Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-05 00:00:00

29.09.2015 р. представник позивача звернувся у суд з позовом до відповідачів, у якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 30.01.2018 р., просить стягнути з останніх 13258,53 дол. США заборгованості за кредитним договором № CGZ0GD00290268 від 11.10.2005 р., що складається з тіла кредиту. В обґрунтування позову зазначив, що банк надав [PERSON] кредит у розмірі 33325,00 дол. США, однак остання умов кредитного договору належно не виконала, у зв`язку з чим утворилася заборгованість, яка станом на 17.01.2018 р. становить 30963,88 дол. США, з яких тіло кредиту 13258,53 дол. США. Вказав, що у забезпечення виконання кредитних зобов`язань банк уклав з відповідачами договір поруки. Зазначив, що поручитель залишив без уваги вимогу банку щодо виконання забезпеченого зобов`язання. У підсумку вказав, що банк просить захистити порушене право шляхом стягнення із солідарних боржників заборгованості за тілом кредиту. 15.01.2018 р. [PERSON] пред`явила зустрічний позов, у якому з урахуванням заяв про уточнення вимог від 15.02.2018 р. та від 25.10.2019 р. просить: 1) умову про сплату комісії за розрахунково-касове обслуговування, простроченої комісії, прострочених відсотків, пені визнати несправедливою умовою договору та визнати недійсною з моменту укладення кредитного договору № CGZ0GD00290268 від 11.10.2005 р., з додатками до нього; 2) зарахувати суму переплати у розмірі 34321,91 дол. США у рахунок повернутої суми по кредитному договору та припинити його дію у зв`язку з повним виконанням зобов`язань; 3) державному фонду сприяння молодіжному житловому будівництву компенсувати їй відсотки по кредитному договору включно до жовтня 2015 р. у розмірі 9,5%, встановлених договором № 12-610 про надання часткової компенсації відсоткової ставки кредитів комерційних банків від 30.12.2015 р. (Т1 а.с. 173-175; Т2 а.с. 36-38). В обґрунтування зустрічного позову відповідачка зазначила, що протягом 2005-2017 рр. сплатила 57823,00 дол. США у погашення кредиту. Вказала, що кредитний договір не відповідає вимогам ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», пп. 3.1., 3.2 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту. Вважає, що умова договору про сплату комісії за розрахунково-касове обслуговування є несправедливою, тому що зменшує розмір коштів, які мають потрапляти на кредитний або рахунок по відсотках, що є підставою для визнання цієї частини договору недійсною. Крім цього, стверджує, що банк в порушення п. 1.1 кредитного договору нараховує прострочені відсотки, комісію, пеню, хоча відповідно до п. 1.2 договору відкрив лише чотири рахунки по даному кредиту. Тому має сумніви у правильності зарахування сплачених нею коштів. Також вказала, що Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву неналежно виконує договір № 12-610 про надання часткової компенсації відсоткової ставки кредитів комерційних банків від 30.12.2015 р, оскільки компенсував відсотки по жовтень 2014 р., хоча зобов`язаний їх компенсувати по жовтень 2015 р. Зазначила, що про навмисне введення банком її в оману дізналася у травні 2019 р. з висновку експерта (Т.1., а.с. 97-131, 140-144, 172-186). 03.03.2018 р. представник банку подав відзив на зустрічну позовну заяву, у якій просив відмовити у позові через його безпідставність. Вказав, що п. 3.3 кредитного договору чітко передбачена черговість зарахування коштів, внесених в рахунок погашення боргу. Вважає, що після багаторічної сплати коштів, тривалого виконання умов договору й укладання до нього додаткових угод, за відсутності дійсних підстав вважати відповідні умови несправедливими, позиція відповідачки є намаганням уникнути цивільної відповідальності за прострочення кредитного зобов`язання. Окрім цього, подав заяву про застосування позовної давності, оскільки договір був укладений у 2005 р., а зустрічна позовна заява подана у 2018 р., тобто поза межами трирічного строку (Т1, а.с. 200-214). 06.03.2018 р. представник відповідачки подав відзив, у якому первісний позов заперечив з підстав, що викладені у зустрічній позовній заяві (Т1 а.с. 217). 28.03.2018 р. представник банку подав відповідь на відзив, мотиви й аргументи якого аналогічні тим, що викладені у його відзиві. (Т1 а.с. 227-229). 06.03.2020 р. представник банку подав пояснення з приводу висновку експерта, у якому зазначив, що суд неправильно сформулював питання перед експертом, а останній провів дослідження з порушенням процедури. Вказав, що на час укладення кредитного договору стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» була в іншій редакції, а Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту взагалі не існувало. Також вказав, що експерт не врахував тієї обставини, що відповідачка неодноразово порушувала строки внесення щомісячних платежів, внаслідок чого банком нараховувалися штрафні санкції за п. 1.1 та п. 4.1 кредитного договору та застосовувалася відсоткова ставка у порядку п. 3.2 та п. 3.8 цього договору, а кошти, які надходили, зараховувалися у порядку черговості, встановленої п.п. 3.1 3.11 договору. 03.07.2020 р. представник відповідачки подав заперечення. Вказав, що представник банку не оскаржував ухвалу суду про призначення експертизи, питання перед експертом не ставив, жодного документа експертові на запит не надав. Зазначив, що експертиза підтвердила розбіжність між реальною процентною ставкою у розмірі 19,10% та ставкою у 12,36%, яка вказана у кредитному договорі. У судовому засіданні представник банку підтримав позов та заперечив зустрічну позовну заяву. Вказав, що у 2013 р. під час укладання додаткової угоди відповідачка була ознайомлена та погодила розмір існуючої заборгованості. Вважає, що остання пред`явила позов поза межами позовної давності. Представник відповідачки підтримав зустрічний позов та просив відмовити у первісному позові. Просив поновити строк пред`явлення позову, оскільки такий пропущений з поважних причин. Відповідач [PERSON] подав заяву про розгляд справи у його відсутності, первісний позов заперечив, зустрічний підтримав (Т2 а.с. 57). Представник Львівського регіонального управління ДСФУ «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» подав заяву про розгляд справи у його відсутності (Т1 а.с. 235). Вислухавши учасників справи, вивчивши докази, суд прийшов до такого висновку. 11.10.2005 р. між позивачем та [PERSON] укладено кредитний договір № CGZ0GD00290268, предметом якого є надання готівкою через касу на строк до 12.10.2015 р. у вигляді не поновлювальної кредитної лінії у розмірі 33325,00 дол. США на купівлю житла у сумі 31000,00 дол. США та на сплату страхових платежів у сумі 2325,00 дол. США, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,03% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і комісією за розрахунково-касове обслуговування у розмірі 0,22% від суми виданого кредиту щомісяця у період сплати, комісії за дострокове погашення кредиту (Т1 а.с. 17-18). 30.12.2005 р. між Львівським регіональним управлінням Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» та [PERSON] укладено договір № 12-610 про надання часткової компенсації відсоткової ставки кредитів комерційних банків на строк 10 років (Т.1. а.с. 185-186). 24.04.2013 р. між позивачем та [PERSON] укладено договору поруки за виконання зобов`язань за вище вказаним кредитним договором (Т1, а.с. 19). 24.04.2013 р. між позивачем та [PERSON] укладено додаткову угоду до кредитного договору № CGZ0GD00290268, якою, з-поміж іншого, визначено строк повернення кредиту до 15.10.2023 р. (Т1, а.с. 63). Як видно з додатку до цієї угоди, підписаного [PERSON] , залишок по кредиту станом на 15.05.2013 р. складав 16202,61 дол. США (Т1, 64-65). 25.08.2015 р. банк надіслав поручителю [PERSON] повідомлення з вимогу про сплату простроченої кредитної заборгованості у сумі 4080,06 дол. США (Т.1., а.с. 13-16). Згідно розрахунку заборгованості за договором № CGZ0GD00290268 та виписки по рахунку, станом на 17.01.2018 р. відповідачка заборгувала банку 30963,88 дол. США, з яких тіло кредиту 13258,53 дол. США (Т1 а.с. 147-154, 203-213). Як видно з пояснень представника Львівського регіонального управління ДСФУ «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» від 02.04.2018 р № 3-9-05, договір № 12-610 про надання часткової компенсації відсоткової ставки кредитів комерційних банків від 30.12.2015 р. був строковим, до 11.10.2015 р. Остання компенсація була виплачена у жовтні 2014 р. після останньої сплати позивачкою коштів по кредиту. Оскільки остання у подальшому кредит не погашала, то з того часу компенсація не нараховувалася до моменту закінчення терміну дії договору (Т1 а.с. 235-237). 03.04.2018 р. за клопотанням представника відповідачки суд призначив судово-економічну експертизу, на вирішення якої поставив запитання: 1) чи відповідає умовам кредитного договору № CGZ0GD00290268 від 11.10.2005 року поданий ПАТ КБ «Приватбанк» розрахунок заборгованості станом на 17.01.2018 року? 2) чи підтверджується вищевказаний розрахунок бухгалтерськими документами і яка сума заборгованості по даному кредитному договору підтверджується? Яка реальна відсоткова ставка та реальне абсолютне значення подорожчання кредиту підтверджується документально з врахуванням умов кредитного договору № CGZ0GD00290268 від 11.10.2005 року та чи відповідає даний кредитний договір вимогам Закону України «Про захист прав споживачів»? (Т1 а.с. 253). 26.04.2019 р. на адресу суду надійшов висновок експерта № 8271-8272 судово-економічної експертизи, виконаної старшим судовим експертом відділу економічних та товарознавчих досліджень Волинського відділення ЛНДІСЕ Андрощук О.П. Як видно з цього висновку експерта: 1) дані, що зазначені у розрахунку заборгованості від 17.01.2018 р., відповідають умовам кредитного договору у частині застосування розміру процентної (відсоткової) ставки та методу нарахування процентів (відсотків); розміру щомісячної суми нарахованої комісії та застосування пені; 2) наданих документів не достатньо для підтвердження заборгованості, зазначеної у розрахунку заборгованості від 17.01.2018 р.; 3) у зв`язку з недостатністю наданих на дослідження документів (квитанцій), які підтверджують внесення [PERSON] кредитних коштів на рахунок № [NUMBER] , а також те, що в матеріалах справи відсутні документи, починаючи з 11.10.2005 р. по 01.04.2009 р., які підтверджують розподіл банком кредитних коштів, документально обґрунтувати суму заборгованості у розрізі основного боргу, відсотків, комісії тощо по кредитному договору не надається можливим; 4) реальна відсоткова ставка 19,10%; 5) абсолютне значення подорожчання кредиту 34321,91 дол. США (Т2 а.с. 4-13). Згідно офіційного курсу НБУ, станом на 06.07.2020 р. курс одного долара США становить 27,1716 грн. за одиницю валюти. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Статтею 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до вимог ст.ст. 610, 612 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Виходячи з вимог ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч. 2 ст. 1050 та ч. 2 ст. 1054 ЦК України, у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишається та сплати процентів. Згідно ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Відповідно до ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. На момент укладання кредитного договору діяв Закон України «Про захист прав споживачів» у редакції від 05.12.2003 р. 13.01.2006 р. набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про захист прав споживачів» № 3161-IV, який прийнято з метою узгодження вітчизняного та європейського законодавства щодо забезпечення захисту прав споживачів. 10.05.2007 р. Правління Національного банку України прийняло постанову № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Надаючи правову оцінку встановленим фактам та обставинам справи, суд виходить з такого. Сторонами не оспорюється факт не належного виконання відповідачкою умов кредитного договору. Висновок експерта підтвердив, що дані, які зазначені у розрахунку заборгованості від 17.01.2018 р., відповідають умовам кредитного договору у частині застосування розміру процентної (відсоткової) ставки та методу нарахування процентів (відсотків); розміру щомісячної суми нарахованої комісії та застосування пені. Поряд з цим, як видно з цього висновку, недостатність документів (квитанцій) щодо погашення кредиту обумовлена обсягом документів, що є у матеріалах цивільної справи на час проведення експертизи. Однак такий висновок експерта не може бути беззаперечним доказом необґрунтованої суми боргу. Недостатність таких документів за період з 11.10.2005 р. по 01.04.2009 р. компенсується іншими доказами, зокрема додатковою угодою від 24.04.2013 р. з додатком до неї, яка підписана [PERSON] і містить дані про залишок по кредиту станом на 15.05.2013 р., який складав 16202,61 дол. США. За таких доказів у їх сукупності суд не вбачає підстав для сумнівів у правильності нарахування банком розміру кредитної заборгованості за тілом кредиту. З огляду на викладене, суд вважає первісний позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Разом з цим, посилання відповідачки на порушення банком вимог і приписів статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та п.п. 3.1, 3.2. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, що затверджені постановою Правління Національного банку України 10.05.2007 № 168, є безпідставними, оскільки на момент укладання кредитного договору 11.10.2005 р. вказаний закон мав іншу редакцію, а Правила не були затверджені, тому банк не міг порушити норми, яких на той момент не існувало. У судовому засіданні не встановлено ознак недобросовісності дій банку під час укладання кредитного договору, а положення останнього не мають ознак несправедливих умов. Зарахування банком внесених відповідачкою коштів здійснювалася у черговості, визначеній кредитним договором. Також суд вважає, що припинення часткової компенсації відсоткової ставки кредитів комерційних банків, що відбулося у жовтні 2014 р., відповідає умовам договору № 12-610 від 30.12.2005 р., з огляду на те, що відповідачка з того часу й до закінчення строку дії цього договору погашала кредит. За таких обставин і міркувань суд вважає зустрічний позов необґрунтованим. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (частина перша\~статті 261 ЦК України). При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (частини четверта, п`ята\~\~статті 267 ЦК України). При цьому, виходячи з вимог\~статті 261 ЦК України\~позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний\~\~законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову не відповідає вимогам закону. Такий висновок відпадає усталеній судовій практиці та викладений у постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 05.02.2020 р. у справі № 766/10193/16-ц. Підсумовуючи викладене, суд вважає, що фактичні обставини справи у світлі викладених норм законодавства дають підстави для висновку про необґрунтованість та безпідставність зустрічних позовних вимог. Відтак у задоволенні зустрічного позову необхідно відмовити через його необґрунтованість. Судовий збір у сумі 5933,26 грн., що сплачений банком 09.09.2015 р. за пред`явлення позову, підлягає стягненню з відповідачів порівно (Т.1, а.с. 25).

Outcome: approved