожним на праві спільної часткової власності - земельну ділянку, кадастровий № 5123783500:02:001:0545, площею 0,0785 га, надану для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибну ділянку) та по 1/2 частці кожним житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, які знаходяться за адресою : [ADDRESS] , що підтверджується копіями нотаріально посвідченого договору від 24.05.2012 р. (реєстр. № 330), державним актом серії ЯК № 484341 від 22.11.2010 р. з нотаріальними відмітками про перехід права власності до [PERSON] та [PERSON] в рівних частках та витягу КП «Овідіопольське РБТІ» про державну реєстрацію прав № 34458453 від 12.06.2012 р. про реєстрацію права власності [PERSON] та [PERSON] по 1/2 частці за кожним на праві приватної спільної часткової власності на вищевказаний житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, які знаходяться за адресою : [ADDRESS] (т. 1 а.с. 7-10). Суд з`ясував і це було підтверджено сторонами провадження, що як до шлюбу, так і після його розірвання, колишнє подружжя продовжує проживати у спірному будинку, володіючи і користуючись ним та господарськими будівлями та спорудами, у зв`язку з чим, з цього приводу у сторін виникають постійні суперечки та сварки, які супроводжуються взаємними обвинуваченнями. Також, суд встановив, що починаючи з дати розірвання шлюбу, а саме з липня 2015 року, між сторонами склались стійкі неприязні стосунки з приводу володіння, користування та розпорядження кожний своєю частиною вищевказаного спірного нерухомого майна, що стало підставою для звернення сторін кожний зі своїм позовом до суду. Обґрунтовуючи свої збільшені позовні вимоги щодо виділення йому в натурі саме 56/100 частин житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, площею 38,8 кв.м, включаючи приміщення гаражу та частини земельної ділянки площею 342,5 кв.м, які знаходиться за адресою : [ADDRESS] , позивач [PERSON] вказує на той факт, що в одній з вищевказаних жилих кімнат, а саме у кімнаті площею 17 кв.м, він постійно проживає починаючи з дня розірвання шлюбу, тобто з липня 2015 р. і в ній знаходиться диван, на якому він відпочиває та у шафі у вказаній кімнаті зберігаються його особисті речі, а також, що у вищевказаному гаражу, який розташованій саме на вищезазначеній експертом частині земельної ділянки, в якому він фактично постійно зберігає свій автомобіль марки «Nissan Sunny» д/н [NUMBER] , яким він постійно користується і експлуатує його за призначенням, з приводу володіння яким у сторін спір відсутній (т. 1 а.с. 183). Одночасно з цим, суд не приймає до уваги голослівні доводи твердження відповідачки [PERSON] щодо нібито наявності в неї автомобілю марки «Volkswagen Passat» д/н [NUMBER] і начебто перешкод у користуванні ним з боку позивача [PERSON] , який з її слів забороняє їй зберігати вказаний автомобіль в їхньому гаражі, змінивши на ньому замки, з огляду на те, що як показала в судовому засідання сама відповідачка [PERSON] , своїм автомобілем марки «Volkswagen Passat» д/н [NUMBER] вона не користується і не експлуатує його, починаючи з 2017 р., так як останній потребує значного коштовного ремонту і перебуває в зламаному стані на території стоянки військового шпиталю № 411, у зв`язку з тим, що в неї відсутні гроші на ремонт вказаного автомобілю і на даний ас відсутнє місце роботи та доходу (а.с. т. 2 а.с. 10). Суд звертає увагу на той факт, що відповідачка не змогла надати суду оригінал свідоцтва про реєстрацію вищевказаного транспортного засобу марки «Volkswagen Passat» д/н [NUMBER] для пересвідчення судом, що вказаний автомобіль дійсно на даний час належить їй на праві власності і нікому не проданий до сьогодні, що є суттєвим для визначення часток у праві спільної часткової власності колишнього подружжя щодо поділу спірного гаражу для зберігання автмобілю, надавши суду лише копію свідоцтва про реєстрацію вищевказаного автомобілю, що є неналежним доказом по справі, який підтверджує факт дійсного існування у відповідачки зазначеного транспортного засобу, з приводу якого у сторін також відсутній спір, показавши суду, що не знає, де знаходиться оригінал свідоцтва про реєстрацію її автомобілю. Таким чином, суд виходить з недоведеності відповідачкою [PERSON] дійсного існування у неї зазначеного вище автомобілю, що давало б підстави останній претендувати на вищевказані 56/100 частин житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, площею 38,8 кв.м, включаючи приміщення гаражу та частини земельної ділянки площею 342,5 кв.м, які знаходиться за адресою : [ADDRESS] , як це було визначено експертом у своєму висновку. Що стосується перешкод, які зі слів відповідачки [PERSON] нібито вчиняє позивач [PERSON] у користуванні нею спірним гаражем, шляхом начебто зміни замків останнім, то вказані твердження не підтверджені жодними належними та допустимими документальними доказами з боку [PERSON] та її представниці, передбаченими ст.ст. 76-83 ЦПК України з огляду на той факт, що сторони тривалий час мешкають в одному житловому будинку і жодного разу між ними не виникало спірних питань щодо будь-яких перешкод у користуванні спільним гаражем, докази зміни замків на якому, відповідачкою [PERSON] суду не надані і це категорично заперечується позивачем [PERSON] . І з цих підстав, суд не бере до уваги як неналежний доказ копію талона-повідомлення єдиного обліку № 1625 про прийняття і реєстрацію заяви про кримінальне правопорушення від 28.01.2020 р. з огляду на відсутність в ньому прізвища заявника, а мається лише звернення « [PERSON] », в ньому відсутній опис події, з приводу якого відповідачка нібито зверталась до правоохоронних органів і взагалі відсутнє будь-яке рішення, прийняте органами поліції, що підтвердила сама відповідачка та пояснив в судовому засідання особисто позивач [PERSON] , якого жодного разу не викликали до органів поліції з цього приводу, він не надавав жодних пояснень робітнику поліції з будь-якого приводу (т. 2 а.с. 7). Крім того, позивач [PERSON] вважає, що виділення саме йому вищевказаних 56/100 частин будинку і земельної ділянки, площею 342,5 кв.м буде більш справедливим і економічно обґрунтованим по відношенню до відповідачки, оскільки саме в цій частині будинку виникає більша потреба у переобладнанні і переплануванні - влаштування кухні і санвузлу, які залишаються у відповідачки [PERSON] , у зв`язку з чим, матеріальні витрати по переобладнанню частини будуть значно нижче у відповідачки, ніж у нього. Суд частково погоджується з вказаними твердження позивача [PERSON] щодо виділення йому саме 56/100 частин житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, площею 38,8 кв.м, включаючи приміщення гаражу та частини земельної ділянки площею 342,5 кв.м, які знаходиться за адресою : [ADDRESS] і з огляду на вищевказані обставини, а саме матеріальної (фінансової) можливості останнього зробити переобладнання та перепланування зазначених експертом у своєму висновку частин будинку, а тому, вважає можливим виділити йому в натурі зазначені частини будинку та землі, та враховуючи фінансову неспроможність відповідачки, про яку вона неодноразово заявляла в суді, щодо проведення за свій рахунок будь-які перепланування та переобладнання у спірному будинку, у зв`язку з відсутністю у неї грошей на подібні будівельні роботи та відсутністю у неї роботи та постійного заробітку, суд вважає необхідним покласти вищевказані витрати на позивача [PERSON] , який підтвердив суду, що має таку фінансову можливість здійснити подібні переобладнання за свій рахунок. А тому, первісний позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню з виділенням в натурі йому у власність вищевказаних частин будинку та землі з покладенням на нього фінансових витрат за свій рахунок виконати будівельні роботи з перепланування та переобладнання для ізолювання частин житлового будинку [ADDRESS] , які пропонуються виділити експертом - окрім витрат, вказаних експертом для забезпечення автономного функціонування частин житлового будинку [ADDRESS] , які пропонуються виділити обом співвласникам, за власні кошти виконати відокремлення інженерних комунікацій газопостачання, водопостачання, каналізації та електрозабезпечення та для влаштування дверних отворів у несучих стінах житлового будинку літ. «А» обом сторонам необхідно розробити технічний висновок з розрахунками посилення несучих конструкцій, що на думку суду буде справедливим і виваженим підходом при поділі вищевказаного житлового будинку і виділення його частин в натурі сторонам з підстав, описаних вище, враховуючи певний тягар утримання частини будинку кожного із співвласників після виділу в натурі частин спірного будинку, які за свій рахунок повинні утримувати кожний свою частину будинку, в якій проживає згідно із Законом. Судом не приймаються до уваги взаємні обвинувачення сторін по справі з приводу їхнього тимчасового проживання з іншими жінками та чоловіками, з огляду на те, що вказані обставини не є предметом доказування та дослідження по даній категорії спорів і не стосуються предмету спору з приводу поділу нерухомого майна, яке належить обом сторонам на праві спільної часткової власності з підстав та доказів, описаних вище. З цих же підстав, суд вважає можливим виділити відповідачці [PERSON] 44/100 частин житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, площею 31 кв.м, в якій вона фактично проживає, що на 3,9 кв. м менше від ідеальної частки, який знаходиться за адресою : [ADDRESS] та земельну ділянку площею 442,5 кв.м, що на 50,0 кв.м, більше належної ідеальної частки. При цьому експертом було зазначено, що Співвласник 1, яким є [PERSON] компенсує Співвласнику 2 [PERSON] відступ від ідеальної частки житлового будинку 29\~201 грн. Також при варіанті 1 розподілу земельної ділянки Співвласник 2 компенсує Співвласнику 1 відступ від ідеальної частки земельної ділянки 23 650 грн. Отже, на думку суду, в даному випадку можливо застосувати взаємозалік сум компенсації, а саме : 29201 грн. 23650 грн. = 5551 грн. яка є сумою компенсації позивачем [PERSON] [PERSON] . Також, суд вважає необхідним стягнути з У відповідності до приписів ст.ст. 133,141 ЦПК України, з урахуванням часткового задоволення як первісного, так і зустрічного позовів, та беручи до уваги фактичне підтвердження витрат сторін на сплату судового збору, з відповідачки за первісним позовом [PERSON] на користь позивача за первісним позовом [PERSON] належить стягненню документально підтверджені судові витрати у загальному розмірі 18527,63 грн. (704,80 грн., 2144,40 грн. + 4093,83 грн. судовий збір за подачу позову, 352,40 грн. судовий збір за подачу клопотання про призначення експертизи, 7000 грн. вартість судово-будівельної експертизи, 4000 грн. вартість геодезичних робіт, 64,20 грн. + 42 грн. + 61 грн. + 31 грн. + 15 грн. + 19 грн. - поштові витрати) (т. 1 а.с. 2,3,30а,180,181,182,218-221,227). Крім того, згідно ст.ст. 133,141 ЦПК України, з відповідача за зустрічним позовом [PERSON] на користь позивачки за зустрічним позовом [PERSON] належать стягненню судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в сумі 4529,22 грн. (т. 1а.с. 231).

Outcome: partial