Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-27 00:00:00

30 квітня 2014 року ПАТ АБ «Укргазбанк» в особі його Сумської обласної дирекції звернулось з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], посилаючись на те, що 27 лютого 2008 року між банком та [PERSON] був укладений кредитний договір № 76/08-ЕКФ, згідно якого їй були надані кредитні кошти на споживчі потреби в сумі 3000 доларів США зі сплатою 22 % річних з кінцевим терміном повернення 26 лютого 2009 року. Пунктами 3.3.1, 3.3.3, 3.3.4 кредитного договору передбачено, що позичальник зобов'язаний здійснювати повернення кредиту, сплату процентів за його використання та всіх комісійних платежів у передбачені договором строки; повертати суми кредиту на рахунок, відкритий в банку, щомісячно з 1 по 10 число кожного місяця, починаючи з квітня 2008 року, в розмірі не менше 1/12 від суми отриманого кредиту, що становить 250 доларів США; щомісячно, один раз на місяць, не пізніше 10 числа наступного місяця та в день закінчення строку, на який надано кредит, у відповідності до п. 1.1 кредитного договору, сплачувати проценти за користування кредитом, виходячи з процентної ставки, зазначеної в п.1.1 цього договору, на рахунок, відкритий в цьому банку. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 27 лютого 2008 року між банком, позичальником та [PERSON] і [PERSON] були укладені договори поруки, відповідно, № 79/08-ПФО і № 74/08-ПФО, згідно п. п. 1.2, 1.3 яких кожний поручитель зобов'язався за своїм договором нести солідарну відповідальність з позичальником за порушення зобов'язань за кредитним договором; відповідати за повернення заборгованості за кредитним договором в тому ж об'ємі, що і позичальник - за сплату кредиту, процентів за користування кредитом, неустойки (штрафу, пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язань - у повному об'ємі. П. 5.3 кредитного договору передбачає, що за порушення строків повернення кредиту та/або сплати процентів за користування кредитом, позичальник зобов'язаний сплатити банку пеню в розмірі 0,1 %від суми невиконаного зобов'язання за кожен день прострочення платежу від дня виникнення такої прострочки до повного погашення заборгованості, але в межах строків позовної давності. При користуванні кредитними коштами позичальник порушила зобов'язання за кредитним договором, і за позовом банку рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 24 грудня 2008 року в справі № 2-3764/08 стягнуто з позичальника та поручителів в солідарному порядку на користь банку заборгованість за договором кредиту в сумі 29475,69 гр. та в дольовому порядку судові витрати в сумі 324,53 гр. Рішення суду виконане, проте існує заборгованість за користування кредитом, яка виникла після 24 грудня 2008 року (дата, на яку здійснювався розрахунок заборгованості при зверненні з першим позовом до суду) по сьогоднішній день. Станом на 27 березня 2014 року загальна заборгованість позичальника перед банком становить: - 3279,35 доларів США - прострочена заборгованість по процентах з 5 грудня 2009 року по 27 березня 2014 року (з застосувавши курс долару саме станом на 27 березня 2014 року); - 52326,69 гр. - пеня за несвоєчасну сплату процентів та кредиту за період з 28 березня 2011 року по 27 березня 2014 року. Банк просив стягнути вказані суми в солідарному порядку з трьох відповідачів та витрати по сплаті судового збору (а.с. 3-4). Відповідачі [PERSON] та [PERSON] позов не визнали, мотивуючи це необґрунтованістю вимог, вважаючи сплаченим борг за кредитним договором, а також в зв'язку зі спливом позовної давності та припиненням договірних зобов'язань. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась. Суд, заслухавши сторони, дослідивши надані докази вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 27 лютого 2008 року між ВАТ АБ «Укргазбанк», правонаступником якого є ПАТ АБ «Укргазбанк», та [PERSON] був укладений кредитний договір, згідно п. п. 1.1 - 1.3 якого банк надав позичальнику на задоволення споживчих потреб кредит в сумі 3000 доларів США по 26 лютого 2009 року із сплатою процентів за користування кредитом, виходячи із 22 % річних; комісії за відкриття позичкового рахунку - 2% від суми кредиту, що становить 60 доларів США. П. 2.1 кредитного договору передбачено, що забезпеченням виконання зобов'язань за ним є порука [PERSON] та [PERSON], з якими укладені 27 лютого 2008 року договори поруки, відповідно, № 74/08-ПФО і № 79/08-ПФО. Пунктами 3.3.1, 3.3.3, 3.3.4 кредитного договору передбачено, що позичальник зобов'язаний здійснювати повернення кредиту, сплату процентів за його використання та всіх комісійних платежів у передбачені договором строки; повертати суми кредиту на рахунок, відкритий в банку, щомісячно з 1 по 10 число кожного місяця, починаючи з квітня 2008 року, в розмірі не менше 1/12 від суми отриманого кредиту, що становить 250 доларів США; щомісячно, один раз на місяць, не пізніше 10 числа наступного місяця та в день закінчення строку, на який надано кредит, у відповідності до п. 1.1 кредитного договору, сплачувати проценти за користування кредитом, виходячи з процентної ставки, зазначеної в п.1.1 цього договору, на рахунок, відкритий в цьому банку. П. 5.3 кредитного договору передбачає, що за порушення строків повернення кредиту та/або сплати процентів за користування кредитом, позичальник зобов'язаний сплатити банку пеню в розмірі 0,1 %від суми невиконаного зобов'язання за кожен день прострочення платежу від дня виникнення такої прострочки до повного погашення заборгованості, але в межах строків позовної давності. Згідно п. 5.8 кредитного договору, строк позовної давності за цим договором встановлюється сторонами в три роки, в тому числі вимоги по поверненню: процентів за користування кредитом та суми заборгованості по кредиту, з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь період прострочення, пені за несвоєчасну сплату процентів та кредиту, штрафів та всіх видатків, понесених банком під час виконання умов цього договору. П. 3.1.10 кредитного договору передбачає, що банк має право на залишок простроченої заборгованості за кредитом проценти нараховувати, виходячи з процентної ставки, зазначеної в п.1.1, збільшеної на 5 %, починаючи з дня виникнення прострченої заборгованості (а.с.7-9). На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 27 лютого 2008 року між банком, позичальником та [PERSON] і [PERSON] були укладені договори поруки, відповідно, № 79/08-ПФО і № 74/08-ПФО, згідно яких кожний поручитель зобов'язався за своїм договором нести солідарну відповідальність з позичальником за порушення зобов'язань за кредитним договором, відповідати за повернення заборгованості за кредитним договором в тому ж об'ємі, що і позичальник - за сплату кредиту, процентів за користування кредитом, неустойки (штрафу, пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язань - у повному об'ємі (а.с. 11-14). Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Заочним рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 24 грудня 2008 року стягнуто в солідарному порядку з вказаних трьох відповідачів на користь ВАТ «Укргазбанк» в особі Сумської філії ВАТ АБ «Укргазбанк» заборгованість задоговором кредиту в сумі 29475, 69 гр., в тому числі повністю тіло кредиту, та в дольовому порядку судові витрати у сумі 324, 53 гр. - по 108, 18 гр. з кожного (а.с.20). Вказане ріщення суду виконане, про що свідчить постанова державного виконавця відділу ДВССумського міського управління юстиції від 12 червня 2014 року про закінчення виконавчого провадження (а.с. 50-52). З проведеного банком розрахунку заборгованості за кредитним договором (а.с.15-19) вбачається, що станом на 8 січня 2014 року позичальник має заборгованість по сплаті процентів в сумі 3279, 35 доларів США (нараховано3850,02 доларів СШАмінус сплачено 570,68 доларів США). Останній раз проценти сплачувались в жовтні 2010 року. Відповідно до ст. ст. 526, 530 ч.1 ЦПК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з ч.1 ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Згідно із ч. 1 ст. 598, ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Ст. 1054 ЦК України передбачає, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 1046, ч.1 ст. 1048 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Позикодавець має право на отримання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором або законом. Ч. 1 ст. 1049, ч. 2 ст. 1050 ЦК України передбачають, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статі 1048 цього Кодексу. Згідно ст. 553 ч.1, ст. 554 ч. ч. 1, 2 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Уразі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором утому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Ч. 1 ст. 543 ЦК України передбачає, що у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь - кого з них окремо. Згідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд вважає, що банк-позивач довів, що після ухвалення 24 грудня 2008 року рішення суду про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором і до його виконання відповідач-позичальник своїх зобов'язань за кредитним договором не виконувала,продовжувала користуватись коштами банку, не повертаючи їх, чим допустила прострочення виконання зобов'язань за договором кредиту. Це порушило права банку і дало йому як кредитору право на підставі вищенаведених норм закону та відповідних умов договорів кредиту та поруки нараховувати і надалі, тобто після закінчення строку дії кредитного договору,проценти за користування кредитними коштами та пеню за несвоєчасне повернення тіла кредиту та процентів і стягнути з позичальника та поручителів суму відповідних нарахувань за відсотками і пені. Відповідачі не спростували доводів позивача про порушення позичальником зобов'язань за кредитним договором та суму боргу, порушення його прав відповідачами в зв'язку з неповерненням суми кредиту та пов'язаних з ним платежів,зокрема, і при виконанні судового рішення. Такі дії банку узгоджуються з ст. 599 ЦК України, яка передбачає, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до абзаців 1, 2 п. 17 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику розгляду судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у ст.ст. 599-601, 604-609 ЦК України. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України. П. 7 ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачає, що припинення правовідношення є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів. Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку,встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Згідно ст. 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Як вбачається з матеріалів справи, конкретний строк, по який діє порука, сторони у договорі поруки не встановили. Проте суд приходить до висновку про недоведеність відповідачами наявності підстав вважати поруку припиненою. Банк звернувся з позовом, в тому числі і до поручителів, про стягнення боргу за кредитним договором в частині сплати процентів, і не порушив вимоги ч. 4 ст. 559 ЦК України. Згідно роз'яснень, які містяться в п. 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин», з послідуючими змінами, відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. При вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно зі статтею 526 ЦК зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. При цьому сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов'язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам ст. 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Ст. 3 ЦК України передбачає, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, свобода договору. Згідно ч. 1 ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Вказані норми законів, а також ст. 6 ЦК України, передбачають добровільність в укладенні угод. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим до виконання сторонами. Згідно п. п. 5.1, 5.2 договорів поруки, дійсний договір набуває юридичної сили з моменту підписання сторонами і діє до припинення забезпеченого ним зобов'язання позичальника за кредитним договором. Порука також припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання зобов'язання позичальника за кредитним договором не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк виконання зобов'язання не зазначений або визначений моментом вимоги, відповідальність поручителя перед кредитором припиняється після закінчення одного року з дня укладення цього договору. Звернення банку з попереднім позовом до суду вже є пред'явленням вимоги до поручителів у розумінні умов договорів поруки та положень ч. 4 ст. 559 ЦК України, і закон не передбачає багаторазового дотримання строку звернення до поручителя, передбаченого вказаною нормою та укладеними договорами поруки. Відповідачі 29 липня 2014 року звернулись до суду з заявою про застосування позовної давності. Згідно ст. ст. 256, 257, 258 (п. 1 ч. 2) ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу; загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки; позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог, про стягнення неустойки (штрафу, пені). Ч. ч. 1, 2 ст. 259 ЦК України передбачають, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Відповідно до ч. ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (ч. ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України). Згідно ст. 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. В постанові Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року (справа № 6-116цс13) висловлена позиція, згідно якої у випадку неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Доводи відповідачів про те, що до вимог щодо стягнення пені слід застосувати позовну давність в один рік є безпідставними, оскільки сторони узгодили умовами укладеного договору позовну давність у три роки для всіх вимог. Абзац 3 п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» містить роз'яснення, згідно яких у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним Банком України на день ухвалення рішення. П. 12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», роз'яснює, що у разі, якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті, і кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК України. Банк звернувся з позовом до суду в даній справі 30 квітня 2014 року. Сума процентів, яка нарахована в межах позовної давності 3 роки, за період з 1 травня 2011 року складає 1393, 6 доларів США, що в гривневому еквіваленті,виходячи з курсу долара США станом на 21 серпня 2014 року (1:11,0287) складає 15369,6 гр. Сума пені, нарахованої за несвоєчасну сплату процентів в межах позовної давності 3 роки за період з 30 квітня 2011 року по 27 березня 2014 року, складає 2895, 24 - 58, 38 = 2836,86 (доларів США), що в гривневому еквіваленті складає 31286,88 гр. Сума пені за несвоєчасну сплату тіла кредиту, згідно розрахунку банку,нарахована за період з 28 березня 2011 року по 8 січня2014 року складає 2007, 8 9 доларів США. Поза межами позовної давності нарахована сума пені в цій частині складає: 80,33 + 122, 96 :49 днів х 3 дні = 87, 86 (доларів США), а в межах позовної давності з 1 травня 2014 року сума пені за несвоєчасну сплату тіла кредиту складає: 2007,89 - 87,86 = 1920, 03 (доларів США), що в гривневому еквіваленті за вказаним курсом долара по відношенню до гривні станом на час розгляду справи судом - 21 серпня 2014 року, складає 1920,03 доларів США х 11, 0287=21175,44 гр. Разом сума пені за несвоєчасну сплату тіла кредиту і пені складає в гривневому еквіваленті за курсом долара до гривні станом на 21 серпня 2014 року: 31 286,88+21175,44 =52462,32 (гр.), ав межах позовної давності - три роки, за курсом, на застосуванні якого просить представник банку - (1: 10,6721) - 49870,19 гр. Згідно ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Представник банку в засіданні апеляційного суду наполягає на застосуванні при стягненні процентів курсу валют станом на 27 березня 2014 року - 10, 6721, про що свідчить її письмова заява (а.с. 76-77). Отже, сума нарахованих процентів в межах позовних вимог банку, заявлених в позовній заяві і підтверджених заявою представника в судовому засіданні, складає 1393,6 доларів США х 10, 6721 = 14872,64 гр. В той же час суд вважає необґрунтованими по суті доводи банку - позивача про наявність підстав для стягнення у повному розмірі нарахованої в межах позовної давності суми пені. Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Ч. 3 ст. 551 ЦК України передбачає, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Згідно з ч. 2 ст. 616 ЦК України суд має право зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника, якщо кредитор умисно або з необережності сприяв збільшенню розміру збитків, завданих порушенням зобов'язання, або не вжив заходів щодо їх зменшення. Суд вважає, що при визначенні суми пені слід врахувати розмір збитків, заборгованість перед банком за основними зобов'язаннями, ступінь виконання зобов'язання та причини його невиконання. Враховуючи різницю в курсі гривні до долара США, який значно виріс з часу отримання кредиту до часу розгляду даної справи, вказана обставина є такою, що має істотне значення, та є підставою для зменшення розміру пені, відносно якого закон не містить вимоги, що він не повинен бути меншим, чим розмір збитків. Суд як обставину, що має істотне значення, враховує і те, що [PERSON] і [PERSON] є інвалідами, відповідно, другої і третьої групи за загальним захворюванням (а.с. 78. 83-84), мають не високий рівень заробітної плати та пенсії. З врахуванням всіх обставин справи, суд вважає можливим зменшити загальний розмір пені та визначити її у сумі 5000 грн. Доводи відповідачів про переплату коштів за попереднім рішенням суду не є підставою для відмови в позові чи зменшенні спірної суми, враховуючи те, що відділ ДВС надіслав листа банку про повернення надлишково сплачених коштів (а.с.68-69). Згідно ч. 3 ст. 554 ЦК України, особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки. З матеріалів справи вбачається, що поручителі поручились перед банком за позичальника кожен окремо, уклавши два окремі договори поруки, в яких не передбачена їх солідарна відповідальність між собою, а лише передбачена солідарна відповідальність кожного з них з боржником, тобто їх порука не є спільною. За таких обставин сума заборгованості, відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 554 ЦК України, підлягає солідарному стягненню з позичальника з кожним поручителем окремо. Таким чином позов підлягає частковому задоволенню. На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідачів на користь банку підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору пропорційно задоволеним вимогам. Банк при зверненні з позовом до суду сплатив судовий збір в сумі 900,72 гр. (а.с.2). Сума позову, яка заявлялась ним до стягнення, враховуючи курс долара до гривні станом на 27 березня 2014 року, складає 87324,24 гр., тобто сплаті підлягав судовий збір в сумі 873,24 гр. Задоволенню підлягає позов в гривневому еквіваленті на загальну суму 5000 гр. + 14872, 64 гр. = 19872,64 гр., тобто позов задоволено на 19872,64 гр. : 87324,24 гр. = 22,76 %. На користь банку з кожного з відповідачів підлягає стягненню судовий збір: 873,24 гр. : 100% х 22,76 % : 3 = 66,2 гр. На підставі ст.ст. 3, 16, 251, 252, 256-259, 261, 264, 266, 267, 526, 527, 543, 551, 553, 554, 559, 598, 599, 610-612, 616, 627, 1046, 1048, 1049, 1050, 1054 ЦК України,

Outcome: partial