Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-10 00:00:00

31.10.2016р. [PERSON] звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитних зобовязань припиненими за кредитною карткою № 5168742306732060. Справа надійшла в провадження судді Демидової С.О. Ухвалою суду від 10.05.2017р. (під головуванням судді Демидової С.О.) цивільна справа була направлена для розгляду за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва(а.с. № 54). Вищезазначена ухвала була скасована ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 21.06.2017р. та справу повернуто для розгляду Жовтневому районному суду м. Дніпропетровська (а.с. № 78-79). Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 06.07.2017р. цивільну справу було прийнято до свого провадження, оскільки згідно протоколу автоматизованого розподілу справи меж суддями від 03.07.2017р. справа була передана в провадження судді Ткаченко Н.В. у звязку зі спливом 5-ти річного терміну повноважень судді Демидової С.О. (а.с. № 82, 83). В обґрунтування позовних вимог позивачка по тексту позовної заяви посилалася на те, що між нею та ПАТ «КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір, на підставі якого вона отримала кредитні кошти в сумі 15 000 грн. у вигляді кредитного ліміту на платіжну картку № 5168742306732060 зі сплатою відсотків за користування кредитом та поверненням коштів відповідно до «Умов та правил надання банківських послуг». 25.10.2015р. під час купівлі будівельних матеріалів дізналася, що на картці залишилося лише 15\~000грн., замість очікуваних 18\~414грн. Вона звернулася до ПАТ КБ «ПриватБанк» із заявкою на підвищення кредитного ліміту до 20\~000грн., але не дочекавшись підвищення, самостійно внесла кошти у розмірі 3 500грн. 20.11.2015р. вона зателефонувала на гарячу лінію банку та в ході розмови дізналася, що для підвищення кредитного ліміту повинна до 25 числа поточного місяця погасити заборгованість, яку 23.11.2015р. погасила в сумі 15\~000грн. 25.11.2015р. їх зателефонувала невстановлена особа, представившись співробітником ПАТ КБ «ПриватБанк», запитала - чи подавала вона заявку на збільшення кредитного ліміту, на що позивач надала стверджувальну відповідь. Потім дана особа повідомила, що їй підвищено кредитний ліміт до 30\~000грн., але для його активації потрібно повідомити код, який позивачу надіслано на мобільний телефон. Позивачка повідомила надісланий код, після чого невстановлена особа відповіла, що кредитна картка не буде доступна протягом 5-ти днів. З метою зясування питання можливості користуватися кредитними коштами, 16.12.2015р. вона зателефонувала до ПАТ КБ «ПриватБанк», де їй повідомили, що кошти з її рахунку були зняті. У звязку із цим 16.12.2015р. вона звернулася до органу поліції із заявою про вчинення стосовно неї 27.11.2015р. шахрайських дій, яка внесена Дніпропетровським ВП ГУНП в Дніпропетровській області до ЄРДР та розпочате кримінальне провадження № 12015040440002482, в якому 21.09.2016р. її визнано потерпілою та допитано. Під час досудового розслідування представники ПАТ КБ «ПриватБанк» неодноразово їй телефонували та присилали sms-повідомлення з вимогою погашення боргу та з погрозами щодо конфіскації майна. Позивачка вважає, що зобовязання за кредитною карткою вона виплатила в повному обсязі. Зазначає, що відповідно до ст. 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Посилається на Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, який затверджено Постановою Правління НБУ 05.11.2014р. № 705, яким встановлено, що після повідомлення користувачем картки банку про факт втрати електронного платіжного засобу, платіжну операцію, банк несе ризик збитків від здійснення операцій за електронними платежами. При цьому, користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного предявлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Позивачка зобовязання за кредитною карткою №5168742306732060 виконала в повному обсязі, а враховуючи те, що невстановлена особа заволоділа її коштами, а банком не надано доказів зворотного, вимоги щодо погашення заборгованості є безпідставними. Тому, посилаючись на норми ст.ст. 203, 215, 236, 639 ЦК України, просила суд визнати кредитні зобовязання припиненими. Представник позивачки [PERSON] (діє на підставі довіреності від 19.10.2016р. - а.с. № 94), в судове засідання 11.12.2017р. не зявився, про дату та час слухання справи повідомлявся належним чином. Суду надав заяву, в якій просив справу розглядати без його участі, на задоволенні позовних вимог наполягав (а.с. № 97). Представник відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» [PERSON] (діє на підставі довіреності від 27.12.2016р. - а.с. № 99), в судове засідання 11.12.2017р. не зявився, про дату та час слухання справи повідомлявся судом належним чином. Суду надав заяву, в якій просив справу розглядати без його участі, проти задоволення позовних вимог заперечував (а.с. № 98). Надав письмові заперечення на позов (а.с.№ 100-102), в яких відзначив, що відповідно до п.п. 1.6, 1.7 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління НБУ № 22 від 21.01.2004р.,зареєстрованою в МЮУ 29.03.2004р. за № 377/8976, банк здійснює розрахунково-касове обслуговування своїх клієнтів на підставі відповідних договорів і своїх внутрішніх правил здійснення безготівкових розрахунків. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися коштами на власний розсуд. Кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції) або на підставі розрахункових документів стягувачів згідно з главами 5 та 12 цієї Інструкції. Згідно із п. 1.15. Інструкції доручення платників про списання коштів зі своїх рахунків і зарахування коштів на рахунки отримувачів банки здійснюють у термін, установлений законодавством України. Відповідно до п. 1.19. Інструкції банк не несе відповідальності за достовірність змісту платіжного доручення. Усі спори, які можуть виникнути з цих питань між учасниками розрахунків, вирішуються ними відповідно до законодавства України. Платники й отримувачі коштів здійснюють контроль за своєчасним проведенням розрахунків та розглядають претензії, що виникли, без участі банку. Звертає увагу суду на правову позицію Верховного Суду України у справі № 6-71цс15, згідно із якою відповідно до пунктів 6.7, 6.8 Положення «Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою Правління НБУ від 30.04.2010р. № 223, банк у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного предявлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Пунктами 7, 8 Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління НБУ від 05.11.2014р. № 705, визначено, що емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобовязаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором. Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобовязаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу. Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Емітент у разі повідомлення користувачем про незавершену операцію з унесення коштів через платіжні пристрої банку-емітента на рахунки, відкриті в банку-емітенті, після подання користувачем емітенту відповідного документа, що підтверджує здійсненим цієї операції. Враховуючи вищевикладене, для негайного відновлення залишку коштів на рахунку, до того стану, у якому він був перед виконанням операцій, що визначені позивачем, як шахрайських, необхідне виконання декілька вимог з боку позивача (користувача), встановлених постановами НБУ від 05.11.2014р. № 705 та від 30.04.2010р. № 223, а саме: користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, які ним не виконувалися або які були виконані некоректно; користувачем доведено, що своїми діями чи бездіяльністю він не сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Звертав увагу на той факт, що відповідно до електронного реєстру вхідної кореспонденції ПАТ КБ «ПриватБанк», [PERSON] звернулася до банку лише 18.12.2015р. вх. № 488215, отже майже через місяць після вчинення шахрайських дій відносно неї. З письмового звернення позивачки від 18.12.2015р. вх. № 488215 вбачається, що 25.11.2015р. вона своїми власними діями сприяла втраті та незаконному використанню персональної інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. З огляду на те, що позивачка, як користувач електронного платіжного засобу, несе повну відповідальність за вчиненими операціями за кредитною картою, а заборгованість за кредитом не погашена і станом на 01.12.2017р. становить 180\~891грн.07коп., зобовязання не можуть бути припиненими. Тому в задоволенні позовних вимог просив відмовити. З урахуванням заяв представників сторін від 11.12.2017р. суд розглянув справу за правилами ст. 169, ч. 2 ст. 197 ЦПК України за відсутності сторін та без фіксування судового процесу технічними засобами. З урахуванням тих обставин, що сторона відповідача надала суду свої письмові заперечення проти позову, отже їх позиція щодо невизнання позовних вимог суду відома, суд розглянув справу на загальних засадах цивільного судочинства відповідно до глави 7 розділу III ЦПК України. Суд, вивчивши позиції сторін та матеріали справи, вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що між [PERSON] та ПАТ «КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір, на підставі якого позивач отримала кредитні кошти в сумі 15 000 грн. у вигляді кредитного ліміту на платіжну картку № 5168742306732060 зі сплатою відсотків за користування кредитом та поверненням коштів відповідно до «Умов та правил надання банківських послуг», що видно з виписки з банківського рахунку позивача від 08.12.2017р. (а.с. № 15-16) та не заперечуються сторонами при розгляді справи, а тому не підлягають доказуванню в силу ч. 1 ст. 61 ЦПК України. Як зазначала позивачка, 25.11.2015р. вона повідомила невстановленій особі, яка представилась співробітником ПАТ КБ «ПриватБанк» код, який був надісланий на її мобільний телефон, в результаті чого кошти з її рахунку були зняті. 16.12.2015р. вона звернулася до Дніпропетровського ВП ГУНП в Дніпропетровській області із заявою про те, що 27.11.2015р. невстановлений працівник «ПриватБанка» здійснив незаконні операції з кредитною карткою № 5168742306732060 на її імя, та заволодів належними їй грошовими коштами в розмірі 15 000 грн. Згідно довідки Дніпропетровського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області від 21.09.2016р., даний факт зареєстровано до ЖЄО Дніпровського районного ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області за № [NUMBER] від 16.12.2015р. та в цей же день відповідні відомості внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12015040440002482 за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України (а.с. № 9-10). 18.12.2015р. позивачка звернулася до банку (вх. № 488215) із заявою, де вказала про зазначені факти. Згідно цього звернення 25.11.2015р. позивачка повідомила невстановленій особі код, який надійшов на її телефон з номеру [NUMBER] (а.с. № 103-104). Відповідно до п.п. 1.6, 1.7 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління НБУ № 22 від 21.01.2004р., зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 29.03.2004р. за № 377/8976, банк здійснює розрахунково-касове обслуговування своїх клієнтів на підставі відповідних договорів і своїх внутрішніх правил здійснення безготівкових розрахунків. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися коштами на власний розсуд. Кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції) або на підставі розрахункових документів стягувачів згідно з главами 5 та 12 цієї Інструкції. Згідно із п. 1.15. Інструкції доручення платників про списання коштів зі своїх рахунків і зарахування коштів на рахунки отримувачів банки здійснюють у термін, установлений законодавством України. Відповідно до п. 1.19. Інструкції банк не несе відповідальності за достовірність змісту платіжного доручення. Платники й отримувачі коштів здійснюють контроль за своєчасним проведенням розрахунків та розглядають претензії, що виникли, без участі банку. Згідно правової позиції Верховного Суду України у постанові від 13.05.2015р. у справі № 6-71цс15, відповідно до пунктів 6.7, 6.8 Положення «Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою Правління Національного банку України від 30.04.2010р. № 223 банк у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного предявлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Не встановивши обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, касаційний суд дійшов помилкового висновку про вину як підставу цивільно-правової відповідальності (а.с. № 105-111). Пунктами 7, 8 Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління НБУ від 05.11.2014р. № 705, визначено, що емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобовязаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором. Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобовязаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу. Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Емітент у разі повідомлення користувачем про незавершену операцію з унесення коштів через платіжні пристрої банку-емітента на рахунки, відкриті в банку-емітенті, після подання користувачем емітенту відповідного документа, що підтверджує здійсненим цієї операції. З наведених норм слідує, що з метою негайного відновлення залишку коштів на рахунку користувачу необхідно невідкладно повідомити про платіжні операції, які ним нe виконувалися або які були виконані некоректно, довести, що користувач своїми діями чи бездіяльністю не сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Як зазначає сама позивачка у позові та вбачається з її звернення до банку від 18.12.2015р. (а.с. № 103-104), вона самостійно повідомила невстановленій особі код, який надійшов на її телефон з номеру [NUMBER]. При цьому, одразу ж після зняття коштів, позивачка не телефонувала на гарячу лінію банка, не зверталася в іншій формі до банківського відділення. Як вбачається з матеріалів справи, особу, яка здійснила шахрайство у відношенні позивачки, на даний момент до кримінальної відповідальності не притягнуто, оскільки досудове розслідування триває, вирок суду у кримінальному провадженні відсутній. Крім того, суд зазначає, що звертаючись до із вимогами про визнання кредитних зобовязань припиненими, позивачка обрала невірний спосіб захисту порушеного права. Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Частиною 2 ст. 16 ЦК встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом. До них належать, зокрема, такі: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обовязку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, зокрема договорів та інших правочинів (ч. 2 ст. 509 ЦК України). Відповідно до ст. 510 ЦК сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор. Якщо кожна зі сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї. Загальні підстави припинення зобовязань визначено у ст. 598 ЦК, згідно з якою зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Ці підстави зазначені в статтях 599, 600, 601, 604609 ЦК України. Серед них немає такої підстави припинення зобовязання, як вчинення щодо позичальника шахрайських дій, які вплинули на обсяг зобовязань за договором. За відсутності інших підстав, передбачених договором або законом, зобовязання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Належним є виконання зобовязання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обовязки сторін зобовязання. Отже, зобовязання, виконання якого не здійснено, не припиняє зобовязальних правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України Як видно з виписки по рахунку [PERSON] станом на 01.12.2017р. заборгованість перед банком становить 180\~891грн.07коп. (а.с. № 112 ). Отже, зобовязання не може бути визнано припиненим, оскільки воно не виконане. Варто зазначити, що вимагаючи визнати припиненими кредитні зобовязання, позивачка посилається у позові на ст.ст. 203, 215 ЦК України, які визначають підстави визнання правочину недійсним з огляду на невідповідність його положень вимогам закону на момент укладення. Ці норми взагалі не стосуються визнання зобовязання припиненим. Разом із тим, позивачка не навела у позові та під час розгляду справи жодних норм закону, які на її думку, підлягають застосуванню, як такі, що зумовлюють припинення зобовязань. Враховуючи встановлені обставин, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 88 ЦПК України, приймаючи до уваги те, що в задоволенні позовних вимог відмовлено, суд не находить підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки понесених судових витрат (а.с. № 3). На підставі викладеного,

Outcome: dismissed