Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-10 00:00:00

3 квітня 2018 року до Корольовського районного суду м. Житомира звернувся [PERSON] із вказаним позовом, в якому просить встановити факт його проживання з [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 01.10.1992 по 17.04.2017 та визнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя його та [PERSON] Ухвалою судді від 25 квітня 2018 року позовну заяву [PERSON] було прийнято до розгляду, відкрито провадження у цивільній справі та призначене судове засідання. 1 серпня 2018 року від [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву [PERSON], в якому відповідач визнала позовні вимоги останнього і не заперечує проти їх задоволення. В судовому засіданні позивач підтримав свої позовні вимоги з викладених у позові підстав, відповідач позов визнала повністю. Заслухавши пояснення сторін і покази свідків, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги позову, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовна заява [PERSON] підлягає задоволенню з огляду на наступне. За загальним правилом (ч.1 ст.13 ЦПК України) суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або достовірності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються у заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. В судовому засіданні встановлено, що починаючи з жовтня 1992 року [PERSON], [INFO] р. н., і [PERSON], [INFO] р. н., по квітень 2017 року проживали спільно однією сім'єю, як подружжя без реєстрації шлюбу, що підтвердилось поясненнями позивача та відповідача, копіями фотокарток (а. с. 52-58), а також показами свідків [PERSON] та [PERSON]. Отже, з жовтня 1992 року по квітень 2017 рокусторони перебували у незареєстрованому шлюбі, вели спільний побут, мали спільне господарство та взаємні права і обов'язки подружжя. Частина 2 ст.3 СК України визначає, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Згідно ч.4 цієї ж статті, сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до ч.1 ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Під час зазначеного періоду [PERSON], на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 25.12.2006, придбала у власність квартиру [ADDRESS] що підтверджується копіями самого договору, Витягу з Державного реєстру правочинів від 25.12.2006, Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 25.12.2006 і Технічного паспорта на квартиру (а. с. 31-38). Оскільки сторонами підтверджено, що зазначене нерухоме майно було придбано у період спільного їх проживання, вказане майно є об'єктом спільної їх власності. Згідно з ч.3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ч.4 ст.41 Конституції України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Таким чином, майно, належне одному з подружжя, визначається як спільна сумісна власність, тобто спільна власність двох осіб - подружжя. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обгрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Крім того, відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, суд вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ним при подані позову.

Outcome: approved