Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-12 00:00:00

31 березня 2015 року, [PERSON] звернувся до суду в інтересах малолітньої доньки [PERSON], [INFO] з позовом, в якому просила суд, стягнути з відповідача, як заподіювача ДТП на свою користь матеріальну шкоду 12000 грн., моральну шкоду 48000 грн. та судовий збір 600 грн., спричинену внаслідок ДТП, яке сталося 22.07.2014 р. близько 13:00 год. напроти будинку № 52 по вул. Суворова в смт. Овідіополь з боку с. Калаглія, Овідіопольського району Одеської області в напрямку вул. Вертелецького, під час якого відповідач [PERSON], керуючи на відповідній правовій підставі а/м марки «Great Wall Hover» д/н [NUMBER], який згідно свідоцтва про реєстрацію т/з серії ВНС 157695 з відміткою про право керування т/з [PERSON], належить його батькові [PERSON] скоїв наїзд на малолітнього пішохода [PERSON], [INFO], яка перетинала проїзну частину вул. Суворова, з права на наліво, внаслідок вказаної ДТП, потерпіла [PERSON], [INFO] згідно висновку судової медичної експертизи № 391 від 26.08.2014 р. - отримала тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми в формі струсу головного мозку, забитої рани тім'яної області, обширної садни, гематоми правої сідниці, правого плеча і передпліччя, обидвох стоп, які утворилася від дії тупих предметів, якими могли бути зовнішні частини автомобілю, що рухався при контактуванні з тілом потерпілої [PERSON], [INFO], а також за рахунок її подальшого падіння на дорожнє покриття, які відносяться до легких тілесних ушкоджень. В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали свій позов. Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнали повністю, вважаючи відсутність вини [PERSON] у вищевказаній ДТП з посиланням на постанову старшого слідчого СВ Овідіопольського РВ ГУМВС України в Одеській області від 07.05.2015 р. про закриття кримінальної справи та необґрунтованості позову в частині матеріальної та моральної шкоди. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 3 ЦПК України). Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України. Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи та розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін на інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Приписами статті 61 ЦПК України передбачено обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Частинами 3,4 статті 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідно до статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Статтею 1167 ЦК України, передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно із ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобовязана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Пунктом 2 частини 4 Постанови Пленуму ВСУ № 6 від 27.03.1992 р. «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» передбачено, що під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Відповідно до п.п. 4-7,11,16,17 Постанови Пленуму ВССУ від 01.03.2013 р. № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» - розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166,1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов'язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п'ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов'язана відшкодувати шкоду. Відсутність складу злочину, наприклад, у разі відмови у порушенні кримінальної справи, закриття кримінальної справи за правилами Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року чи закриття кримінального провадження за правилами Кримінального процесуального кодексу України 2012 року - не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова (ухвала) слідчого, прокурора, суду про відмову в порушенні кримінальної справи або її закриття, закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК України. Відповідно до частини першої статті 1187 ЦК джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену небезпеку завдання шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність, пов'язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Оскільки зазначена норма не містить вичерпного переліку видів джерел підвищеної небезпеки (видів підвищеної небезпечної діяльності), суд, беручи до уваги особливі властивості предметів, речовин або інших об'єктів, що використовуються в процесі діяльності, має право визнати джерелом підвищеної небезпеки також й іншу діяльність. До цих особливих властивостей слід відносити створення підвищеної ймовірності завдання шкоди через неможливість повного контролю за ними з боку людей. Цивільно-правова відповідальність за шкоду, завдану діяльністю, що є джерелом підвищеної небезпеки, настає у разі її цілеспрямованості (наприклад, використання транспортних засобів за їх цільовим призначенням), а також при мимовільному проявленні шкідливих властивостей об'єктів, що використовуються в цій діяльності (наприклад, у випадку завдання шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля). В інших випадках шкода відшкодовується на загальних підставах, передбачених статтею 1166 ЦК, особою, яка її завдала (наприклад, коли пасажир, відчиняючи двері автомобіля, що не рухався, спричинив тілесні ушкодження особі, яка проходила поруч). Особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб - то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України). Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо). При чому - вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 ЦК, у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника, та у разі відшкодування витрат на поховання (частина третя статті 1193 ЦК) За вибором потерпілого вимога про відшкодування шкоди може бути пред'явлена безпосередньо до винної особи, оскільки за змістом статті 1191 ЦК особа, яка відповідає за шкоду, завдану з вини іншої особи, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи, якщо за законом межі відповідальності останньої та особи, яка за неї відповідає, однакові. Оскільки відповідно до статті 3 Закону № 1961-IV обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється як з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди, так і захисту майнових інтересів страхувальників, враховуючи положення статті 1194 ЦК, питання про відшкодування шкоди самою особою, відповідальність якої застрахована, вирішується залежно від висловленої нею згоди на таке відшкодування та виконання чи невиконання нею передбаченого статтею 33 Закону № 1961-IV обов'язку щодо письмового надання страховику, з яким укладено відповідний договір (у передбачених випадках Моторному (транспортному) страховому бюро України, далі - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого зразка. У разі відсутності такої згоди завдана потерпілому шкода підлягає відшкодуванню страховиком у межах передбаченого договором страхування страхового відшкодування. Наявність такої згоди у вигляді відповідної заяви цієї особи та виконання нею передбаченого статтею 33 Закону № 1961-IV обов'язку з'ясовується судом першої інстанції, у зв'язку з чим до участі у справі може бути залучений страховик. У разі невиконання особою, відповідальність якої застрахована, обов'язку письмового надання страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у передбачених випадках - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка - шкода відшкодовується завдавачем шкоди. Якщо факт завдання шкоди відповідно до статті 6 Закону № 1961-IV не є страховим випадком, то потерпілий має право вимагати відшкодування шкоди на підставі загальних правил, встановлених ЦК. Суд встановив, що 22.07.2014 р. близько 13:00 год. напроти будинку № 52 по вул. Суворова в смт. Овідіополь з боку с. Калаглія, Овідіопольського району Одеської області в напрямку вул. Вертелецького, сталася ДТП, під час якого відповідач [PERSON], керуючи на відповідній правовій підставі а/м марки «Great Wall Hover» д/н [NUMBER], який згідно свідоцтва про реєстрацію т/з серії ВНС 157695 з відміткою про право керування т/з [PERSON], належить його батькові [PERSON] скоїв наїзд на малолітнього пішохода [PERSON], [INFO], яка перетинала проїзну частину вул. Суворова, з права на наліво, внаслідок якої, потерпіла [PERSON], [INFO] згідно висновку судової медичної експертизи № 391 від 26.08.2014 р. - отримала тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми в формі струсу головного мозку, забитої рани тім'яної області, обширної садни, гематоми правої сідниці, правого плеча і передпліччя, обидвох стоп, які утворилася від дії тупих предметів, якими могли бути зовнішні частини автомобілю, що рухався при контактуванні з тілом потерпілої [PERSON], [INFO], а також за рахунок її подальшого падіння на дорожнє покриття, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, що підтверджується рапортом оперативного чергового Овідіопольського РВ ГУМВС України в Одеській області від 22.07.2014 р., витягом з ЄРДР від 22.07.2014 р., протоколом огляду місця ДТП та схемою до нього від 22.07.2014 р., протоколом огляду т/з від 22.07.2014 р. та фото-таблицею до нього, поясненнями відповідача [PERSON], постановою про призначення судово-медичної експертизи від 08.08.2014 р. та висновком цієї експертизи від 26.08.2014 р., постановою про призначення експертизи т/з від 23.07.2014 р. (а.с. 13-26,29-33). Постановою старшого слідчого СВ Овідіопольського РВ ГУМВС України в Одеській області від 07.05.2015 р. кримінальне провадження № 120141603800001755 від 22.07.2014 р. було закрито у звязку з відсутністю в діях водія [PERSON] складу кримінального правопорушення на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України з направленням копії матеріалів провадження до ВДАІ Овідіопольського району для встановлення винної у ДТП особи та подальшого її притягнення до відповідальності згідно чинного законодавства, листом яких від 26.05.2015 р. були повернуті вказані матеріали старшому слідчому СВ Овідіопольського РВ ГУМВС України в Одеській області у звязку з не встановленням винної особи у вказаній ДТП (а.с. 47,62). Суд з`ясував, що внаслідок вищевказаної ДТП, малолітня потерпіла [PERSON], [INFO] знаходилася на стаціонарному лікуванні в нейрохірургічному відділенні Одеської дитячої клінічної лікарні м. Одеси з 22.07.2014 р. по 04.08.2014 р., де отримувала відповідне лікування куди була доставлена каретою швидкої допомоги відразу після ДТП, що підтверджується відповідною випискою № 4018, з якої видно, що хворій [PERSON], [INFO] було прописано відповідне лікування лікарем з призначенням певного переліку ліків, на загальну суму 4395,46 грн. підтверджених документально (а.с. 7,63-73). В подальшому, [PERSON], [INFO] проходила неодноразові обстеження в лікарні «Інто Сана» з наданням певних лікарських висновків (а.с. 6,60-61). При чому, як підтвердив відповідач, він особисто сплатив 959,10 грн. за первісні медичні послуги потерпілої [PERSON], надавши суду відповідні квитанції на вказану суму (а.с. 59). Суд встановив, що вищевказаний транспортний засіб марки «Great Wall Hover» д/н [NUMBER], який згідно свідоцтва про реєстрацію т/з серії ВНС 157695 з відміткою про право керування т/з [PERSON], належить батькові відповідача [PERSON] був застрахований, згідно полісу обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів у ПрАТ СК «Юнівес» на ім`я власника т/з [PERSON], і куди ні відповідач, ні його батько, чия відповідальність застрахована - офіційно не звертався і не поставив до відмов СК з приводу вищевказаної ДТП і відповідно не отримував із страхової компанії документальних повідомлень (згоду чи відмову у страховій виплаті з приводу ДТП), що він підтвердив в судовому засіданні, а отже в силу вимог вищевказаної Постанови Пленуму ВССУ від 01.03.2013 р. № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» - [PERSON] є належним відповідачем по даній справі, який на відповідній правовій підставі керував транспортним засобом (а.с. 26 оборот аркуша). Враховуючи приписи вищевказаної Постанови Пленуму ВССУ та ст.ст. 1166, 1187 ЦК України стосовно шкоди, завданої малолітній потерпілій [PERSON], [INFO] - підлягає відшкодуванню в повному обсязі відповідачем [PERSON], який спричинив цю шкоду внаслідок вказаної ДТП керуючи зазначеним вище автомобілем джерелом підвищеної небезпеки, незалежно від наявності його вини. Позов в частині стягнення матеріальної шкоди підлягає частковому задоволенню на суму 4395,46 грн., підтверджену позивачкою документально з гідно із лікарськими призначеннями, вказаними у виписці Обласної дитячої лікарні м. Одеси № 4018 (а.с. 7,63-73). Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами до пункту 9, внесеними постановою від 25.05.2001 р. № 5), розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Таким чином, в силу характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнала малолітня потерпіла [PERSON], [INFO], її малолітній вік та важкість перенесених операцій для дитини її віку, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) суд вважає, що з відповідача на користь позивачки слід стягнути суму моральної шкоди у розмірі 20000 грн., які суд вважає обґрунтованими і достатніми для покриття моральної шкоди малолітньої дитини, яка до цього часу проходить лікування і медичні обстеження, що підтверджується оглядом невролога (а.с. 60,61). У відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, стягненню з відповідача на користь позивачки підлягають витрати по сплаті судового збору у розмірі 243,95 грн., тобто по 1% від задоволеної суми позову.

Outcome: partial