Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-20 00:00:00

29.09.2015 року позивач звернулася до суду з даним позовом, посилаючись на те, що вона має доньку [PERSON], [INFO], яка є дитиною-інвалідом, що підтверджується медичним висновком. Відповідач являється батьком [PERSON], але з липня 2010 року контакт з ним втрачений, участі у вихованні та догляді за дитиною він не бере, розвитком дитини та її здоров»ям не цікавиться, матеріальну допомогу на утримання дитини не надає. Дівчинці необхідне періодичне перебування на морі або у сприятливому для неї кліматі, що підтверджується індивідуальною програмою реабілітації інвалідів № 55 від 31.05.2012 року, в звязку з чим позивач хоче забезпечити відпочинок дитини за кордоном, але можливість перетину кордону у неї відсутня в звязку з відсутністю згоди на це відповідача. Просить позов задовольнити та надати їй дозвіл на тимчасові неодноразові поїздки дитини [PERSON] за кордон разом з нею без дозволу та супроводу відповідача до країн ближнього та дальнього зарубіжжя та тимчасово окупованих територій до досягнення дитиною повноліття, а також надати дозвіл на оформлення документів для виїзду дитини за кордон та її супроводу без згоди відповідача. Представник позивача [PERSON] позов підтримала з підстав, викладених у позові. Відповідач в судове засідання не з»явився, про дату та час розгляду справи повідомлений відповідно до положень ч.5 ст.74, ч.3 ст.76 ЦПК України. Суд, заслухавши представника позивача, дослідивши наявні у справі докази, встановив наступне. [PERSON] народилася 31 березня 2010 року, її батьками є [PERSON] та [PERSON] Згідно посвідчення серії ААГ № 005843, виданого Управлінням соціального захисту населення виконкому Довгинцівської районної у м. Кривий Ріг ради, [PERSON] є дитиною-інвалідом. Вказана обставина також підтверджується медичним висновком № 52 на дитину-інваліда віком до 18 років. З індивідуальної програми реабілітації інваліда № 55 від 31.05.2012 року встановлено, що [PERSON] рекомендовані медична реабілітація (відновна терапія, профілактичні заходи, санаторно-курортне лікування), психолого-педагогічна та фізична реабілітація. Також в судовому засіданні встановлено, що відповідач не надає матеріальну допомогу на утримання своєї дитини, в звязку з чим 04.11.2010 року на підставі рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу з нього стягнуті аліменти на утримання дитини, станом на 01.09.2014 року за відповідачем рахується заборгованість зі сплати аліментів в сумі 28930, 83 гр. Ст. 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Згідно до ч.2 ст.141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. На підставі ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до вимог ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. З аналізу вказаних правових норм випливає, що сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків - батька і матері у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей. Відповідно до п.3 ч.3 ст.313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до положень ст.1 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в'їхати в Україну. На громадян України, які звернулися з клопотанням про виїзд з України, поширюються усі положення чинного законодавства, вони користуються всіма правами і несуть встановлені законом обов'язки. За громадянами України зберігаються на її території майно, кошти, цінні папери та інші цінності, що належать їм на праві приватної власності. Будь-яке обмеження їх громадянських, політичних, соціальних, економічних та інших прав не допускається. Підстави для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян України за кордон встановлені ст.6 вказаного Закону. Відповідно до ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Аналогічні положення закріплені і у п.4 постанови Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», згідно якого виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду. З аналізу вказаних норм випливає, що законодавцем надано право суду приймати рішення щодо виїзду дитини за кордон при умові строкової, конкретно визначеної поїздки із зазначенням країни та часу перебування та відмови одного з батьків, який не позбавлений батьківських прав, у надані згоди на конкретний виїзд. На підставі викладеного, враховуючи заявлені позивачем вимоги та надані докази, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, оскільки позивачем в позовній заяві не зазначено країну, до якої просить надати дозвіл на виїзд дитини, строк конкретної поїздки, мету та час перебування. Представник позивача наполягала на задоволенні позовних вимог, мотивуючи тим, що на даний час позивач не знає, коли і в яку країну вона матиме можливість повезти дитину. Надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон без згоди батька суперечить нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дітей, і фактично позбавляють батька можливості брати участь у вихованні дитини та можливості спілкування з нею. Діючим законодавством передбачено можливість ухвалення судом рішення на конкретний виїзд, а не постійні виїзди без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, такі поїздки можуть мати одноразовий характер з певним часовим проміжком перебування у відповідній державі, з визначенням його початку й закінчення. Інше розуміння змісту нормативних актів та допустимість неодноразових виїздів дитини за кордон без згоди батька на підставі рішення суду є грубим порушенням права одного з батьків на спілкування з дитиною та на участь у її вихованні. Посилання представника позивача на ту обставину, що відповідач ухиляється від участі у вихованні та утриманні дитини, суд не бере до уваги, оскільки вказана обставина не може бути законною підставою для задоволення позовних вимог.

Outcome: dismissed