Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-23 00:00:00

7 березня 2017 року позивач звернувся до суду з названим позовом з вимогою стягнути з відповідачки заборгованість за кредитним договором б/н від 22.02.2007 р. у розмірі 25598,94 грн. станом на 28.02.2017 р.. Позов мотивував тим, що відповідно до укладеного договору б/н від 22.02.2007 р. шляхом оформлення заяви про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг у ПриватБанку [PERSON] отримала кредит у вигляді встановленого ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач не надавала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у Розрахунку заборгованості, не виконавши свої зобовязання. У звязку з порушеннями зобовязань за кредитним договором відповідач станом на 28.02.2017 р. має заборгованість на суму 55414,84 грн., яка складається з наступного: 16652,44 грн. заборгованість за кредитом; 38762,40 грн. заборгованість по відсоткам за користування кредитом. Від цієї суми віднімається сума у розмірі 31511,09 грн., яка була стягнута рішенням Славутицького міського суду Київської області від 13.10.2011 р. з відповідача на користь позивача. Різниця становить 23903,75 грн., а також штрафи відповідно до п. 8.6 Умов і правил надання банківських послуг: 500,00 грн. штраф (фіксована частина); 1195,19 грн. штраф (процентна складова). Отже заборгованість до стягнення становить 25598,94 грн.. Представник позивача до суду не зявився, будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, за наявності клопотання, викладеного у позовній заяві, про те, що у разі неявки в судове засідання відповідача позивач не заперечує проти розгляду справи за відсутності представника банку та винесення заочного рішення судом. Відповідач та/або її представник в судове засідання не зявились, будучи належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи. Представником відповідача до суду надіслано клопотання про закриття провадження у справі у звязку з наявністю рішення, що набрало законної сили у справі № 377/1145/14-ц за позовом, тотожним з позовом, який розглядається, де збігаються сторони, предмет і підстава позовів. У звязку з неявкою всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання технічними засобами згідно правил статті 197 ЦПК України не здійснювалось. Перевіривши наявні у справі докази та матеріали, суд дійшов наступного висновку. З матеріалів справи встановлено, що 22.02.2007 р. між сторонами було укладено кредитний договір б/н за умовами якого [PERSON] отримала у ПАТ КБ «ПриватБанк» кредит в сумі 15000 грн. у вигляді встановленого ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Договір між ПАТ КБ «ПриватБанк» і [PERSON] складається з заяви від 22.02.2007 р. із зазначенням банківських послуг та Умов і Правил надання банківських послуг (а.с.12, 13-18). Згідно п. 3.2., 3.3. Умов та Правил надання банківських послуг клієнт дає згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку і банк має право в будь-який момент змінити кредитний ліміт. Відповідно до п. 9.12. Умов та Правил надання банківських послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення договору, він автоматично пролонгується на такий же термін. Заочним рішенням Славутицького міського суду Київської області від 13 жовтня 2011 року у справі № 2-422/11 за позовом публічного акціонерного товариства «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості, яке набрало законної сили, позов задоволено. Стягнуто на користь публічного акціонерного товариства «ПриватБанк» з [PERSON] заборгованість за кредитним договором б/н від 22.02.2007 р. в сумі 31511,09 грн., судові витрати на суму 435,11 грн.. З мотивувальної частини вказаного заочного рішення видно, що станом на 31.05.2011 р. загальна сума заборгованості, стягнута судом, становила 31511,09 грн. та складалася з: заборгованості за кредитом 16652,44 грн.; заборгованості по процентах за користування кредитом 11888,03 грн.; заборгованості по комісії за користування кредитом 1993,90 грн., а також штрафів відповідно до п. 8.6 Умов та Правил надання банківських послуг: 500,00 грн. (фіксована частина); 1476,72 грн. (процентна складова) (а.с.6). У жовтні 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 22.02.2007 р., яка станом на 31 липня 2014 року становила 31204,90 грн. та складалася з такого: заборгованість за кредитом 16652,44 грн.; заборгованість за процентами за користування кредитом 12590,32 грн.; штраф (фіксована частина) 500,00 грн.; штраф (процентна складова) 1462,14 грн.. Після зменшення позовних вимог позивач просив стягнути заборгованість за кредитним договором в розмірі 12991,54 грн., яка складалася з заборгованості по відсоткам за користування кредитом з 1 червня 2011 року по 15 жовтня 2013 року 11896,70 грн.; штраф (фіксована частина) 500,00 грн.; штраф (процентна складова) 594,84 грн.. Зменшення розміру позовних вимог банк мотивував тим, що відповідач здійснила повний розрахунок тільки 15 жовтня 2013 року, а фактичне зарахування з рахунків державної виконавчої служби відбулося тільки 12 червня 2014 року, що підтверджується випискою про рух грошових коштів по картковому рахунку і тому неможливо було визначити суму відсотків за користування кредитом, які підлягали стягненню з відповідачки, оскільки був невідомий день повернення кредиту боржником. Рішенням Славутицького міського суду Київської області від 31 серпня 2015 року у справі № 377/1145/14-ц позов було задоволено. Стягнуто з [PERSON] на корить ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за договором кредиту від 22 лютого 2007 року б/н в розмірі 11896,70 грн., яка складалася з такого: заборгованість за відсотками за користування кредитом за період з 1 червня 2011 року по 15 жовтня 2013 року 11896,70 грн.; штраф (фіксована частина) 500,00 грн.; штраф (процентна складова) 594,84 грн.. Стягнуто також судовий збір в розмірі 243,60 грн., а всього стягнуто 13235,14 грн.. Рішенням апеляційного суду Київської області від 25 листопада 2015 року апеляційну скаргу [PERSON] було задоволено. Рішення Славутицького міського суду Київської області від 31 серпня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк до [PERSON] про стягнення заборгованості. Своє рішення суд апеляційної інстанції мотивував спливом строку позовної давності, про застосування якого заявила відповідачка, оскільки строк дії платіжної картки закінчився 31 березня 2011 року (а.с.43-47). Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 лютого 2016 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості (а.с.48). Вирішуючи клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі у звязку з наявністю рішення, що набрало законної сили у справі № 377/1145/14-ц, суд виходить з того, що однією з підстав для закриття провадження у справі, яка передбачена п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України, є наявність рішення суду, що набрало законної сили, ухваленого з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. Зі змісту рішення апеляційного суду Київської області від 25 листопада 2015 року у справі № 377/1145/14-ц вбачається, що предмет позову у зазначеній справі відрізняється від предмету позову у цій справі за періодом виникнення, сумою заборгованості та її складовими. Виходячи з цього, підстави для закриття провадження у справі у звязку з наявністю рішення, що набрало законної сили у справі № 377/1145/14-ц, відсутні. При вирішенні спору по суті, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку (ч. 1). Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема договорів (ч. 2). Згідно ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше осіб, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1). До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (частина друга). Статтею 526 цього Кодексу передбачено, що зобовязання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України зобовязання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 610 цього Кодексу порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Частиною 1 статті 611 цього Кодексу передбачено, що у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів є примусове виконання обовязку в натурі (п. 5 ч. 2 ст. 16 ЦК України). Зі змісту рішення апеляційного суду Київської області від 25 листопада 2015 року у справі № 377/1145/14-ц за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості зясовано, що предметом позову у названій справі була заборгованість по процентах на суму 11896,70 грн. за користування кредитом на суму 16652,44 грн. за період з 1 червня 2011 року по 15 жовтня 2013 року, а також сума нарахованих штрафів штраф (фіксована частина) 500,00 грн.; штраф (процентна складова) 594,84 грн.. У названій справі було зясовано і зазначено в рішенні апеляційного суду, що стягнутий заочним рішенням Славутицького міського суду Київської області від 13 жовтня 2011 року у справі № 2-422/11 борг відповідачки на суму 31511,09 грн., яка складалася з: заборгованості за кредитом 16652,44 грн.; заборгованості по процентах за користування кредитом 11888,03 грн.; заборгованості по комісії за користування кредитом 1993,90 грн., а також штрафів відповідно до п. 8.6 Умов та Правил надання банківських послуг: 500,00 грн. (фіксована частина); 1476,72 грн. (процентна складова) та судові витрати було повністю погашено у виконавчому провадженні 15 жовтня 2013 року (а.с.43-47). Зазначеним рішенням апеляційного суду Київської області від 25 листопада 2015 року було відмовлено у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк до [PERSON] про стягнення заборгованості по процентах за період з 1 червня 2011 року по 15 жовтня 2013 року у звязку із спливом строку позовної давності. Таким чином заборгованість по кредиту на суму 16652,44 грн. з 15 жовтня 2013 року відсутня внаслідок її фактичної сплати за рішенням суду, тому нарахування процентів за користування кредитом після 15 жовтня 2013 року, а також судових штрафів є неправомірним. Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх або заперечень. На доведення обставин існування заборгованості позивачем суду надано розрахунок заборгованості відповідачки за кредитним договором б/н від 22.02.2007 р. станом на 28.02.2017 р. за весь період з 22.03.2007 р. по 28.02.2017 р., згідно якого загальний залишок заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) 16652,44 грн.; загальний залишок заборгованості за простроченими відсотками 38762,40 грн.; разом 55414,84 грн.; сума за кредитом, стягнута рішенням суду 31511,09 грн.; різниця між поточною заборгованістю та стягнутою раніше судом 23903,75 грн.;\~штраф (фіксована частина) 500,00 грн.; штраф (відсоток від суми заборгованості) 1195,19 грн.; Разом 25598,94 грн. (а.с.7-11). Цей розрахунок не є належним доказом наявності заборгованості виходячи з наступного. Відповідно до статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обовязковими до виконання на всій території України. За правилами ч. 2 ст. 223 ЦПК України після набрання рішенням законної сили сторони не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини. Зі змісту розрахунку видно, що у період з 25.04.2013 р. по 12.06.2014 р. всі суми, що надійшли до банку в процесі виконавчого провадження з примусового виконання заочного рішення від 13 жовтня 2011 року в справі 2-422/11 на загальну суму 31946,6 грн., що відображені в останній графі розрахунку, були зараховані на погашення комісії, пені і процентів замісць зарахування суми 16652,44 грн. на погашення суми заборгованості за кредитом (тілом кредиту). Такі дії суперечать судовому рішенню, статті 124 Конституції України і статті 223 ЦПК України щодо обовязковості виконання судового рішення, що набрало законної сили і є неправомірними, у звязку з чим розрахунок заборгованості є неналежним доказом і судом відкидається. Виходячи з викладеного, предявлений позов є безпідставним, недоведеним і задоволенню не підлягає. Вирішуючи питання про відшкодування судових витрат сторін за правилами ст. 88 ЦПК України, суд виходить з необхідності присудження стороні, на користь якої ухвалено рішення, з другої сторони понесених нею і документально підтверджених судових витрат, до яких належать витрати на оплату судового збору та витрати на оплату правової допомоги. Представником відповідача до суду надіслано клопотання про відшкодування судових витрат на правову допомогу на суму 2800 грн., понесених відповідачкою, які підтверджені квитанціями від 08.04.2017 р.. У клопотанні наведено погодинний розрахунок суми витрат який не перевищує обмеження, передбачені статтею 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», з розрахунку: 640 грн. х 4,5 год. = 2880 грн., з урахуванням чого воно підлягає задоволенню. Понесені позивачем судові витрати по оплаті судового збору на суму 1600 грн. відшкодуванню не підлягають.

Outcome: approved