Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-04 00:00:00

29 травня 2017 року позивачі звернулися до Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області з позовною заявою до Очаківської міської ради про визнання недійним державного акту на право власності на землю. Свої вимоги обґрунтовували тим, що їм на праві спільної часткової власності належить домоволодіння з двох будинків, що розташоване по вул.Горького, 21 в м.Очакові, а саме: [PERSON] належить 29/100 частко домоволодіння, [PERSON] - 35/100 часток, [PERSON] 36/100 часток. Рішенням Очаківської міської ради народних депутатів Миколаївської області № 53 від 22 лютого 1994 року колишнім співвласникам домоволодіння [PERSON], [PERSON] та [PERSON] було виділено земельну ділянку площею 0,0738 га за адресою: Миколаївська область, м.Очаків, вул. Горького, 21 для обслуговування жилого будинку. 23 лютого 1994 року на ім'я [PERSON], [PERSON], [PERSON] було видано Державний акт на право приватної власності на землю серії МК для обслуговування жилого будинку за відсутності технічної документації , що передує видачі державного акту. Відповідно до ч.1 ст. 42 ЗК України (у редакції 1991 року) громадяни, яким житловий будинок, господарські будівлі та споруди належать на праві спільної власності, використовують і розпоряджаються земельною ділянкою на якій розташовані обєкти нерухомого майна спільно, пропорційно розміру часток у спільній власності на будинок, будівлю, споруду. Відповідач, видаючи вищевказаний державний акт, створив перешкоди у реалізації позивачами прав на користування вказаною земельною ділянкою не зазначивши у рішенні частки кожного співвласника земельної ділянки. Через неправильне оформлення зазначеного державного акту позивачі позбавлені можливості реалізувати своє право на нерухоме майно. Посилаючись на викладене, позивачі просили визнати недійсним вищевказаний державний акт про право власності на землю. У судове засідання позивачі та їх представник не з'явилися. Від представника позивача надійшла заява у якій вона просить справу розглянути без її участі, позовні вимоги підтримала, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Представник відповідача Очаківської міської ради у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Суд, на підставі п. 1 ст. 224 ЦПК України, враховуючи згоду представника позивача і наявність достатніх даних для вирішення спору, вважає можливим ухвалити заочне рішення. Дослідивши письмові матеріли справи, суд дійшов наступного. Згідно копії договору купівлі-продажу від 09 липня 2004 року [PERSON] придбав 35/100 частко домоволодіння з надворними господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що розташовані по вул. Горького, 21 в м.Очакові Миколаївської області (а.с.8). На підставі договору дарування від 17 березня 1994 року [PERSON] (після укладення шлюбу [PERSON]) стала власницею36/100 часток жилого домоволодіння, що розташовані по вул. Горького, 21 в м.Очакові Миколаївської області (а.с.12). Згідно договору купівлі-продажу від 26 червня 1996 року [PERSON] (після укладення шлюбу [PERSON]) придбала 29/100 часток домоволодіння що розташоване по вул. Горького, 21 в м.Очакові Миколаївської області (а.с.17). Право власності позивачів на вказане домоволодіння підтверджується Витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно № 8813221 від 01 листопада 2005 року (а.с.7). Вищевказане домоволодіння розташоване на земельній ділянці площею 0,0738 га. Рішенням Очаківської міської ради народних депутатів Миколаївської області № 53 від 22 лютого 1994 року колишнім співвласникам домоволодіння [PERSON], [PERSON] та [PERSON] було виділено земельну ділянку площею 0,0738 га за адресою: Миколаївська область, м.Очаків, вул. Горького, 21 для обслуговування жилого будинку. 23 лютого 1994 року на ім'я [PERSON], [PERSON], [PERSON] було видано Державний акт на право приватної власності на землю серії МК для обслуговування жилого будинку. Вирішуючи спір, суд виходить з такого. За змістом ч. 2 ст. 23 ЗК (в редакції 1993 року), право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними радами. Згідно зі ст. 67 ЗК України, що діяв на час видачі оскаржуваного державного акту, громадянам у сільській місцевості за рішенням сільської ради може бути виділена у приватну власність земельна ділянка для будівництва жилих будинків та їх обслуговування у розмірі не більшому, ніж 0,25 га. З аналізу вказаних норм ЗК України слідує, що громадянам може бути виділено у приватну власність земельні ділянки для будівництва жилих будинків та їх обслуговування. Частина перша статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист: прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55). Відповідно до статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності та його державної реєстрації, а відповідно до статті 126 ЗК України (в редакції на час отримання земельної ділянки позивачем) таким документом був державний акт, форма якого затверджується Кабінетом Міністрів України. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, що передбачено ст. 126 ЗК України. Відповідно до ч. 1 ст. 393 ЦК України, правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, визнається судом незаконним та скасовується. Стаття 155 ЗК України закріплює, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Згідно із частиною третьою статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Відповідно до ч.1 ст. 42 Земельного Кодексу України, що діяв на час видачі спірного державного акту, громадяни, яким жилий будинок, господарські будівлі та споруди і земельна ділянка належать на праві спільної сумісної власності, використовують і розпоряджаються земельною ділянкою спільно. Використання і розпорядження земельною ділянкою, що належить громадянам на праві спільної часткової власності, визначаються співвласниками цих об'єктів і земельної ділянки пропорційно розміру часток у спільній власності на даний будинок, будівлю, споруду. Разом з тим в порушення вказаної норми у державному акті не визначені частки спільної сумісної власності на земельну ділянку. Враховуючи викладене, а також ту обставину, що виданий державний акт оформлений з порушенням вимог земельного законодавства, що позбавляє власників домоволодіння розпоряджатися земельною ділянкою, суд задовольняє позовні вимоги та скасує вказаний державний акт. Судові витрати віднести за рахунок позивачів.

Outcome: approved