Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-15 00:00:00

30.10.2017 року [PERSON] звернулася до суду з вказаною позовною заявою, в якій зазначила, що 22.09.1999 року померла її мати [PERSON], яка проживала у с. Конатківці і після смерті якої залишилося спадкове майно, яке складається, із права на земельну частку (пай) №332 площею 1,62 умовних кадастрових гектари, яка знаходиться на території Конатковецької сільської ради Шаргородського району. Вона є спадкоємцем [PERSON] за заповітом від 12.05.1998 року. Інших спадкоємців після смерті матері немає. Спадщину після смерті [PERSON] вона прийняла, проте оформити спадкові права на земельну частку (пай) не може через відсутність у неї правовстановлюючого документу, оскільки сертифікат на земельну частку (пай), виданий спадкодавцю [PERSON], втрачений. Державним нотаріусом Шаргородської ДНК їй було відмовлено в оформленні спадщини на земельну частку (пай) в звязку з відсутністю правовстановлюючого документу, що є перешкодою для оформлення спадкових прав. Просить визнати за нею в порядку спадкування за заповітом після смерті 22.09.1999 року [PERSON] право на земельну частку (пай) відповідно до сертифікату серії ВН №0517320, площею 1,62 умовних кадастрових гектари, яка розташована на території Конатковецької сільської ради Шаргородського району Вінницької області. В судове засідання позивачка [PERSON] не зявилася. 16.11.2017 року представником позивачки [PERSON], що діє на підставі довіреності від 18.10.2017 року (а.с.16), подано до суду заяву, у якій останній просить розгляд справи проводити у його та позивачки відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить їх задовольнити (а.с.31). Представник відповідача Конатковецької сільської ради Шаргородського району Вінницької області в судове засідання не зявився. Від Конатковецького сільського голови [PERSON] надійшла до суду заява про розгляд справи у відсутності представника сільської ради, відповідач визнає позов у повному обсязі та не заперечує щодо його задоволення (а.с.29-30). В судове засідання не зявилися всі особи, які беруть участь в справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, при цьому представники позивачки та відповідача заявили клопотання про розгляд справи за їх та позивачки відсутності, перешкод для розгляду справи в судовому засіданні немає, тому суд вважає, що справу можна розглянути без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України. Вирішуючи спір суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 22.09.1999 року в с. Конатківці Шаргородського району Вінницької області померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-АМ №069940 (а.с.7, 32), яка по день смерті постійно проживала та була зареєстрована в [INFO]. Після смерті [PERSON] залишилася спадщина, яка складається, в тому числі, із земельної частки (паю) у землі, яка перебувала у колективній власності КСП «Весна» с. Конатківці Шаргородського району Вінницької області. Так, судом встановлено, що спадкодавець [PERSON] була власником сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ВН №0517320, зареєстрованого в Книзі реєстрації сертифікатів на земельну частку (пай) 24.09.1997 року за №332, виданого на підставі рішення Шаргородської районної державної адміністрації №142 від 26.06.1997 року, відповідно до якого мала право на земельну частку (пай) у землі КСП «Весна» на території Конатковецької сільської ради. Вказаний факт підтверджується довідкою відділу Держгеокадастру у Шаргородському районі від 13.10.2017 року за №К-257/0-0.40-474/152-17 (а.с.13). При житті спадкодавцем [PERSON] втрачений сертифікат право на земельну частку (пай), що підтверджується оголошенням в газеті «Шаргородщина» (а.с.15). Таким чином, право на земельну частку (пай) входить до складу спадщини після смерті [PERSON] [PERSON], [INFO], дочка спадкодавці [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження позивачки, свідоцтвами про її одруження (а.с.6, 8-9), спадщину після смерті матері прийняла на підставі заповіту від 12.05.1998 року (а.с.11), що підтверджується довідкою виконкому Конатковецької сільської ради від 09.10.2017 року №463, з якої вбачається, що [PERSON] дійсно прийняла спадщину після смерті матері [PERSON], зокрема вступила у фактичне володіння та управління майном померлої, розпорядилася особистими речами померлої (а.с.10). Інших спадкоємців після смерті [PERSON] немає . Спадщину після смерті [PERSON] на земельну частку (пай) у землі, яка перебувала у колективній власності КСП «Весна» с. Конатківці Шаргородського району, позивачка [PERSON] прийняла, відповідно до норм діючого на час смерті спадкодавця ЦК УРСР (а.с.10), але не оформила, оскільки відсутній державний акт на право власності на землю, а також втрачений сертифікат на право на земельну частку (пай), у звязку із чим 25.10.2017 року державним нотаріусом Шаргородської ДНК [PERSON] відмовлено позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом (а.с.14). Встановленим судом фактам відповідають цивільні правовідносини, які регламентують порядок набуття права на спадкове майно і регулюються Конституцією України, ЦК України, ЦК УРСР, ЗК України та ЦПК України. Так, згідно із ст.ст.41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обовязків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту субєктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Відповідно до ст.16 ЦК України встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обовязку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Тобто, за змістом ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, з позовом про визнання права. За загальними положеннями про спадкування за ЦК УРСР 1963 року, зокрема згідно з ч.ч.1, 2 ст.524 ЦК УРСР, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця (ст.525 ЦК УРСР). Місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (ст.526 ЦК УРСР). Частиною першою статті 534 ЦК УРСР встановлено, що кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам, як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Статтею 548 ЦК УРСР передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ст.549 ЦК УРСР, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. В силу ст.116 ЗК України громадяни набувають право власності на земельні ділянки із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Відповідно до ст.125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав. Право власності на земельну ділянку, в силу вимог ст.126 ЗК України, оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», тобто свідоцтвом про право власності. Статті 81, 131 ЗК України передбачають, що громадяни мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку Державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та не переходить до спадкоємців у порядку спадкування. За приписами ст.ст.524, 526, 534 ЦК УРСР та ст.3 Указу Президента України «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва» від 10 листопада 1994 року № 666/94 право на земельну частку успадковується спадкоємцями, оскільки спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Постановою Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року за №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» визначено, що член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами\~ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Право на земельну частку (пай), що отримують працівники, набувається ними на період з моменту прийняття рішення про виділення земельних часток (паїв) до завершення землевпорядних робіт, необхідних для виділення земельних часток (паїв) у натурі у вигляді земельних ділянок та видачі громадянам державних актів про право власності на землю. Із досліджених в судовому засіданні доказів вбачається, що спадкодавець [PERSON] у визначений законом спосіб не набула права власності на земельну частку (пай), що належала їй на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ВН №0517320, зареєстрованого 24.09.1997 року в Книзі реєстрації сертифікатів за №332, а сертифікат втрачений спадкодавцем. Згідно з п.3.5 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, у разі втрати, пошкодження сертифіката про право на земельну частку (пай) видача нового сертифікату на ім'я спадкодавця спадкоємцям особи, яка мала право на земельну частку (пай), не передбачена. Отже, належним способом захисту прав спадкоємців у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину на земельну частку (пай) є звернення спадкоємців з вимогами про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування. Таким чином, оскільки [PERSON], спадщину після смерті якої прийняла [PERSON], було видано сертифікат на земельну частку (пай), який втрачено спадкодавцем, то і позивачка в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] вправі порушувати питання про успадкування цієї земельної частки (паю) з послідуючим проведенням землевпорядних робіт, необхідних для виділення земельної частки (паю) у натурі у вигляді земельної ділянки та отриманням свідоцтва про право власності. Визнання за позивачкою [PERSON] права на земельну частку (пай) не порушує права та інтереси інших осіб, оскільки спадщину після смерті [PERSON] прийняла та оформила позивачка, а спадкоємців на обовязкову частку у спадщині немає. Оскільки право [PERSON] на оформлення її спадкових прав на спадщину померлої [PERSON] порушено, то воно підлягає судовому захисту, а позов підлягає задоволенню. Відповідно до вимог ч.4 ст.174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно з абз.3 п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Відповідно до абз.6 п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення в цивільній справі», за змістом частини 4 ст.174 ЦПК у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. Враховуючи, що відповідачем Конатковецькою сільською радою визнано позовні вимоги [PERSON], то суд вважає, що в даному випадку наявні всі законні підстави для ухвалення рішення про задоволення позову. Таким чином, позов [PERSON] підлягає задоволенню.

Outcome: approved