Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-25 00:00:00

31 березня 2017 року, [PERSON], звернувся до суду з названим позовом, в якому просив суд, визнати спільною сумісною власністю подружжя його та відповідачки грошові кошти в сумі 25368,70 дол. США (еквівалент 682443 грн.), перераховані на банківський рахунок № 4731217108342427 в ПАТ КБ «ПриватБанк» та стягнути з відповідачки на свою користь 1/2 частину вказаних грошових коштів, яка становить 341221,70 грн., мотивуючи це тим, що під час його чергового перебування у рейсі в період з 04.04.2016 р. по 13.10.2016 р., на судні закордонного плавання, де він працював і заробив вищевказані гроші для сімї, перерахувавши їх на картковий рахунок, відповідачка, без його згоди, у вказаний період зняла спірні грошові кошти у сумі 25368,70 дол. США, витративши їх на власні потреби, відмовивши йому у поверненні 1/2 частини вказаних грошей. Позивач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду справи був повідомлений належним чином, особисто під розписку, причини неявки не повідомив, надавши суду свою письмову заяву, в якій повністю підтримав свій позов, який просив задовольнити та слухати справу за його відсутності, не заперечуючи проти ухвалення заочного рішення по справі (а.с. 53,57). Відповідачка в судове засідання без поважних причин повторно не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, у відповідності до вимог ч. 5 ст. 74, ч. 1 ст. 77 ЦПК України, за останньою відомою судові адресою її місця проживання, що підтверджується довідкою Овідіопольського РВ ГУДМС України в Одеській області № 2463 від 15.07.2017 р. про реєстрацію відповідачки за адресою : [ADDRESS], а також поштовими повідомленнями, які повернулися до суду з відмітками про вручення судових повісток з підписами, причини своєї неявки суду не повідомила, заяви про розгляд справи за її відсутності суду не надала (а.с. 48,51,56). Згідно з ч. 4 ст. 169 ЦПК України, якщо у суду не має даних про причину неявки відповідача, сповіщеного належним чином, суд вважає можливим розглянути справу на підставі даних, які є в матеріалах справи та зі згоди позивача ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 3 ЦПК України). Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України. Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи та розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін на інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частинами 3,4 статті 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Статтею 60 Сімейного кодексу України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд а дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 61 СК України передбачено обєктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно із ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. При чому, ст. 65 СК України передбачає, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя - за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Згідно із ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що обєктом права спільної сумісної власності подружжя частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховував, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Статті 69-71 СК України передбачають, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина та чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. У разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбаченим ЦК України. Статтями 368,372 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. У разі поділу майна, що є спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Також, стаття 369 ЦК України вказує, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до п.п. 22,23,25,30 Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» - вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч.ч. 2,3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути : квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. Вирішуючи питання про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення ч.ч. 4,5 ст. 71 СК України щодо обовязкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. При вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2,3 ст. 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК України). В судовому засіданні було встановлено та підтверджено документально, що шлюб між позивачем та відповідачкою, зареєстрований 05.06.2010 р., в якому у сторін народились малолітні доньки Вероніка, [INFO] та Владислава, [INFO] був розірваний рішенням Суворовського райсуду м. Одеси від 22.12.2016 р., яке набрало законної сили 03.01.2017 р., що підтверджується копією рішення суду та свідоцтвами про народження дітей серії 1-ЖД № 280318 від 20.09.2011 р. та серії І-ЖД № 330284 від 08.11.2012 р. відповідно, в яких батьками дітей вказані сторони по справі (а.с. 12-14). Суд зясував, що в період шлюбу сторін, у звязку з працевлаштуванням позивача на суднах закордонного плавання, позивачем був відкритий валютний картковий рахунок № 4731217110472345 та до нього був приєднаний рахунок № 4731217108342427 в ПАТ КБ «Приватбанк», на який він перераховував свою заробітну плату. При чому, доступ до вказаних відкритих позивачем рахунків мала відповідачка, що підтверджується банківськими виписками (а.с. 15-22). З матеріалів позову вбачається, що за останній період знаходження позивача у рейсів період з 04.04.2016 року по 13.10.2016 року включно, на судні «Koro Sea» на вищевказаний рахунок № 4731217108342427 в ПАТ КБ «Приватбанк» було перераховано позивачем в якості заробітної плати суму в розмірі 25368,70 дол. США, що підтверджується вищенаведеними банківськими виписками. Так, в період перебування позивача в рейсі, відповідачка, без згоди позивача, періодично знімала грошові кошти з вказаних банківських рахунків, а саме, з рахунку № 4731217108342427 знімались грошові кошти : 26.10.2016 року -1,26 дол. США; 13.10.2016 року - 5000 дол. США; 03.10.2016 року 3,09 дол. США; 26.09.2016 року - 1,15 дол. США; 13.09.2016 року - 350 дол. США; 12.09.2016 року - 3600 дол. США; 26.08.2016 року -1,34 дол. США; 12.08.2016 року - 4000 дол. США; 02.08.2016 року - 19,64 дол. США; 18.07.2016 року - 3450 дол. США; 13.07.2016 року - 500 дол. США; 14.06.2016 року - 3,16 дол. США; 14.06.2016 року - 800 дол. США; 15.06.2016 року - 3950 дол. США; 13.06.2016 року - 30,22 дол. США; 14.06.2016 року -18,41 дол. США; 01.06.2016 року - 41,72 дол. США; 26.05.2016 року - 132,24 дол. США; 26.05.2016 року - 9,68 дол. США; 26.05.2016 року - 9,99 дол. США; 26.05.2016 року - 55,92 дол. США; 20.05.2016 року - 60,11 дол. США: 19.05.2016 року - 287,16 дол. США; 17.05.2016 року -1800 дол. США; 16.05.2016 року - 4,01 дол. США; 15.05.2016 року - 40,32 дол. США; 04.05.2016 року - 11,24 дол. США; 25.04.2016 року - 202,32 дол. США; 26.04.2016 року -1800 дол. США; 25.04.2016 року - 26,65 дол. США; 25.04.2016 року - 120,97 дол. США; 25.04.2016 року - 1990 дол. США згідно вищевказаних банківських виписок. А всього за період перебування позивача у рейсі з 04.04.2016 року по 13.10.2016 року, відповідачкою, без згоди позивача було знято грошові кошти на загальну суму 25368,70 дол. США, які на думку суду, з урахуванням зазначених вище норм Закону та Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» є спільною сумісною власністю подружжя позивача та відповідачки. З позову вбачається, що після повернення позивача з рейсу та спілкування з відповідачкою по справі, ними спільно було прийнято рішення припинити шлюбні відносини та позивач запропонував відповідачці повернути йому 1/2 частину зароблених ним коштів за період праці на судні, в чому відповідачкою йому було відмовлено. В розумінні вимог ст. 65 СК України позивач не надав будь-якої, ані письмової, ані усної згоди відповідачці на розпорядження нею цінного майна, яким є спірні грошові кошти, що підтверджується матеріалами справи. Тобто, відповідачка розпорядилась спільними сумісними грошовими коштами їхньої сімї самовільно і не на потреби сімї, що вбачається з банківських виписок по руху коштів і деталі банківських операцій, адже банківська картка із доступом до рахунку позивача була надана останнім відповідачці для екстрених потреб, оскільки грошові кошти на утримання колишньої дружини та дітей під час його перебування у рейсі надавались ним у готівковій формі, для забезпечення побуту родини та достатнього життєвого рівню сімї. Відповідно до ч. 1 ст.192 ЦК України, законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Частинами 1,2 статті 533 ЦК України передбачено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно- правовим актом. Станом на дату ухвалення судом рішення, за офіційним курсом НБУ, курс долара США до гривні України, становить 1 дол. США = 26,3166 грн. Таким чином, загальна сума зароблених позивачем коштів, які є спільною сумісною власністю подружжя у перерахунку на гривню становить 667617,93 грн. (25368,70 дол. США Х 26,3166 грн.), відповідно 1/2 частина вказаних грошових коштів складає 333808,96 грн., яку слід стягнути з відповідачки на користь позивача. Крім цього, у звязку з тим, що позивача було звільнено від сплати судового збору з урахуванням того, що на його утриманні знаходяться його батьки, які є пенсіонерами, а батько позивача є інвалідом ІІ-ої групи, суд вважає необхідним, в порядку ст. 88 ч. 3 ЦПК України, стягнути з відповідачки в дохід держави суму судового збору пропорційно до задоволеної частини вимог, яка становить 1% від вказаної вище суми - 3338,09 грн. відповідно до ст. 4 Закону України «Про судовий збір».

Outcome: partial