Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-01 00:00:00

29.11.2018 року представник позивачки [PERSON] звернулася до суду в інтересах [PERSON] з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні приватною власністю. Позовні вимоги мотивує тим, що позивачка є власницею житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Між тим, у вказане житло незаконно вселилася та проживає без достатньої правової підстави відповідачка. Вимоги позивачки звільнити належне останній майно добровільно відповідачка ігнорує, вирішити дане питання у позасудовому порядку не видається можливим. У зв`язку з викладеним, просила усунути перешкоди у користуванні приватною власністю належною позивачці шляхом виселення відповідачки з вищевказаного житла та стягнути з відповідачки усі судові витрати по справі. Позивачка у судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Представник позивачки у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила задовольнити. Відповідачка та її представник у судовому засіданні заперечили проти задоволення позовних вимог, посилаючись на їхню необґрунтованість та безпідставність. Пояснили, що у 2002 році матір позивачки [PERSON] , якій за життя вказане житло належало на праві власності, та чоловік відповідачки [PERSON] досягли домовленості щодо купівлі-продажу вказаного житла, на виконання вказаних домовленостей [PERSON] передано [PERSON] грошові кошти у рахунок оплати вартості будинку, що підтверджується відповідними розписками. Оскільки, вказане житло придбане у період шлюбу відповідачки та [PERSON] , то є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а відтак відповідачка не може бути протиправно позбавлена права власності на вказане житло. Вислухавши представника позивачки, відповідачку та її представника, свідків, дослідивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні до них правовідносини, суд приходить до наступного висновку. Так, за Конституцією України, ст. 4, 49 ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів. Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, 2, 4, 12-13, ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом. Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. В силу ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено у ході розгляду справи по суті, позивачка [PERSON] є власницею житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 20.04.2017 року, зареєстрованим в реєстрі за №313 (том І а. с. 10-12). У вказаному будинку без реєстрації місця проживання проживає відповідачка [PERSON] (том І а. с. 13-16, 21). Однак, з 25.07.1998 року відповідачка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (том І а. с. 36, 59). У ході судового розгляду встановлено, що між сторонами спору відсутні будь-які домовленості щодо проживання відповідачки у вказаному житлі. Більш того, 01.11.2018 року позивачкою направлено на адресу відповідачки повідомлення про звільнення вищевказаного житлового будинку (том І а. с. 17). Між тим, вказане повідомлення залишено відповідачкою без уваги. Оскільки, вирішити дане питання у позасудовому порядку не видалось можливим, позивачка звернулася за захистом своїх прав та законних інтересів до суду та просила усунути перешкоди у користуванні належним їй будинком шляхом виселення відповідачки з вищевказаного житла. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно з частиною першою, другою статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушення права та з яких підстав. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16. Підстав відступити від зазначеного висновку суд не вбачає. З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку про наявність у власниці перешкод у здійсненні нею права власності на спірний житловий будинок. Частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Суд оцінює питання виселення відповідачки на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Також суд враховує, що істотною обставиною є реєстрація місця проживання відповідачки за адресою: [ADDRESS] (том І а. с. 36, 59), та те, що останньою не доведено, що зазначене майно не може бути використане нею для проживання або їй чиняться перешкоди у реалізації свого права. Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 , ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України). Частиною 2 статті 78 ЦПК України зазначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Суд виходить з того, що позивачкою доведено належність їй на праві власності спірного житла, між тим, у вказаному будинку без реєстрації місця проживання на даний час проживає відповідачка не на підставі укладеного з власником договору. Відповідачка відмовилась добровільно залишити вказаний будинок. Доводи відповідачки про те, що спірний будинок є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки набутий її колишнім чоловіком [PERSON] у період перебування у шлюбі з нею, суд сприймає критично. Починаючи з 2002 року ні відповідачкою, ні її колишнім чоловіком [PERSON] не здійснено жодних дій для оформлення права власності на спірне житло. Надані до суду розписки про передання коштів (том І а. с. 69-73, 157, 160, 162, 165, 168) та пояснення свідків [PERSON] , [PERSON] не свідчать про набуття права власності на таке житло. Крім того, з 2017 року по теперішній час відповідачкою не заявлялися вимоги стосовно оспорення підстав набуття позивачкою вказаного житла у власність. Отже, суд вважає, що доказів того, що у відповідачки на законних підставах виникло право користування спірним будинком, матеріали справи не містять. З огляду на викладене, суд, надаючи оцінку вищевказаним припущенням відповідачки, вважає їх недоведеними, безпідставними та такими, що не знайшли підтвердження у ході судового розгляду. Вирішуючи спір, суд на підставі доказів, поданих сторонами, врахувавши наведені вище норми матеріального права, дійшов до висновку, що відповідачка не є власницею чи наймачем спірного житлового будинку, не зареєстрована у ньому, не є членом сім`ї позивачки, користується будинком без належної правової підстави, добровільно виселитися не бажає. Відтак, вимоги позивачки, яка є власницею спірного житлового будинку, про виселення відповідачки суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. З матеріалів справи слідує, що позивачкою понесені витрати на професійну правничу допомогу під час розгляду справи у суді у розмірі 5573 грн. (том І а. с. 18, 22). На підтвердження вказаних витрат надано орієнтовний розрахунок витрат на професійну правничу допомогу (том І а. с. 18) та квитанцію до прибуткового касового ордера від 27.11.2018 року (том І а. с. 22). Вказаний розрахунок витрат на професійну правничу допомогу відповідачкою та її представником не оспорено. Суд вважає наданий до суду розрахунок витрат на професійну правничу допомогу обґрунтованим, співмірним складності справи, витраченого адвокатом часу, обсягу наданих послуг і виконаних робіт. Враховуючи, що суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог, то з відповідачки на користь позивачки підлягають стягненню 5573 грн. в рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Також, у відповідності до ст. 141 ЦПК України, з відповідачки на користь позивачки підлягають стягненню 704,80 грн. у рахунок відшкодування сплаченого судового збору під час подачі позовної заяви. На підставі викладеного та

Outcome: approved