Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-21 00:00:00

29 листопада 2016 року [PERSON] звернувся з позовом до Лопатинської селищної ради Радехівського району Львівської області про визнання права власності на спадкове майно. В заяві зазначає, що 30.11.1996 року помер [PERSON], батько позивача, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-СГ №037339, видане Лопатинською селищною радою, Радехівського району, Львівської області 01.12.1996 року. Родинні відносини із спадкодавцем підтверджуються свідоцтвом про народження. Спадкове майно, що залишилось після смерті батька позивача, становить земельна ділянка площею 2,5736 га, яка складається із двох земельних ділянок площею 0,7158 га, та площею 1,8578 га, які виділені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва і розташовані на території Лопатинської селищної ради, Радехівського району, Львівської області і які належали спадкодавцю [PERSON], згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії І-ЛВ №034781 виданого 17.07.2000 року Радехівською районною радою, Львівської області на підставі рішення XII - сесії III - го демократичного скликання Радехівської районної ради від 23.06.2000 року і зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 10362. Фактично прийнявши спадщину та маючи намір оформити свої права на спадкове майно свого батька як єдиний спадкоємець позивач звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Однак нотаріусом йому було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, оскільки державний акт на право власності на земельну ділянку виданий після смерті спадкодавця, а за таких обставин нотаріус вважає, що фактично відсутній належний правовстановлюючий документ та рекомендовано звернутися з позовом в суд.. Відсутність у нього, належним чином оформлених правовстановлюючих документів, унеможливлює реалізацію його майнових прав, як спадкоємця, у позасудовому порядку. Станом на сьогоднішній день позивач вимушений звернутися в суд з даним позовом через наступні причини. Державний акт на право приватної власності на землю видавався виключно громадянам, власникам земельної ділянки, підписувався і реєструвався у відповідній раді за місцем знаходження земельної ділянки, однак зареєструвати на померлу людину державний акт неможливо, як і не можливо видати державний акт не його власнику. Тому просить винести рішення, яким визнати за [PERSON], право власності на земельну ділянку площею 2,5736 га, яка складається із двох земельних ділянок площею 0,7158 га, та площею 1,8578 га, які виділені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва і розташовані на території Лопатинської селищної ради, Радехівського району, Львівської області, в порядку спадкування, після смерті [PERSON], який помер 30.11.1996 року. В судовому засіданні представник позивача подав суду заяву про доповнення позовних вимог, просив встановити факт прийняття спадщини (а.с.18). В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі. Просив постановити рішення про задоволення позовних вимог, оскільки позивач фактично прийняла у володіння та користування земельну ділянку, однак нею розпорядитись не може, так державний акт виданий після смерті [PERSON], а сертифікат, на підставі якого видавався державний акт знищено. У звязку з цим позивач усно звертався до нотаріуса, проте йому було відмовлено, через те, що Державний акт виданий після смерті особи. Представник відповідача Лопатинська селищна рада Радехівського району Львівської області у судовому засіданні позовні вимоги визнав у повному обсязі, просив постановити рішення про задоволення позовних вимог. Визнання позову відповідачем не суперечить закону і не порушує чиї-небудь права або законні інтереси. Відповідно до ч. 4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для цього законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши подані документи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги необхідно задовольнити з наступних підстав. Відповідно до положень ст.11 та ст.60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд встановив, що згідно свідоцтва про смерть, серії І-СГ №037339, виданого 1.12.1996 року виконкомом Лопатинської селищної ради Радехівського району, Львівської області вбачається, що 30.11.1996 року помер [PERSON], запис №47 (а.с.6). Спадкове майно, що залишилось після смерті [PERSON], становить земельна ділянка площею 2,5736 га, яка складається із двох земельних ділянок площею 0,7158 га, та площею 1,8578 га, які виділені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва і розташовані на території Лопатинської селищної ради, Радехівського району, Львівської області і які належали спадкодавцю [PERSON], згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії І-ЛВ №034781 виданого 17.07.2000 року Радехівською районною радою, Львівської області на підставі рішення XII - сесії III - го демократичного скликання Радехівської районної ради від 23.06.2000 року і зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 10362. (а.с.7-зворот). Відповідно до свідоцтва про народження серії ЯЯ №240432 вбачається, що [PERSON] народився 26.03.1950 року, батьками є [PERSON] та [PERSON], з приводу чого в книзі реєстрації народжень здійснено актовий запис за №33 (а.с.5) Згідно довідки №2128 від 17.10.2016 року, виданої виконкомом Лопатинської селищної ради Радехівського району Львівської області про те, що [PERSON] по день смерті 30.11.1996 року дійсно був зареєстрований і проживав в [INFO]. Від імені померлого виконкомом селищної ради заповіт не посвідчувався (а.с.10). Відповідно до нормативно грошової оцінки земельної ділянки вбачається, що вартість земельної ділянки (рілля) 0,7158 становить 20287 гривень 55 копійок та земельної ділянки (рілля) 1,8578 становить 52597 гривень 36 копійок. (а.с.8,9) Вказані вище обставини, учасниками процесу не оспорюються та не заперечуються, а тому у відповідності до вимог ст.ст.10,212 ЦПК України дані докази визнаються судом належними, допустимими та достовірними. Відповідно до вимог статей 548 та 549 УРСР ( який був чинним на момент виникнення правовідносин) спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він протягом шести місяців із дня її відкриття вчинив одну з дій, передбачених цією статтею: фактично вступив в управління або володіння спадковим майном чи подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Тобто, фактичне прийняття протягом зазначеного строку частини спадкового майна свідчить про прийняття спадщини в цілому. Суд безспірно встановив, що позивач прийняв спадщину та вступив у володіння майном, зокрема земельної ділянкою, після смерті [PERSON], що підтверджено показами свідків [PERSON] та [PERSON], допитаних у судовому засіданні, недовіряти яким у суду немає підстав. Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу і способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, окрім іншого - визнання права. Нормами п.5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, передбачено, що Цивільний Кодекс застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, правила книги шостої ЦК України може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 1 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм ст.529-531 УРСР. Тобто, у разі відкриття спадщини до 01 січня 2004 року, застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом тощо. Відповідно до ст.524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. За змістом ст.548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв і прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він, окрім іншого, фактично вступив в управління або володіння спадковим майном (ч.1 ст.549 ЦК УРСР). Перешкодою в реалізації позивача його законних прав та інтересів, після встановлення факту прийняття спадщини, стане те, що він буде позбавлений у позасудовому порядку оформити спадщину, після смерті [PERSON], оскільки відсутній Державний акт на право приватної власності на землю серії І-ЛВ №034781, виданого 17.07.2000 року Радехівською [PERSON] народних депутатів. Усунути цю перешкоду та реалізувати такі права і інтереси позивача можливо лише в судовому порядку. У відповідності до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, а до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України). Відповідно до «Інструкції №325 про заповнення бланків державних актів на право власності на земельні ділянки» затвердженої Держкомземом, наказом від 22.06.2009 року новий Державний акт видається тільки на ім»я власника (спадкодавця) взамін зіпсованого, втраченого. Зареєструвати на померлу особу Державний акт не можливо, як і не можливо, видати дублікат акта на ім»я померлого. Відповідно до ст.25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент смерті. Враховуючи вищенаведене, відсутність у позивача Державного акту, а також те, що Державний акт виданий після смерті спадкодавця, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є законними та обґрунтованими, а відтак підлягають до задоволення. Відповідно до вимог ч.1 ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об»єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Узагальнюючи вищенаведене,оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, враховуючи те, що у позивача немає іншого способу захисту порушених прав, суд робить висновки, що позовні вимоги необхідно задовольнити в повному обсязі.

Outcome: approved