Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-24 00:00:00

5 жовтня 2020 року [PERSON] звернулася до суду з вказаною заявою, вимоги якої в подальшому уточнила, та просила ухвалити рішення, яким встановити факт родинних відносин, а саме того, що [PERSON] , [INFO] , уродженець селища Зуївка міста Харцизька Донецької області, померлий [INFO] у пгт. Седово Новоазовського району Донецької області, був чоловіком [PERSON] , [INFO] , уродженки села Михедовичи Петриковського району Гомельської області, а також встановити факт смерті громадянина України [PERSON] , [INFO] , уродженця селища Зуївка міста Харцизька Донецької області в день [INFO] у пгт. Седово Новоазовський район Донецької області. В обґрунтування своєї заяви [PERSON] вказує, що вона та [PERSON] були дружиною та чоловіком. [INFO] на тимчасово окупованій території України, помер її чоловік. Факт смерті чоловіка підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть, свідоцтвом про смерть серії ДНР, свідоцтвом про поховання та фотознімками з цвинтарю. Заявниця зазначила, що вона звернулася до Бахмутського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) для отримання свідоцтва про смерть чоловіка, однак їй було відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті останнього, оскільки на підтвердження факту смерті був пред`явлений документ, виданий на тимчасово окупованій території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Встановлення даного факту необхідно заявниці для проведення державної реєстрації смерті за законодавством України та отримання свідоцтва про смерть, яке у свою чергу є підставою для виникнення певних цивільних прав і обов`язків. Крім того, заявниця вказує, що в свідоцтві про укладення шлюбу між нею та [PERSON] невірно вказаний місяць народження чоловіка, в зв`язку з чим їй необхідно встановити факт родинних відносин між нею та померлим [PERSON] . За цих обставин заявниця змушена звернутися до суду. Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 6 жовтня 2020 по справі відкрито провадження та призначено судове засідання. У судове засідання заявниця не з`явилася, надала заяву в якій просила розглянути справу у її відсутність, вимоги заяви підтримала та просила їх задовольнити. У судове засідання представник заявниці не з`явилася, надала заяву в якій просила розглянути справу у її відсутність, вимоги заяви підтримала та просила їх задовольнити. Представники заінтересованих осіб Бахмутського МВ ДРАЦС Східного МУ МЮ (м. Харків) та Бахмутсько-Лиманського ОУ ПФУ Донецької області, будучи належним чином повідомленими про дату та час розгляду справи, в судове засідання також не з`явилися, надали суду заяву про розгляд справи за відсутності представників заінтересованих осіб. На підставі ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у зв`язку з неявкою учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та надані докази, суд прийшов до висновку, що заява про встановлення факту родинних відносин та факту смерті особи на непідконтрольній Україні території підлягає задоволенню з наступних підстав: Так, у ході судового розгляду встановлено, що встановлення фактів, яких вимагає заявниця, породжує правові наслідки. Встановити такі факти іншим шляхом неможливо. Відповідно до ст. 315 ЦПК України, суд в порядку окремого провадження розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Серед таких юридичних фактів у ст. 315 ч. 1 п. 8 ЦПК України визначені факти родинних відносин між фізичними особами та факт смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Як зазначено в ст. 317 ч. 1 ЦПК України, заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Відповідно до ст. 316 ЦПК України, заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання. З паспорту серія [NUMBER] (а.с.4-5) вбачається, що [PERSON] , [INFO] , уродженка села Михедовичи Петриковського району Гомельської області 26.06.1971 року зареєструвала шлюб з [PERSON] , 1946 року народження. З копії паспорту серії [NUMBER] (а.с.6-7) вбачається, що [PERSON] , [INFO] , уродженець селища Зуївка міста Харцизька Донецької області 26.06.1971 року зареєстрував шлюб з [PERSON] , 1951 року народження. З свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] слідує, що 26 червня 1971 року [PERSON] , [INFO] зареєстрував шлюб з [PERSON] , [INFO] . Шлюб зареєстровано 26 червня 1971 року РАГСом «Будинок радощі» м. Харцизька, актова запис № 228. Після реєстрації шлюбу заявниці присвоєне прізвище [PERSON] (а.с.12). Отже, з наданих до суду документів вбачається, що існує розбіжність у даті народження (місяця) померлого [PERSON] , вказаного в свідоцтві про укладення шлюбу та правовстановлюючих документах. Суд вважає встановленим наявність фактів, якими обґрунтовуються вимоги заявниці, з таких мотивів. Згідно зі ст.. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 3 ст. 294 ЦПК України, справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно п.1 ч.1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. Відповідно до роз`яснень п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки. Після смерті чоловіка у заявниці виникла необхідність в оформленні спадщини, проте внаслідок розбіжності місяця народження чоловіка [PERSON] вказаного у свідоцтві про укладення шлюбу серії [NUMBER] та в інших правовстановлюючих документах, що фактично не підтверджує факт родинних відносин, а як наслідок позбавляє заявницю можливості на отримання спадщини. Зважаючи на надані заявницею письмові докази, які досліджені судом, суд дійшов до висновку, що заявниця обґрунтовано звернулася до суду із заявою про встановлення факту родинних відносин, оскільки вона позбавлена можливості будь-яким іншим способом, крім як в судовому порядку, довести свій родинний зв`язок з померлим чоловіком, що створює їй перешкоди в оформленні спадщини. Приймаючи до уваги підтвердження обставин родинних відносин між заявницею та її чоловіка, відсутність заперечень цих обставин заінтересованих осіб, а також те, що встановлення факту родинних відносин між зазначеними особами не суперечить закону і направлене на захист інтересів та прав заявниці у справі, суд вважає за можливе встановити факт родинних відносин між заявницею та її чоловіком [PERSON] , [INFO] , уродженцем селища Зуївка міста Харцизька Донецької області, померлого [INFO] у пгт. Седово Новоазовського району Донецької області. Таким чином, в судовому засіданні з`ясована мета встановлення факту родинних відносин та встановлений сам факт, який повністю підтверджується матеріалами справи, у зв`язку з чим заява у цій частині підлягає задоволенню. Крім того, відповідно до копії паспорту серії [NUMBER] , яка мається в матеріалах справи, померлий [PERSON] народився [INFO] у селищі Зуївка міста Харцизька Донецької області, був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.6-7). Як встановлено судом, [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] у Новоазовському районі с. Седово Донецької області, причина смерті: пост інфарктний кардіосклероз, що вбачається з лікарського свідоцтва про смерть № 187 від [INFO] та довідки про причину смерті (до форми № 106/у № 187), виданої [INFO] Старобешевським відділенням БСМЕ (а.с.8). Відповідно до свідоцтва про поховання серії [NUMBER] [PERSON] , дійсно похований на цвинтарі с. Зуївка м. Харцизьк 12 серпня 2020 року (а.с. 14), що також підтверджується фотознімками з кладовища (15). Заявниця вказує, що її чоловік [PERSON] помер в с. Седово Новоазовського району Донецької області, а саме на території, яка на теперішній час є тимчасово окупованою, де вона отримала свідоцтво про його смерть (серії [NUMBER] ) (а.с. 11), однак отриманий документ перешкоджає їй скористатися законними правами про реєстрацію факту смерті для отримання свідоцтва про смерть, виданого державним органом України, оскільки він виданий на тимчасово окупованій території, де органи влади України не здійснюють свої повноваження. Відповідно до п. 18 постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не змінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Так, заявниця звернулася до Бахмутського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) з заявою про видачу свідоцтва про смерті, однак їй було відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті [PERSON] [INFO] , з тих підстав, що нею на підтвердження факту смерті пред`явлено документ, виданий на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, що підтверджується відмовою від 26.09.2020 № 20.14-151-451 (а.с.10). Підставою для встановлення факту смерті є підтверджені доказами обставини, які достовірно свідчать про смерть громадянина в певний час і за певних обставин. Як вбачається зі змісту наказу Міністерства юстиції України від 29 жовтня 2014 року №1801/5 «Про припинення доступу до деяких реєстрів інформаційної системи Міністерства юстиції України» відділу державної реєстрації актів цивільного стану в м. Харцизьк та Новоазовському районі Донецької області тимчасово припинено доступ до Державного реєстру актів цивільного стану громадян. Згідно до вимог ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (ст. 77 ЦПК України). За загальним принципом доказування та подання доказів, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази, які заявник повинен подати в рахунок обґрунтування всіх тих обставин, на які він посилається, як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановить наявність або відсутність підстав для задоволення заяви чи відмови у її задоволенні повинні бути виключно належними та допустимими. Відповідно до Інформаційного листа Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про окремі питання застосування Закону України від 04 лютого 2016 року № 990-VIII «Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України щодо встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України» - «Питання щодо можливості використання як доказів у справі про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України документів, які видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на такій території, має вирішуватися з урахуванням загальних положень цивільного процесуального законодавства України щодо належності та допустимості доказів. Даючи оцінку допустимості таких доказів, як документи, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, слід керуватись положенням частини другої статті 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 року передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи створені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Місто Харцизьк Донецької області та с. Седово Новоазовського району Донецької області визнано тимчасово окупованою територією відповідно до Постанови Верховної Ради України від 17.03.2015 р. № 254-VIII «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями». Разом із тим, під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду згаданої категорії справ необхідно враховувати і висновки Європейського суду з прав людини у справах проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v Turkey». «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic of Moldova and Russia», «Ilascu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), Європейський суд з прав людини наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок Європейського суду з прав людини слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як. наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», Європейський суд з прав людини, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику Європейського суду з прав людини, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження або смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, рішення суду у такій категорії справ має ґрунтуватись на дотриманні вимог статті 213 ЦПК України щодо повного і всебічного з`ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території. Таким чином, як виняток суд бере до уваги та оцінює разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозв`язку під час розгляду справ у порядку статті 317 ЦПК України свідоцтво про смерть від 12 серпня 2020 року серії [NUMBER] , виданого «відділом РАГЗ Харцизького міського управління юстиції Міністерства юстиції Донецької Народної Республіки», та письмову інформацію надану Старобешевським відділенням БСМЕ, відповідно до яких дата смерті [PERSON] [INFO] , причина смерті: пост інфарктний кардіосклероз. Крім того, факт поховання [PERSON] підтверджується свідоцтвом про поховання від 12.08.2020 року та фотознімками (а.с.14,15). Таким чином, суд вважає, що факт смерті [PERSON] в певний час і при певних обставинах підтверджений. Відповідно до частини 1 статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Згідно з п.3.4 Наказу Міністерства юстиції України «Про затвердження Правил реєстрації актів громадянського стану в Україні» від 18 жовтня 2000 року № 52/5 судове рішення є підставою для реєстрації факту смерті особи, яка проводиться за місцем проживання заявника (ст. 257 ЦПК України) в державних органах запису актів цивільного стану. Вище наведені обставини та факти у їх сукупності надають суду можливість зробити висновок про те, що в ході судового розгляду справи заявницею були обґрунтовано доведені ті обставини, на які вона посилалася, як на підстави своїх вимог, тому задовольняє вимоги заявниці щодо встановлення факту смерті. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved