Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-08 00:00:00

29 жовтня 2013 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», в подальшому назву змінено на Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк»), звернулося до суду з позовом до [PERSON] , товариства з обмеженою відповідальністю «Українське фінансове агентство «Верус», в особі філії товариства з обмеженою відповідальністю «Українське фінансове агентство «Верус» у Комінтернівському районі м. Харкова (далі - ТОВ «УФА «Верус»), про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якому просило суд стягнути з відповідачів на свою користь заборгованість за кредитним договором б/н від 26 квітня 2006 року в розмірі 27 892,68 грн., яка складається з заборгованості за кредитом - 6 881,91 грн., заборгованості по відсотках за користування кредитом - 19 206,36 грн., штрафу (фіксована частина) - 500,00 грн., штрафу (процентна складова) - 1 304,41 грн. В обґрунтування позову позивач зазначив, що 26 квітня 2006 року між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладено кредитний договір б/н, відповідно до умов якого АТ КБ «Приватбанк» надало останньому кредит в розмірі 3 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою за користування кредитом 36 відсотків на рік на суму залишку заборгованості за кредитом (далі - кредитний договір). 22 березня 2011 року, з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, між АТ КБ «Приватбанк» та ТОВ «УФА «Верус» укладено договір поруки, відповідно до якого ТОВ «УФА «Верус» поручилося за виконання [PERSON] зобов`язань за кредитним договором. Зважаючи на те, що відповідачі не виконували належним чином зобов`язання за вказаними договорами, АТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з даним позовом. Заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 11 грудня 2013 року позов АТ КБ «Приватбанк» задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 27 692,68 грн. та судовий збір в розмір 278,93 грн. Стягнуто солідарно з ТОВ «УФА «Верус» та [PERSON] на користь АТ КБ «Приватбанк» 200,00 грн. (а.с. 34, 35). 17 липня 2020 року представником [PERSON] подано заяву про перегляд заочного рішення (а.с. 43). Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 21 вересня 2020 року заяву про перегляд заочного рішення задоволено, поновлено строк на подання заяви про перегляд заочного рішення, заочне рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 11 грудня 2013 року скасовано, призначено справу до розгляду (а.с. 58, 59). 14 жовтня 2020 року представником [PERSON] подано відзив на позов, в якому посилався на необґрунтованість позову. Зазначив, що позивачем не надано доказів на підтвердження заборгованості за кредитним договором, а саме виписки по рахунку, яка є первинним документом, що підтверджує наявність заборгованості та її розмір, заборгованість по відсотках значно перевищує тіло кредиту, розмір штрафів не узгоджений сторонами під час укладення кредитного договору. Зважаючи на зазначене, просив суд у задоволенні позову відмовити (а.с. 68-74). 27 жовтня 2020 року предсттавником АТ КБ «Приватбанк» подано відповідь на відзив, в якій зазначив, що зазначений кредитний договір є договором приєднання та складається з підписаних відповідачем анкети-заяви, «Умов та правил надання банківських послуг» та «Тарифів Банку», відповідно до яких сторони досягли згоди щодо розміру поточної процентної ставки на рівні 3% (36% на рік) та нарахування штрафів (а.с. 82-89). Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 17 листопада 2020 року провадження у справі за позовом АТ КБ «Приватбанк» до ТОВ «УФА «Верус» закрито. Цивільну справу за позовом АТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором направлено до Дзержинського районного суду м. Харкова (а.с. 143,144). Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 09 лютого 2021 року цивільну справу за позовом АТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості прийнято до провадження, ухвалено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а.с. 152, 153). В судове засідання представник позивач не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, просив суд не брати до уваги відповідь на відзив, оскільки вона не була надіслана відповідачу. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 26 квітня 2006 року [PERSON] (далі - відповідач) було підписано анкету-заяву про приєднання к «Умовам та правилам надання банківських послуг в «ПриватБанк». З тексту даної анкети-заяви вбачається, що відповідач ознайомився та згоден з «Умовами та правилами надання банківських послуг», виразив свою згоду, що ця заява разом з «Умовами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» і «Тарифами» складає між ним та банком договір про надання банківських послуг (а.с. 9). В даній анкеті-заяві сторонами узгоджено, що базова відсоткова ставка становить 36% з розрахунку 360 днів на рік (зворотна сторінка а.с. 9). Зважаючи на зміст анкети-заяви судом беззаперечно встановлено, що сторонами досягнуто згоди щодо розмірі поточної процентної ставки на рівні 3% (тобто 36% на рік). Відповідно до ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Статтею 634 ЦК України передбачена можливість укладення договору приєднання, тобто договору, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно ст.ст. 1054, 1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним Відповідно до ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зважаючи на факт підписання відповідачем вказаної вище анкети-заяви, суд дійшов висновку, що між АТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем шляхом підписання 26 квітня 2006 року анкети-заяви було укладено в письмовій формі кредитний договір за яким було відкрито картковий рахунок, визначено кредитний ліміт на надано кредитну картку № [NUMBER] . З виписки про рух коштів по картковому рахунку вбачається, що вказана кредитна картка підлягала перевипуску, а умови кредитування та обслуговування кредитної картки за кредитним договором неодноразово були змінені в частині розміру кредитного ліміту. 30 січня 2009 року кредитний ліміт було зменшено до 6 890,00 грн. (а.с. 96-99). Вказані обставини свідчать про дотримання письмової форми правочину та укладення кредитного договору, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором станом на 31 липня 2013 року становить 27 892,68 грн., яка складається із: заборгованості за тілом кредиту - 6 881,91 грн., заборгованості по відсотках за користування кредитом - 19 206,36 грн., штрафів: фіксована частина - 500,00 грн., процентна складова - 1 304,41 грн. З наданого позивачем до суду розрахунку заборгованості за кредитним договором та виписки про рух коштів вбачається, що відповідачем було фактично отримано суму кредиту. Виписка по руху коштів по картковому рахунку відповідача містить інформацію про рух коштів, що знаходяться на балансі зазначених вище кредитних карток, та всі операції за ними. За таких обставин, активація відповідачем кредитної картки та користування картковим рахунком також свідчить про укладення сторонами кредитного договору. Відповідно до Переліку типових документів, затверджених наказом Міністрерства юстиції України від 12 квітня 2012 року № 578/5, виписки банків віднесені до первинних документів, які фіксують факти виконання госоперацій та служать підставою для записів у регістрах бухобліку та в податкових документах. Відповідно до вимог ст. 12, 13, 81 ЦПК України позивачем надано до суду належні, допустимі, достовірні та достатні докази укладення між сторонами кредитного договору та надання відповідачу кредитних грошових коштів. Оцінюючи в сукупності наданий позивачем розрахунок заборгованості за кредитним договором та виписку в якості доказу, судом встановлено, що відповідач зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, зважаючи на що утворилася заборгованість за кредитним договором. Матеріали справи не містять будь-яких належних та допустимих доказів, що спростовують факт укладення кредитного договору та розмір заборгованості за тілом кредиту. Згідно зі ст.ст. 1046, 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч.2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час. Укладений між сторонами шляхом підписання анкети-заяви кредитний договір від 26 квітня 2006 року у вигляді анкети-заяви, підписаної сторонами, не містить строку повернення кредиту (користування ним), а виписка про рух коштів на картковому рахунку свідчить про те, що відповідач станом на 05 червня 2020 року продовжував користуватися кредитним рахунком, про що свідчить статус операції «поповнення карткового рахунку». Враховуючи положення ч.2 ст. 530 ЦК України та той факт, що позичальником фактично отримані та використані кредитні грошові кошти в добровільному порядку на користь позивача не повернуті, АТ КБ «ПриватБанк» обґрунтовано звернулося до суду за захистом порушених прав, шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язки з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду України від 03 липня 2019 року по цивільній справі № 342/180/17. Позивач, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, також просив суд, крім тіла кредиту, стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за простроченими відсотками, в розмірі 19 206,36 грн. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованість за простроченими відсотками, з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. З підписаної відповідачем 26 квітня 2006 року анкети-заяви вбачається, що сторони узгодили базову відсоткову ставку на місяць - 3% (що дорівнює 36 відсоткам річних) (зворотна сторінка а.с. 9). Проте, з наданого позивачем розрахунку заборгованості за вказаним вище кредитним договором вбачається, що позивач в односторонньому порядку, без погодження з відповідачем, збільшив базову відсоткову ставку до 72 відсотків річних (а.с. 13). Зважаючи на те, що сторонами кредитного договору, шляхом підписання анкети-заяви про умови кредитування узгоджено базову відсоткову ставку на місяць на рівні 3 відсотків, а в подальшому позивачем в односторонньому порядку було збільшено відсоткову ставку, суд дійшов висновку про перерахунок заборгованості за простроченими відсотками з урахуванням узгодженого між сторонами розміру базової відсоткової ставки на місяць на рівні 3 відсотків. З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач частково погашав заборгованість. Відповідно до розрахунку заборгованості частина тіла кредиту стала простроченою вперше 30 січня 2009 року та після цієї дати поступово все тіло кредиту стало простроченим. Станом на 30 січня 2009 року заборгованість по відсотках становила 375,16 грн. та нараховувалась на поточне тіло кредиту за відсотковою ставкою 36 відсотків річних. В період з 30 січня 2009 року по 31 липня 2013 року (1644 дні) загальний розмір тіла кредиту не змінювався та становив 6 881,91 грн. Розмір відсотків, що був нарахований до 30 січня 2009 року, дорівнював 375,16 грн. Зважаючи на зазначене, заборгованість по відсотках за користування кредитом, що підлягає стягненню з відповідача, станом на 31 липня 2013 року становила 11 689,02 грн. (6 881,91 грн.?36%/365?1644 днів = 11 313,86 грн.+375,16 грн.). Таким чином, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає заборгованість за простроченими відсотками в розмірі 11 689,02 грн. Оскільки відповідач належним чином не виконав зобов`язання за кредитним договором, суд дійшов висновку про обґрунтованість та доведеність вимог позовної заяви в частині заборгованості за простроченим тілом кредиту, та необхідність перерахунку заборгованості за простроченими відсотками. Проте, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за штрафами (фіксована та процентна складова) задоволенню не підлягають, зважаючи на наступне. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в частині розміру, виду та порядку нарахування штрафів, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Витяг з «Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку», розміщених на офіційному веб-сайті позивача, як на невід`ємну частину кредитного договору. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме в цій редакції «Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку» розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до «Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку», а також те, що вказаний документ на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містив умови щодо сплати штрафів, їх виду, розміру і порядку нарахування. Зважаючи на те, що умови договорів приєднання розробляються банком, тому вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Підписана відповідачем анкета-заява не містить умов щодо стягнення штрафів, що свідчить про те, що сторонами кредитного договору штрафи та їх розмір не визначались та не узгоджувались. Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. Дана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15). В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки «Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з «Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку» у редакціях, що найбільш сприятлива для задоволення позову. Дана правова позиція узгоджена з правовою позицією Велика Палата Верховного Суду, викладеною у постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу «Умови та правила банківських послуг», відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату штрафів, наданий банком Витяг з «Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку» не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує обставин, на які посилається позивач. Відповідно до ст. ч.1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Надані позивачем «Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку», з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Таким чином, Витяг з «Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку», який містяться в матеріалах даної справи, не містить підпису відповідача, зважаючи на що, його не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді розмір, вид та порядок стягнення штрафів (відповідальність за порушення термінів виконання договірних зобов`язань). Зважаючи на те, що позивачем не доведено належними доказами факт узгодження з відповідачем саме тієї редакції «Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку», яка міститься в матеріалах справи, суд дійшов висновку щодо відмови у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача штрафів. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Зважаючи на те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 186,00 грн. (що дорівнює 67% задоволених позовних вимог).

Outcome: partial