Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-27 00:00:00

30 липня 2019 року [PERSON] звернулася до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до АТ «Укргазбанк» про визнання суми заборгованості, що залишилась за кредитним договором №215-08 від 10 червня 2008 року в розмірі 55786 грн. 19 коп., зобов`язання провести перерахунок заборгованості, посилаючись на невиконання відповідачем договірних умов. Представник відповідача надав до суду відзив, в якому просить відмовити у задоволенні позовної заяви, посилаючись на її безпідставність. Третя особа приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Парфьонов Георгій Володимирович отримав копію позовної заяви з додатками 12 серпня 2019 року, проте до цього часу не надав пояснення у справі. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовна заява є необґрунтованою та не підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що 10.06.2008 року між Публічним акціонерним товариством акціонерний банк «Укргазбанк» та [PERSON] було укладено кредитний Договір № 215-08, відповідно до умов якого, Банк надав Позичальнику кредит в сумі 30 000 дол. США, а Позичальник зобов`язався повернути кредит не пізніше 09.06.2026 року та сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 13,8 % річних. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 16 червня 2017 року, стягнуто в солідарному порядку з [PERSON] , [PERSON] на користь АБ «Укргазбанк» заборгованість за кредитним договором № 215-08/П від 10 червня 2008 року, Ддодатковою угодою № 1 від 19 грудня 2014 року до кредитного договору, що станом на 16 червня 2017 року складає 138990,23 грн. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання та на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу. Згідно з ч. 1 ст. 624 ЦК України, якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків. Відповідно до постанови Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року за № 6-2003цс15, Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, оскільки фактично позивач не згоден з рішенням Київського районного суду м. Одеси від 16 червня 2017 року. Також, позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу неправомірності дій відповідача. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Outcome: dismissed