Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-11 00:00:00

31.07.2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання права власності на грошові кошти в розмірі 190 000,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 11.09.2014 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір відступлення права вимоги (цесії) №110914, відповідно до умов якого позивач набув право вимоги, став кредитором за договором №82505-44.19 банківського вкладу в національній валюті «Супер вклад» від 18.07.2014 року, укладеного між відповідачем та ПАТ «Банк «Київська Русь». Позивач набув право вимагати від банку суму боргу у розмірі 190 000,00 грн., набув право власності на частину суми боргу, проте листом від 14.11.2014 року відповідач повідомив позивача про відмову від договору цесії. В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини. Відповідач повторно не з'явився в судове засідання, про розгляд справи повідомлявся в установленому порядку. Представник третьої особи до суду не з'явився, подав заперечення на позов, в яких просив відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що договір цесії є нікчемним. На підставі ст. 224 ЦПК України суд ухвалив заочне рішення по справі. Встановлено, що 18.07.2014 року між ПАТ «Банк «Київська Русь» (далі - Банк) та [PERSON] (Вкладник) укладено договір №82505-44.19 банківського вкладу в національній валюті «Супер вклад» (а. с. 7). В силу п. 1 ч. 2 якого вкладник надає банку, а банк приймає від вкладника на зберігання грошові кошти в формі депозитарного вкладу в сумі 548 730,00 грн. Термін внесення вкладу - 18.07.2014 року. Процентна ставка по вкладу встановлюється у розмірі 22 % річних (п. 3 ч. 2 договору). Термін повернення вкладу - 18.02.2015 року (п. 4 ч. 2 договору). 11.09.2014 року [PERSON] (Цедент) та [PERSON] (Цесіонарій) уклали договір №110914 відступлення права вимоги (цесії) (а. с. 5 - 6), відповідно до п. 1 якого цедент повністю відступає цесіонарієві, а цесіонарій набуває право вимоги, належне цедентові, і стає кредитором (договірне правонаступництво) за договором №82505-44.19 банківського вкладу в національній валюті «Супер вклад» від 18.07.2014 року. Цесіонарій набуває право вимагати від боржника сплатити суму боргу у розмірі в національній валюті - 190 000,00 грн., який виник у зв'язку з наданням цедентом боржнику у тимчасове строкове користування грошових коштів за договорами з банком відповідно до умов договорів банківського вкладу та рахунків (п. 2 договору). Пунктом 3 договору зазначено, що із моменту підписання цього договору сторонами цесіонарій набуває статус вкладника. Право власності на суму боргу переходить від цедента до цесіонарія з моменту підписання цього договору сторонами (п. 4 договору). До цесіонарія переходять усі права, які забезпечують виконання обов'язку боржника в обсязі, визначеному в п. 2 договору (п. 8 договору). 14.11.2014 року [PERSON] звернувся до позивача з листом про те, що вважає помилковим укладення договору №110914 від 11.09.2014 року та відмовляється від нього. Грошові кошти, право вимоги на які відступив, вважає своєю власністю (а. с. 8 - лист). Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. В судовому засіданні було встановлено, що з моменту укладення договору відступлення права вимоги (цесії) позивач не звертався до ПАТ «Банк «Київська Русь» з вимогою щодо отримання спірних коштів. Договір відступлення права вимоги (цесії) від 11.09.2014 року в установленому порядку сторонами не розривався. Вирішуючи даний спір, суд враховує наступне. Відповідно до статті 512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов'язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов'язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Відступлення права вимоги є договірною передачею зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредиторові у випадках, встановлених законом. Уклавши договір про відступлення права вимоги за договором банківського вкладу, позивач отримав право грошової вимоги до Банку за договором банківського вкладу, а тому зазначений договір не може бути підставою визнання права власності за позивачем на зазначену суму вкладу, оскільки жодного спору з банком не існує. Письмове повідомлення відповідача про те, що він відмовляється від договору про відступлення права вимоги (цесії) чи не визнає його, не припиняє зобов'язальних правовідносин та не обмежує цивільних прав учасників спірних правовідносин. Матеріали справи не містять дані про те, що відповідачі в установленому порядку ставили питання про розірвання зазначеного договору або визнання його недійсним. Положеннями статей 526 та 1058 ЦК України встановлено, що зобов'язання банку з повернення вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) вважається виконаним з моменту повернення вкладу вкладнику готівкою або надання іншої реальної можливості отримати вклад та розпорядитися ним на свій розсуд (наприклад, перерахування на поточний банківський рахунок вкладника в цьому самому банку, з якого вкладник може зняти кошти чи проводити ними розрахунки за допомогою платіжної банківської картки). Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач не звертався до банку з вимогою видачі грошових коштів, з метою реалізації свого права за договором цесії, а тому відсутні підстави для твердження про порушення прав позивача. Статтею 1 ЦПК України закріплено, що метою цивільного судочинства є захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин В силу зазначених норм законодавства, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Згідно ч. 3 ст. 15 ЦПК України суди розглядають справи у порядку позовного, наказного та окремого провадження. Згідно зі ст. 30 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. За змістом наведених норм, позовне провадження характеризується наявністю матеріально-правового спору між сторонами, відповідачем у справах позовного провадження є особа - учасник цивільних правовідносин, яка порушує, не визнає або оспорює відповідні права позивача. Право на захист - це самостійне суб'єктивне право, яке з'являється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оспорення останнього. Частиною 1 статті 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Враховуючи наведене, позивач повинен довести обставину порушення, невизнання або оспорювання його прав, свобод чи інтересів відповідачем. Проте, в порушення зазначеного позивачем не доведено порушення його прав у даних правовідносинах відповідачем. Щодо ПАТ «Банк «Київська Русь» було прийняте рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку, а тому в даних правовідносинах обов'язковими до застосування є положення Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Відповідно до ч. 5 ст. 45 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», в редакції чинній на час виникнення правовідносин, протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку та призначення уповноваженої особи Фонду кредитори мають право заявити уповноваженій особі Фонду про свої вимоги до банку. Позивач не скористався своїм правом заявити про вимоги до банку, не звертався з відповідними заявами і не заявляв вимог до банку в позасудовому чи судовому порядку, а тому твердження про порушення його прав є безпідставними, оскільки позивач жодним чином не реалізував і не намагався реалізувати свої правомочності за договором цесії. Суд вважає безпідставними твердження третьої особи, що договір цесії є нікчемним, оскільки в силу ч. 2 ст. 215 ЦК України нікчемним є лише той правочин, недійсність якого встановлена законом. Недійсність договору відступлення права вимоги (цесії) від 11.09.2014 року не встановлена законом, а тому він може бути визнаний недійсним лише в судовому порядку (ч. 3 ст. 215 ЦК України). Дослідивши докази, долучені до матеріалів справи щодо їх належності і допустимості, оцінивши їх в сукупності, суд вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити.

Outcome: dismissed