Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-17 00:00:00

30.06.2021 року позивач [PERSON] звернулася\~до суду\~з позовом,\~в якому\~просить визнати\~ [PERSON] \~таким,\~що втратив\~право користування\~житлом в\~будинку [ADDRESS] . Позовну заяву обґрунтовує тим, що вона є власником житлового будинку\~ [ADDRESS] , на підставі договору купівлі продажу від 04.08.2015 року. Відповідач [PERSON] зареєстрований в житловому будинку, однак більше шести років у ньому не проживає. Реєстрація [PERSON] у будинку перешкоджає здійсненню права власника на володіння, користування та розпорядження майном, а також створює певні незручності матеріального характеру в частині оплати за комунальні послуги, оформленні субсидії та інших соціальних державних допомог. Добровільно знятися з реєстрації [PERSON] не бажає, тому звернулася до суду за захистом свого цивільного права. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала та просила задовольнити у повному обсязі, зіславшись на обставини викладені у позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду цивільної справи був повідомлений належним чином в установленому законом порядку відповідно до вимог п.2 ч.7, п.3 ч.8, ч.11 ст.128 ЦПК України, причини неявки суду не повідомив, відзив на позов, заяв про розгляд справи у його відсутності чи відкладення розгляду справи суду не подав (а.с.19, 22, 25, 29). Допитана в\~судовому засіданні\~свідок [PERSON] ,\~яка є\~дочкою позивачки,\~показала,\~що дійсно\~в житловому\~будинку [ADDRESS] зареєстрований [PERSON] , якого ніколи ніхто не бачив Свідок [PERSON] \~в судовому\~засіданні пояснив,\~що проживає\~по сусідству\~з позивачем.\~Раніше житловий\~будинок [ADDRESS] належав іншому господарю, який помер біля 20 років тому, в той період проживав там [PERSON] . На даний час [PERSON] в будинку не проживає, місце знаходження його невідоме. Суд, вислухавши пояснення позивачки, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено,\~що [PERSON] \~є власником житлового будинку\~ [ADDRESS] , що підтверджується: даними копії договору купівлі продажу житлового будинку від 04.08.2015 року; даними копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №41685707 (а.с.7, 8). Згідно з даними витягу №692 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданого відділом організації надання адміністративних послуг Баранівської міської ради 20.06.2021 року, у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , значаться зареєстровані п`ять осіб в тому числі [PERSON] [INFO] (а.с.9). Відповідно до відомостей наданих відділом обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Житомирській області від 06.07.2021 року, [PERSON] [INFO] , зареєстрований в [ADDRESS] , з 18.11.2002 року (а.с.12). Приписами ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право користування полягає в тому, що власник має юридично закріплену можливість використовувати корисні якості речі (майна) для себе, здобувати з цього користь, вигоду. Право розпорядження означає юридично забезпечену можливість встановлювати, змінювати, припиняти юридичну долю речі (майна). Право розпорядження закріплює абсолютну владу власника над річчю (майном), яка може виражатися навіть у відчуженні або знищенні речі (майна). У відповідності до ст.ст.319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№2, 4, 7 та 11 до Конвенції закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені норами ст.16, 386, 391 ЦК України. Відповідно до п.2 ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Вказаний вище закон є спеціальним актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст.7 даного закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язана з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про виселення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Обраний позивачем спосіб захисту свого права шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користуватись житловим приміщенням, не суперечить положенням статті 391 та ч.2 ст.16 ЦК України. Відповідно до ст.ст.71, 72 ЖК України, якщо особа не проживає в жилому приміщенні без поважних на те причин понад встановлені законом строки, вона може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Оскільки, відповідач більше шести років не проживає у спірному будинку, не є власником (співвласником) або наймачем спірного будинку, тому його необхідно визнати таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . На підставі ст.141 ЦПК України суд стягує із відповідача на користь позивача понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 908,00 гривень, так як вони документально підтверджені, а суд вимоги задовольняє повністю. На підставі ст.41 Конституції України, ст.391 ЦК України,

Outcome: approved