Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-21 00:00:00

31 липня 2018 року позивач звернулася до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що вона є власником житлового будинку [ADDRESS], в якому зареєстровані відповідачі - її дочка та внуки. Фактично з 1998 року по цей час останні в ньому не проживають, ним не цікавляться, не ставляться як до постійного місця проживання, витрат на його утримання не несуть, залишили добровільно, переїхавши проживати в інше місце. Реєстрація відповідачів у будинку створює їй перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, отриманні пільг та субсидій. [PERSON] є законним представником неповнолітньої [PERSON], тому просить визнати відповідачів такими, що втратили право на користування спірним житлом, та застосовувати до відповідачів положення ст.ст. 141, 142 ЦПК України. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали повністю, відповідачі повторно в судове засідання не з'явилися, про час і місце судового розгляду були оповіщені у встановленому порядку, за адресою їхнього місця фактичного проживання, за місцем реєстрації та за допомогою засобів телефонного зв'язку. Таким чином, відповідачі відповідно до вимог ч. 1 ст. 131 ЦПК України є такими, яким судовий виклик вручено належним чином. Про причини неявки суду не повідомили, копію позовної заяви з додатками отримали, своїх заперечень та відзиву на позов суду не надали. Представник третьої особи заперечує щодо задоволення позову стосовно малолітньої дитини. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов'язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правам та неухильно виконувати процесуальні обов'язки. В судовому засіданні позивач та її представник надали пояснення, які повністю відтворюють зміст позовних вимог. Позивач також пояснила, що її дочка [PERSON] зі своює сім'єю та внука [PERSON] зі своєю сім'єю відмовились від неї, будь-якої допомоги їй та на утримання житла не надають. У спірному житловому будинку [PERSON] не проживає, відколи вийшла заміж. Приїздила до неї приблизно два рази на рік та в той же день поверталася до чоловіка в м. Яготин. Внуки ніколи не проживали з нею. Пенсії, яку вона отримує, недостатньо для оплати комунальних послуг. Вона давала добровільну згоду на реєстрацію дочки та внуків, яких вона любить та яким пропонувала жити з нею та дбати про спірне житло, на що вони не погодились. За наявних обставин вважає, що її позов підлягає до задоволення. Судові витрати просить повністю покласти на неї. В судовому засіданні представник третьої особи, заперечуючи проти позову у частині визнання малолітньої дитини такою, що втратила право на користування спірним житловим будинком, пояснила, що батько дитини [PERSON] зареєстрований за адресою [ADDRESS] у будинку, що належить його бабі [PERSON], яка категорично заперечує проти реєстрації [PERSON] у її будинку. Мати дитини [PERSON] також не дає згоди на реєстрацію дитини по місцю реєстрації її батька, що було з'ясовано третьою особою під час підготовки висновку від 18.09.2018, хоча не заперечує, що дитина ніколи не проживала за спірною адресою. Відповідно до п. 26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України 02.03.2016 № 207, зняття з реєстрації дитини, яка не досягла 14 років, можливе лише за письмовою згодою батьків. Оцінюючи наведені у справі аргументи, ґрунтуючись на засадах верховенства права, на повно і всебічно з'ясованих обставин, об'єктивно та безпосередньо досліджених в судовому засіданні доказів, наявних у справі, суд дійшов висновку. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку номер [ADDRESS] (а.с. 19-22, 23, 24 - копії Договору дарування, Свідоцтва про право на спадщину за законом, Витягу із про реєстрацію права власності на нерухоме майно, технічного паспорта). У спірному будинку за добровільною згодою його власника [PERSON] зареєстровані всі троє відповідачі. Проте не проживають у ньому. Зазначені обставини позивач підтвердила у судовому засіданні. Це житло не є їх постійним місцем проживання та вони не відноситься до нього як такого, не ведуть із позивачем спільного господарства. [PERSON] є дочкою позивача, [PERSON] та [PERSON] - внуки. Відповідачі не підтримують з позивачем родинні відносини, не спілкуються, відмовляються добровільно знятися із реєстрації. Проживають у місті Яготин Київської області, [PERSON] - з 1998 року [PERSON] - з 1999 року, [PERSON] - з 2007 року (а.с.10, 12, 13, 15-18 - довідки, акти обстеження, копії будинкової книги, витягів із будинкової книги). [PERSON] та [PERSON] були присутні у підготовчому засіданні та підтвердили, що дійсно не проживають у спірному житловому будинку, лише зареєстровані у ньому. Тягар утримання житла не несуть, проте не вбачають реальної можливості змінити місце реєстрації. [PERSON] змінила прізвище на «[PERSON]» 21.11.2016, що підтверджується адресною довідкою (а.с.28). В ході розгляду справи не встановлено, що між сторонами існують договірні відносини з приводу користування житлом. Натомість вбачається, що відповідачі добровільно вибули із спірного житлового приміщення та не виявляють бажання продовжити користування ним. При поданні позову позивач сплатила судовий збір у розмірі 2114,40 грн (а.с.1, 32 - квитанції). За клопотанням позивача суд покладає понесені витрати на неї. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю, і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право кожного на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, при вирішенні спору щодо його прав та обов'язків цивільного характеру передбачено п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка підлягає застосуванню відповідно до вимог ст. 9 Конституції України та ст.ст. 2, 8 ЦПК України. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, від 4.11.1950 року, підписаної від імені України 9 листопада 1995 року та ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. В своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства») Відповідно до п.п. 19, 22 Рішення Європейського суду з прав людини про справі «Кечко проти України» (Заява № 63134/00) від 08 листопада 2005 року кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Заслухавши пояснення позивача та її представника, дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення частково, так як в судовому засіданні доведено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] відсутні в спірному будинку без поважних причин понад один рік, між сторонами не існують договірні відносини з приводу користування житлом, тому вони втратили право на користування спірним будинком, що належить позивачу на праві приватної власності. У задоволенні інших позовних вимог, зокрема щодо визнання малолітньої дитини такою, що втратила право на користування спірним житловим будинком, вбачається за необхідне відмовити з наступних підстав. Права осіб, які не досягли 18 років, в особливому порядку захищаються органами опіки та піклування. Суд погоджується із висновком Органу опіки і піклування Згурівської районної державної адміністрації Київської області щодо недоцільності визнання малолітньої [PERSON] такою, що втратила право на користування житлом, оскільки він є достатньо обґрунтованим, базується на ретельному з'ясуванні обставин справи (а.с.48-49). Згідно з ч.ч. 1, 2, 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. За змістом ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Суд виходить з того, що дитина не досягла повноліття, а відтак не набула повної цивільної дієздатності. Місце проживання малолітньої [PERSON] визначили її батьки і дитина змушена з ними проживати за іншою адресою. Відтак дитина не може самостійно визначати своє місце проживання, причини її не проживання у житловому будинку є поважними, а тому сам по собі факт її не проживання у спірному будинку не може бути безумовною підставою для визнання її такою, що втратила право користування зазначеним житлом. Органом опіки і піклування Згурівської районної державної адміністрації Київської області було встановлено, що мати дитини [PERSON] не дає згоди на зняття з реєстрації за спірною адресою та реєстрацію дитини по місцю реєстрації її батька. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що малолітня [PERSON] набула право власності або право постійного користування іншим житлом, позивач не надала, хоча це є її процесуальним обов'язком. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення у справах «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13.05.2003, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02.12.2010. Крім того, втручання держави у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві», інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», 2009 року, пункт 56). З урахуванням установлених обставин, суд вважає, що визнання малолітньої дитини такою, що втратила право на користування спірним житловим будинком, за відсутності у неї іншого належного їй на праві власності чи постійному користуванні житла, буде становити для неї надмірний тягар, не співмірний із переслідуваною законною метою, та не є необхідним у демократичному суспільстві. На підставі викладеного,

Outcome: partial