Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-17 00:00:00

30 вересня 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення з останнього в порядку регресу 36066,56 грн. матеріальної шкоди, 10000 грн. моральної шкоди та витрат по сплаті судового збору. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач є засновником Приватного підприємства «АССОРТИ КЛАСС» і йому на праві приватної власності належить автомобіль марки Volkswagen Transporter ,номерний знак [NUMBER]. Відповідач [PERSON] згідно наказу №17-ОК від 01.08.2011 року працював на посаді водія-експедитора ПП«АССОРТИ КЛАСС» і в робочих цілях користувався автомобілем марки Volkswagen Transporter, номерний знак [NUMBER] . Постановою Красноокнянського районного суду Одеської області [PERSON] визнано винним в ДТП, яка сталася 15 вересня 2012 року о 16.20 год. по вул. Академіка Філатова в м. Одеса. Внаслідок порушення [PERSON] ПДР автомобілю «Хюндай», реєстраційний номерний знак [NUMBER], під керуванням [PERSON] завдано механічні пошкодження. Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 07 листопада 2013 року за позовом ТДВ «Страхове товариство з додатковою відповідальністю «Глобус» до [PERSON] з останнього на користь ТДВ «Страхове товариство з додатковою відповідальністю «Глобус» в порядку регресу було стягнуто матеріальну шкоду в сумі 32238,11 грн та судові витрати в сумі 3224 грн. На підставі зазначеного рішення суду було видано виконавчий лист і позивач [PERSON] через Перший Приморський ВДВС Одеського МУЮ сплатив на користь ТДВ «Страхове товариство з додатковою відповідальністю «Глобус» грошові кошти у розмірі 36066,56 грн. з врахуванням виконавчого збору. Так як позивач в повному обсязі відшкодував ТДВ «Страхове товариство з додатковою відповідальністю «Глобус» визначену рішенням суду шкоду, то він просив стягнути з відповідача в порядку регресної вимоги матеріальну шкоду в сумі 36066,56 грн та витрати ,понесені на оплату судового збору ,а також просив стягнути з відповідача завдану йому моральну шкоду ,яку він оцінив у 10000 грн, так як через викладені ним обставини у нього виникли побутові проблеми, суттєво погіршилася атмосфера спілкування в сім»ї ,зросли матеріалі затрати на ремонт власного автомобіля ,що призвело до душевних страждань та хвилювань. В судовому засіданні позивач [PERSON] наполягав на задоволенні позовних вимог, доповнивши, що на час скоєння [PERSON] дорожньо-транспортної пригоди він не виконував трудові обов»язки, а використовував належний позивачу транспортний засіб у власних цілях, а крім того, наполягав на тому, що [PERSON] є матеріально-відповідальною особою, так як це було зазначено у наказі про прийняття його на роботу. В подальшому позивач та представник позивача у судове засідання не з»являлися, хоча належним чином були повідомлені про день та час розгляду справи. Однак представником позивача була направлена до суду заява про розгляд справи у відсутність позивача та представника позивача ,тому справа розглянута у їх відсутність ,що не суперечить положенням ст.169 ЦПК України. Відповідач до суду не з»явився,однак у судове засідання з»явився представник відповідача, який позов не визнав у повному обсязі, пояснивши, що відповідач на час вчинення ДТП 15 вересня 2012 року, у скоєнні якої постановою Красноокнянського районного суду він був визнаний винним, дійсно працював водієм ПП «АССОРТИ КЛАСС» ,однак він не є матеріально відповідальною особою, під час вчинення ДТП виконував трудові обов»язки і тому мав би нести матеріальну відповідальність лише у межах середнього заробітку, сума якого з нього без його згоди була стягнута позивачем ще одразу після скоєння ним ДТП і тому підстав для задоволення позову,на його думку ,немає.Що стосується відшкодування моральної шкоди,то позивач,на його думку,не надав належних доказів заподіяння такої шкоди. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи ,суд прийшов до наступного. Судом були встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] є керівником та засновником приватного підприємства «АССОРТИ КЛАСС» / а.с. 18-23/. 01 серпня 2011 року згідно наказу № 17- ОК [PERSON] був прийнятий на роботу водієм-експедитором «АССОРТИ КЛАСС» (а.с.24). 30 вересня 2012 року згідно наказу №20-ОК [PERSON] був звільнений з посади водія-експедитора за власним бажанням / а.с.25/. Відповідно до постанови Красноокнянського районного суду Одеської області від 30 жовтня 2012 року [PERSON], водій ПП «Асорті -клас», 15 вересня 2012 року, керуючи автомобілем «Фольксваген», державний номер [NUMBER] , по вул.Космонавтів у м.Одеса, при повороті наліво на вул. Філатова, не пропустив автомобіль Хюндай [NUMBER] під керуванням [PERSON],та допустив зіткнення, після чого з місця ДТП зник ,за що був притягнений до адміністративної відповідальності за ст.ст. 122-4,124 КУпАП / а.с.15/ Відповідно до полісу №АВ / 7819964 ,[PERSON] застрахував цивільно-правову відповідальність як власник автомобіля Volkswagen Transporter ,номерний знак [NUMBER] із ТДВ «Страхове товариство з додатковою відповідальністю «Глобус» / а.с. 26/. На підставі цього договору та страхового акту № АВ 12GL-4006-01 від 05 грудня 2012 року страховою компанією ТДВ «Страхове товариство з додатковою відповідальністю «Глобус» на користь власника автомобіля Хюндай [NUMBER] [PERSON] за проведення відновлювального ремонту вказаного автомобіля було виплачено страхове відшкодування в сумі 32238,11грн., що підтверджується платіжним дорученням №190 від 09 січня 2013 року / а.с.41-42,45/ Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 07 листопада 2013 року, яке набрало законної сили 18 листопада 2013 року, у справі за позовом страхової компанії ТДВ «Страхове товариство з додатковою відповідальністю «Глобус» було стягнуто з [PERSON] на користь позивача в порядку регресу 32 238 грн. 11 коп. та судові витрати по сплаті судового збору 322,40 грн. /а.с.82/. На підставі зазначеного рішення 20 листопада 2013 року був виданий виконавчий лист №522/582/13-ц про стягнення з [PERSON] на користь страхової компанії ТДВ «Страхове товариство з додатковою відповідальністю «Глобус» вищевказаних сум / а.с.47/ Відповідно до квитанції № ПН724512Р від 08 травня 2014 року та квитанції №ПН738985Р від 10 червня 2014 року, Першому Приморському ВДВС Одеського МУЮ [PERSON] було перераховано відповідно 20000 грн. та 15 866,56грн., при цьому призначення платежу вказано «Штраф ЗГ ПОСТ.8-9»/ а.с. 48,49/ Згідно копії постанови старшого державного виконавця першого Приморського відділу ДВС Одеського МУЮ ,27 червня 2014 року було закінчено виконавче провадження про стягнення з [PERSON] на користь страхової компанії ТДВ «Страхове товариство з додатковою відповідальністю «Глобус» 32560,51 грн. у зв»язку із виконанням вимог виконавчого документу у повному обсязі./ а.с.50/ За загальними правилом ч.2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела. З аналізу змісту глави 82 ЦК України вбачається, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду». За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі ч.1 ст.1191 ЦК України та ст.38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Так, згідно із ч.1 ст.1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Відповідно до роз'яснень, які містяться в абзаці 3 п. 6 постанови № 4 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв'язку з виконанням своїх трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа, враховуючи характер відносин, які між ними склалися, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише у регресному порядку відповідно до ст.1191 ЦК України. Як слідує із наданих позивачем доказів, відповідач на час скоєння ДТП знаходився у трудових відносинах з позивачем - працював водієм-експедитором ПП «АССОРТИ - КЛАСС». На цю обставину позивач посилався і в позовній заяві; факт виконання трудових обов»язків підтверджується табелем обліку робочого часу, згідно із яким 15 вересня 2012 року у відповідача був робочий день./ а.с. 96/ Гарантії матеріальної відповідальності найманих працівників визначені нормами Кодексу законів про працю. Згідно зі ст.130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. Відповідно до ст.132 КЗпП України, за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві. Відповідно до ст.138 КЗпП України, для покладення матеріальної відповідальності на працівника понад середньомісячний заробіток, роботодавець повинен в позовному провадженні довести наявність умов для її покладення. Згідно зі ст. 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: 1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; 2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами; 3) шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку; 4) шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані; 5) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування; 6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків; 7) шкоди завдано не при виконанні трудових обов'язків. Жоден з цих пунктів не може бути застосований для стягнення з відповідача нанесеної його діями шкоди підприємству в повному обсязі. Так ,між позивачем та відповідачем не укладався договір про повну матеріальну відповідальність і посилання позивача на те, що у наказі про прийняття на роботу [PERSON] зазначено ,що він прийнятий на роботу з повною матеріальною відповідальністю, без наявності саме письмового договору про повну матеріальну відповідальність, не можуть бути прийняті до уваги. Крім того, в Переліку посад і робіт, заміщуваних або виконуваних працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм для зберігання, обробки, продажу(відпуску), перевезення або використання в процесі виробництва, затвердженого Постановою Держкомпраці СРСР і Секретаріату ВЦРПС від 28 грудня 1977 р. № 447/24 (чинного на території України згідно з постановою Верховної Ради України від 12.09.1991 р. № 1545-XII ), посада водія не передбачена. Посилання позивача на те, що відповідач при скоєнні ДТП був у стані алкогольного сп»яніння ,суперечать дослідженим у судовому засіданні доказам, а саме обставинам, встановленим постановою Красноокнянського районного суду від 30 жовтня 2012 року, і які відповідно до ч.4 ст.61 ЦПК України ,є обов»язковими для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії. Отже, в даному випадку на відповідача може бути покладена відповідальність відповідно до ст.132 КЗпП України тільки в межах середньомісячного заробітку. Середній заробіток [PERSON] становив 1105 грн. / а.с. 95/ і саме цю суму слід стягнути з відповідача на користь позивача. Відповідно до положень ст.88 ЦПК України при частковому задоволенні позову судові витрати підлягають стягненню з відповідача пропорційно до розміру задоволених вимог. Доводи представника позивача про те, що предметом спору є цивільно-правові відносини щодо стягнення грошових коштів в порядку регресу, а не вимоги, які регулюються трудовими законодавством України, а тому слід застосовувати норми ЦК України і [PERSON] на підставі ст.1191 ЦК України повинен компенсувати витрати, понесені [PERSON] на відшкодування понесених останнім витрат на відшкодування шкоди третім особам, яка завдана [PERSON], є неприйнятними, оскільки вирішальними є факт перебування сторін у трудових правовідносинах на час заподіяння шкоди і те, що шкода завдана [PERSON] при виконанні трудових обов'язків, а тому питання відшкодування шкоди вирішується з застосуванням норм трудового законодавства. Крім того, позивач ,пославшись у судовому засіданні на те, що відповідач під час скоєння ДТП не знаходився при виконанні трудових обов»язків, графік роботи відповідача на ПП «АССОРТИ КЛАСС» не надав , а представник позивача у письмовій заяві повідомив, що не вбачає необхідності надавати таку інформацію, оскільки вони наполягають на позовних вимогах про відшкодуванні шкоди у повному обсязі. Будь-яких інших доказів щодо скоєння відповідачем ДТП в позаробочий час позивач та представник позивача суду не надали. Відповідно до ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, а відповідно до ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Що стосується стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, то ч.1 ст.1167 ЦК України відповідальність за моральну шкоду, завдану фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, покладається на особу, яка її завдала, за загальним правилом за наявності її вини. Доказів того, що потерпілому у ДТП [PERSON], або страховій компанії ТДВ «Страхове товариство з додатковою відповідальністю «Глобус», була завдана моральна шкода ,а позивачем така шкода була відшкодована ,останнім не надано. Так як судом було встановлено, що підставою для стягнення з відповідача матеріальної шкоди в порядку зворотної вимоги /регресу/ на користь позивача є трудові правовідносини, то чинним трудовим законодавством не передбачено відшкодування моральної шкоди позивачу як роботодавцю відповідачем як найманим працівником і тому в цій частині позову слід відмовити. Судом також не можуть бути прийняті доводи представника відповідача про те, що [PERSON] відшкодовано позивачу шкоду у розмірі середнього заробітку шляхом невиплати позивачем відповідачу заробітної плати, так як будь-яких доказів на підтвердження зазначених обставин, в порушення ст.ст. 10, 60 ЦПК України, не надано.

Outcome: partial