Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-17 00:00:00

3 січня 2014 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір позики відповідно до якого [PERSON] позичив у [PERSON] 100000 грн. строком до 01.01.2016 року. На підтвердження укладення даного договору відповідач власноручно написав боргову розписку, однак в обумовлений строк взяті на себе зобов'язання не виконав, та грошові кошти не повернув. З урахуванням того, що останній ухиляється від повернення коштів, позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] на його користь борг у сумі 100 000 (сто тисяч) гривень та 1000 (одну тисячу) грн. судових витрат. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив задовольнити з викладених у позові підстав. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав у повному обсязі та підтвердив всі обставини укладення договору, викладені у позовній заяві. Вислухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд встановив, що у відповідності до положень ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За правилами ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Матеріалами справи підтверджено, що 03.01.2014 року сторони уклали договір позики на суму 100000 грн. строком до 03.01.2016 року (включно), що підтверджено розпискою відповідача, яка міститься в матеріалах справи (а.с.3). Сторонами визнано та не оспорено факт укладення договору позики, а також те, що після спливу, встановленого договором строку (03.01.2016 року) [PERSON] взяті на себе зобов'язання не виконав. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення. Ч.1 ст. 88 ЦПК України визначає, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved