Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-08 00:00:00

31.03.2016 [PERSON] звернувся з позовом про продовження строку для прийняття спадщини за заповітом, після померлої [PERSON] відповідно до заповіту, посвідченого 19.10.2000 року державним нотаріусом 12 КДНК Дмитрієвою Т.М. за №1-1213. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що [INFO] року померла бабуся позивача - [PERSON], яка за життя склала заповіт, яким заповіла частину жилого будинку з відповідною надвірною будівлею, що знаходиться в [ADDRESS], в рівних долях позивачу і [PERSON] В квітні 2014 року позивачу стало відомо про існування заповіту. При зверненні до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлої бабусі, позивач отримав відмову, у зв'язку з пропуском строку для подання заяви про прийняття спадщини. Вважає, що пропустив вказаний строк з поважних причин, оскільки до квітня 2014 року йому не було відомо про наявність заповіту. Представник позивача в судовому засіданні підтримала заявлені вимоги, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини. Також повідомила, що інший спадкоємець за заповітом ([PERSON]) помер, щодо наявності інших спадкоємців, які прийняли спадщину, їй невідомо. [PERSON], КМР і треті особи в судове засідання не з'явилися, про розгляд справи повідомлялися в установленому порядку, причин неявки не повідомили. На підставі ст. 224 ЦПК України суд ухвалив здійснити заочний розгляд справи, проти чого не заперечувала представник позивача. Встановлено, що [INFO] року померла [PERSON], про що в книзі реєстрації актів про смерть зроблено запис за №14303, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (а. с. 5- копія свідоцтва). [PERSON] є онуком [PERSON] Після смерті [PERSON] залишився заповіт (серія [NUMBER]), складений 19.10.2000 року, відповідно до якого на випадок своєї смерті [PERSON] зробила таке розпорядження: належну їй на праві власності частину жилого будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться в [ADDRESS], заповідає [PERSON], [PERSON] в рівних долях кожному. Заповіт посвідчений державним нотаріусом 12 КДНК, зареєстрований в реєстрі за №1-1213 (а. с. 6 - копія заповіту). У квітні 2014 року позивач дізнався про існування заповіту. У зв'язку із відсутністю інформації про заповіт, позивач вчасно не скористався правом на прийняття спадщини. 25.02.2016 року державний нотаріус 12 КДНК винесла постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, відповідно до якої відмовила [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] у зв'язку з попуском шестимісячного терміну для прийняття спадщини (а. с. 10 - копія постанова). В судовому засіданні представнику позивача було роз'яснено право на заявлення клопотання про витребування спадкової справи, оскільки суд позбавлений права з власної ініціативи витребувати докази, проте представник позивача вважала, що матеріали спадкової справи не мають значення для розгляду цивільного позову, а тому відповідного клопотання не заявила і вважала за необхідне продовжити розгляд на підставі наявних у справі доказів. В подальшому суд поставив перед представником позивача питання про коло спадкоємців, які прийняли спадщину, але представник позивача не змогла відповісти на дане питання, а тому суд ще раз роз'яснив право на витребування спадкової справи і пояснив, що з матеріалів спадкової справи можливо встановити спадкоємців, що прийняли спадщину, проте представник позивача відмовилася заявляти відповідне клопотання і просила продовжити розгляд справи на підставі наявних доказів. При вирішенні даного спору, суд виходить з наступного. Відповідно до частин 4-5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України від 16.01.2003 року, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Пунктом 1 Постанови пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» встановлено, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Стаття 525 ЦК РРСР визначає, що часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини (ч. 1, ч. 2 ст. 549 ЦК РРСР). Відповідно до ст. 550 ЦК УРСР, строк для прийняття спадщини, встановлений статтею 549 цього Кодексу, може бути продовжений судом, якщо він визнає причини пропуску строку поважними. Спадщина може бути прийнята після закінчення зазначеного строку і без звернення до суду при наявності згоди на це всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину. У цих випадках, якщо спадкове майно було прийняте іншими спадкоємцями або перейшло до держави, спадкоємцеві, що пропустив зазначений строк, передається лише те з належного йому майна, яке збереглося в натурі, а також кошти, виручені від реалізації решти належного йому майна. Відповідно до ч. 3 ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Позивач не надає жодних доказів прийняття спадщини іншими спадкоємцями або ж не прийняття її взагалі. Проте встановлено, що спадщина в даному випадку відкрилася до набрання чинності ЦК України 2003 року і строк на її прийняття закінчився до 1 січня 2004 року, тому спадкові відносини в даному випадку регулюються ЦК УРСР 1964 року. Проте, позивач звертається до суду на підставі чинного ЦК України 2003 року і саме нормами даного законодавчого акту обґрунтовує свої вимоги, що є безпідставним. Суд звертає увагу на те, що ЦК УРСР 1964 року встановлює можливість продовження судом строку для прийняття спадщини, а ЦК України 2003 року - право суду визначити спадкоємцю додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, тобто вказані акти встановлюють дві різні правові категорії. В той же час позивач просить на підставі положень чинного ЦК України 2003 року (ст. ст. 1268, 1270, 1272) продовжити йому строк для прийняття спадщини, що взагалі не передбачено вказаним кодексом не відповідає зазначеним у ньому нормам, а тому не може бути здійснено. Пунктом 24 Постанови № 7 встановлено, що вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Тобто, положення ч. 1 ст. 550 ЦК УРСР і ч. 3 ст. 1272 ЦК України передбачають можливість захисту прав спадкоємця виключно при доведенні останнім поважності причин пропуску строку для прийняття спадщини. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-85цс12 від 26.09.2012 року, право на спадщину належить спадкоємцеві з моменту її відкриття й закон зобов'язує спадкоємця, який постійно не проживав із спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Правила ч. 3 ст. 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними. Якщо ж у спадкоємця перешкод не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про спадкову масу, то положення ч. 3 ст. 1272 ЦК України не застосовуються. Враховуючи вимоги ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, судова практика повинна відповідати наведеному рішенню Верховного Суду України. Матеріали справи не містять жодних доказів існування у позивача перешкод для подання заяви про прийняття спадщини, а відсутність інформації про наявність заповіту чи спадкового майна не є підставою для застосування ч. 1 ст. 550 ЦК УРСР або ч. 3 ст. 1272 ЦК України, тому відсутні підстави для задоволення позову. Також представник позивача не змогла обґрунтувати коло визначених у позовній заяві відповідачів. Відповідно до ч. 3 ст. 15 ЦПК України суди розглядають справи у порядку позовного, наказного та окремого провадження. Позовне провадження характеризується наявністю матеріально-правового спору між сторонами. Згідно зі ст. 30 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Матеріали справи не містять доказів наявності між сторонами матеріально-правового спору. Без встановлення кола спадкоємців, які прийняли спадщину, або ж встановлення факту відсутності спадкоємців, суд позбавлений можливості встановити обставини порушення, невизнання чи оспорення відповідачем (відповідачами) цивільних прав позивача, суд позбавлений можливості встановити обставину пред'явлення позову до належного відповідача, внаслідок чого відсутні підстави для задоволення позову.

Outcome: dismissed