Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-12 00:00:00

30 серпня 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права користування майном, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Ухвалою суду від 31 серпня 2018 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків. 13 вересня 2018 року [PERSON] звернувся до суду з заявою, в якій усунув недоліки позовної заяви. В обґрунтування позову [PERSON] посилався на те, що йому на підставі договору купівлі-продажу від 23 серпня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондаренко Р.О., зареєстрований у реєстрі за № 1719, на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] . В зазначеному будинку зареєстрована його колишня дружина [PERSON] , [INFO] , яка з квітня 2017 року не проживає в спірному будинку. [PERSON] зазначив в заяві, що на підставі вимог ч. 2 ст. 405 ЦК України, відповідач [PERSON] може бути визнана такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням. Позивач посилається на те, що реєстрація відповідача перешкоджає реалізації його прав як власника житла, в зв`язку з чим, посилаючись на вимоги ч. 2 ст. 405 ЖК України та ст. 316, 319 ЦК України, а зв`язку з чим, просив суд усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження житловим приміщення, шляхом визнання [PERSON] , [INFO] такою, що втратила право користування житловим будинком [ADDRESS] . Ухвалою суду від 14 вересня 2018 року відкрите провадження у справі. 29 листопада 2018 року відповідач [PERSON] звернулася до суду з відзивом на позовну заяву, в обґрунтування якого посилалася на те, що зазначений спірний будинок вона з відповідачем придбали під час перебування в шлюбі та фактично за її кошти, а тому зазначене майно є їх спільної власності, внаслідок чого кожен з подружжя має рівні права щодо володіння, користування та розпорядження цим майном. Також зазначила, що вона дійсно не проживає в даному житловому будинку з тих підстав, що відповідач чинить їй перешкоди у користуванні житлом, у зв`язку з чим, вона змушена була проживати з донькою, оскільки іншого майна у неї немає. З наведених підстав, просила відмовити в задоволенні позовних вимог. 30 січня 2019 року позивач [PERSON] звернувся до суду з відповіддю на відзив на позовну заяву, в обґрунтування якого посилався на ті обставини, що в період перебування з відповідачем у шлюбі він придбав спірний будинок за власні кошти, [PERSON] не приймала ніякою участі у його придбанні. Ухвалою суду від 09 вересня 2019 року закрите підготовче провадження у справі, справа призначена до розгляду по суті. Позивач [PERSON] звернувся до суду з заявою про проведення судового розгляду без його участі, позов підтримав в повному обсязі, просив суд задовольнити заявлені вимоги. Відповідач [PERSON] та її представник в судове засідання не з`явилися, згідно заяви представника позивача остання просила розглядати справу без її участі та участі позивача, позов не визнали, заперечували проти задоволення позовних вимог. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, приходить до наступного. Судом встановлено, що 23 листопада 2012 року Індустріальним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління\~юстиції у\~Дніпропетровській областізареєстрований шлюб між сторонами, актовий запис № 811. Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 квітня 2018 року шлюб між сторонами було розірвано. Встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 23 серпня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондаренко Р.О., зареєстрований у реєстрі за № 1719, [PERSON] набув у власність житловий будинок [ADDRESS] [ADDRESS] . Дата внесення запису про прийняття рішення про державну реєстрацію 23 серпня 2016 року, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 66484218 від 23 серпня 2016 року. Згідно даної інформаційної довідки, вищезазначене нерухоме майно має загальну площу 70,8 кв.м, житлову площу 40,0 кв.м. Пунктом 4 Договору купівлі-продажу житлового будинку від 23 серпня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондаренко Р.О., зареєстрований у реєстрі за № 1719 встановлено згідно Звіту про оцінку майна, виконаного фізичною особо-підприємцем [PERSON] від 23 серпня 2016 року ринкову вартість житлового будинку, яка становить 39 914,00 гр. В той же час, пунктом 5 цього Договору передбачено, що сторони вчинили продаж-купівлю житлового будинку за 40 000,00 грн. Судом також встановлено, що згідно до пункту 8 абзацу другого Договору купівлі-продажу житлового будинку від 23 серпня 2016 року, купівля-продажу спірного будинку проводилась за згодою дружини покупця [PERSON] , справжність підпису якої на заяві засвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондаренком Р.О. від 23 серпня 2016 року за реєстровим номером № 1718. Відповідно до положень\~ст. 60 СК України\~- майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується\~статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. У\~статті 68 СК України\~закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Встановлено, що в зазначеному житловому будинку зареєстрована колишня дружина позивача - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується довідкою з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в Дніпропетровській області від 04 жовтня 2018 року та актом-підтвердження від 02 серпня 2018 року № 02-26/443. Встановлено, що відповідач [PERSON] , [INFO] , в будинку [ADDRESS] , зареєстрована, але з квітня 2017 року не проживає, що підтверджується актом-підтвердженням не проживання від 02 серпня 2018 року № 02-26/443, складеного депутатом сільської ради Загоруйка О.С. та сусідів [PERSON] та [PERSON] . Статтею 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. На підстав статті 317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У відповідності до статті 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. У відповідності до вимог статті 391 ЦК України, власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. На підставі ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. На підставі частини 2 статті 405 Цивільного кодексу України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] фактично визнала, що вона не проживає за даною адресою за вказаний період з тих підстав, що відповідач [PERSON] чинить їй перешкоди у користуванні житлом, у зв`язку з чим, вона змушена була проживати з донькою, оскільки іншого майна у неї немає. В той же час рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 січня 2020 року у справі № 183/7516/18 про поділ майна подружжя було встановлено, що позивач набув право власності на житловий будинок за час перебування в шлюбі з відповідачем [PERSON] А тому, згідно\~статті 60 СК України, житловий будинок [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. З наведеного можна дійти висновку, що позивач [PERSON] є співвласником та власником 1/ [ADDRESS] частини житлового будинку [ADDRESS] . Оскільки відповідач [PERSON] є власником частки спірного нерухомого майна, суд приходить до висновку, що відсутні підстави для застосування норм\~ч. 2 ст. 405 ЦК України. Таким чином, оскільки майно було придбане в період шлюбу та за загальною презумпцією режиму майна, набутого за час шлюбу як спільна сумісна власність подружжя, де частки подружжя є рівними, є спільним сумісним майном, відповідач, як співвласник (а не член сім`ї власника) має право користуватися, розпоряджатися зазначеним майном, тому, не може бути визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням незалежно від періоду відсутності. У зв`язку з наведеним, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Відповідно до\~ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог,\~судовий збір покласти на позивача.\~ На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed