Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-19 00:00:00

31 жовтня 2012 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу, укладеним між нею та відповідачкою 02 серпня 2011 року, недійсним, та визнання права власності на вказану квартиру. В обґрунтування заявлених вимог посилалася на те, що вона мала намір укласти з [PERSON] договір довічного утримання, а при укладанні договору вона себе погано почувала, знаходилася в важкому стані та не розуміла, що укладає договір купівлі-продажу, після підписання його не читала, отже заблуждалася відносно правової природи угоди та не бажала, щоб квартира перейшла у власність [PERSON] 18 квітня 2013 року представник позивачки [PERSON], діючий на підставі довіреності, надав змінену позовну заяву, в якій підставою позову зазначив: дію важких обставин та вкрай невигідні умови. В обґрунтування змінених позовних вимог зазначив, що [PERSON] змушена була укласти угоду з [PERSON] внаслідок тяжких обставин та загострення тяжких хвороб, а саме: у червні 2006 року в селищі Касьянівка в них з чоловіком вкрали гроші у розмірі 5000 гривень; смерть її чоловіка; витрати на лікування; інвалідність ІІ групи з 2004 року безстроково; бідність; загроза втратити заставлену в «Офтех-заставі» квартиру; занижена вартість квартири порівняльно з ринковою. У судове засідання позивачка та її представник не з'явилися, електронною поштою від них надійшли заяви з проханням розглядати справу без їх присутності. Відповідачка [PERSON] позовні вимоги не визнала та пояснила, що зазначені позивачкою обставини у позовній заяві не відповідають дійсності та не підтверджені жодними доказами. Пояснила, що наприкінці липня 2001 року її знайомий запропонував їй здійснити викуп квартири з ломбарду «Офтехзастава», її познайомили з [PERSON], та повідомила, що їй потрібні гроші. Вона оплатила заборгованість по кредиту [PERSON] у розмірі 27000 гривень, щоб зняти з квартири арешт, яка перебувала в іпотеці «Офтехзастава», та передала [PERSON] обумовлену ними грошову суму за квартиру у розмірі 70000 гривень. Договір купівлі-продажу між ними було укладено 02 серпня 2011 року відповідно до вимог закону, нотаріус перед посвідченням вказаного договору роз'яснювала усі його наслідки, позивачка усе розуміла та добре себе почувала. Претензій з приводу укладеного договору [PERSON] не мала до неї майже рік, а почала їх висловлювати після подачі нею позову до суду про виселення позивачки. Просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Третя особа приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу [PERSON] у судове засідання не з'явилася, про день та час розгляду справи повідомлялася належним чином. Третя особа [PERSON] позовні вимоги не визнала та пояснила, що вона є власником квартири [ADDRESS] з 22 жовтня 2013 року. Вказану квартиру вона придбала у [PERSON] З позивачкою вона не знайома, остання в спірній квартирі не проживає та не з'являється в ній. Просила відмовити у задоволенні позову. Суд, вислухавши пояснення відповідачки та третьої особи, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, за наступних підстав. Відповідно до ст..129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно з ч. 1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За ст..60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Відповідно до ст.. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно положень ст.. 657 ЦК України договір купівлі-продажу квартири або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Відповідно до ст.ст.6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору. Частина 1 статті 626 ЦК України встановлює, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ст.628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Як встановлено судом, 02 серпня 2011 року між позивачкою [PERSON] та відповідачкою [PERSON] укладений договір купівлі-продажу квартири, за яким позивачка передала відповідачці належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS], а [PERSON] передала за вказану квартиру обумовлену між сторонами грошову суму у розмірі 70000 гривень. Договір був посвідчений в той же день приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №944, нотаріусом було встановлено особи сторін, їх дієздатність (а.с. 68). При цьому в тексті договору, який був прочитаний та підписаний обома сторонами, зазначено, що договір вчинюється за відсутності в них тяжкої обставини та обставини, що спонукають вчинити даний договір на вкрай невигідних умовах та не є фіктивним та удаваним. Під час укладення та підписання договору купівлі-продажу квартири [PERSON] не пред'являла ніяких претензій з приводу укладеного договору та з приводу її стану здоров'я, що підтверджено копією договору купівлі-продажу квартири та поясненнями відповідачки. Позивачка, як на підставу визнання договору купівлі-продажу недійсним, посилається на те, що вона уклала договір під впливом тяжких обставин та вкрай невигідних умов. Відповідно до ст.. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. За змістом п. 23 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Однак на підтвердження своїх доводів [PERSON] не надала суду належних доказів, які би свідчили, що оскаржений нею договір купівлі-продажу був укладений внаслідок важких обставини та на вкрай невигідних умовах, як цього вимагає ст.60 ЦПК України, а судом таких обставин не встановлено. Суд не може прийняти до уваги доводи [PERSON] про те, що тяжкою обставиною для неї була загроза втратити квартиру, закладену в «Офтех-заставі», тому як згідно документам, наданим ПТЛ «Офтех-застава» 14 липня 2009 року [PERSON] отримала позику у сумі 11500 гривень з оплатою відсотків 8% за кожен місяць користування, під заставу квартири. Оскільки зобов'язання [PERSON] виконувала не в повному обсязі, в неї утворилася заборгованість у розмірі 27 000 гривень, тоді як, вартість предмета іпотеки оцінена сторонами у 11500 гривень, що вбачається з п. 5 договору іпотеки. Таким чином, умови продажу спірної квартири, за якими [PERSON] погасила заборгованість по кредиту у розмірі 27000 гривень та отримала 70000 гривень наруки, є вигіднішими для позивачки, ніж передати квартиру ПТЛ «Офтех-застава» на підставі договору іпотеки без отримання будь-яких коштів (а.с.а.с. 85-96). Крім того, звертаючись з позовом 31 жовтня 2012 року, позивачка вказувала, що вона мала намір укласти з [PERSON] договір довічного утримання, а при укладанні договору вона себе погано почувала, знаходилася в важкому стані та не розуміла, що укладає договір купівлі-продажу, після підписання його не читала, отже заблуждалася відносно правової природи угоди та не бажала, щоб квартира перейшла у власність [PERSON] (а.с. 2-4) Змінюючи підставу позову 18 квітня 2014 року, [PERSON] зазначила, що вона змушена була укласти з [PERSON] договір купівлі-продажу внаслідок тяжких для неї обставин та на вкрай невигідний умовах, тобто вона розуміла, що укладає саме договір купівлі-продажу та знала про наслідки цього договору (а.с. 164-166). Разом з тим, як вбачається з постанови про закриття кримінального провадження від 05 червня 2013 року, 26 березня 2013 року [PERSON] зверталася до Орджонікідзевського РВ Маріупольського міського управління юстиції з заявою про те, що [PERSON] заволоділа її майном, з якою уклала договір шляхом обману, чим спричинила матеріальний збиток на суму 70000 гривень (а..с 126-130). Отже, суд ставить під сумнів доводи, викладені в уточненій позовній заяві [PERSON], оскільки вони повністю суперечать доводам, викладеним у позові у попередній редакції від 31 жовтня 2012 року та не узгоджуються з її заявою, поданою до Орджонікідзевського РВ Маріупольського міського управління юстиції 26 березня 2013 року. Враховуючи наведене, аналізуючи зібрані по справі докази, доводи позивачки викладені у позовній заяві, суд не приймає до уваги і вважає їх не доведеними в судовому засіданні. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON], з одного боку, та [PERSON], з іншого боку, посвідчений 02 серпня 2011 року приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON] та зареєстрований в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за №944, відповідає діючому законодавству України і в теперішній час немає юридичних підстав для визнання його недійсним, тому у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсним, необхідно відмовити. Оскільки позовні вимоги [PERSON] в частині визнання права власності на квартиру [ADDRESS], є похідними від позовних вимог про визнання правочину недійсним, в їх задоволенні також необхідно відмовити. Крім того, як встановлено судом на теперішній час квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між нею та [PERSON] 22 жовтня 2013 року (а.с. 110). Зазначена особа була залучена судом до участі у справі в якості третьої особи, однак жодних вимог до неї позивачкою не заявлялося.

Outcome: dismissed