Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-11 00:00:00

31 травня 2018 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, остаточно просила стягнути з останнього на свою користь суму боргу за договором позики у розмірі 11000 доларів США та 3% річних за користування грошовими коштами в сумі 990,90 доларів США, а також судові витрати зі сплати судового збору та витрати на правничу допомогу. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що 21 лютого 2014 року відповідач, який є її племінником, отримав у неї в позику 11000 доларів США терміном на 3 місяці до 21 травня 2014 року. На підтвердження правочину відповідачем надана боргова розписка. Вказує, що неодноразово зверталася до відповідача із проханням повернути борг, однак він ухиляється від його сплати. До даного часу відповідачем не здійснено жодних дій щодо виплати позичених грошових коштів, враховуючи вищевикладене позивач вимушена звернутися з даною позовною заявою до суду. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 13 червня 2018 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 06 серпня 2018 року справу прийнято до провадження судді Книш А.В. 18 грудня 2018 року відповідачем до суду був наданий відзив на позовну заяву, згідно якого з обставинами, викладеними у позові, він не погоджується та позовні вимоги не визнає. Вказує, що на початку 2014 року у позивача виникла необхідність придбати собі ј частку квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та є власністю відповідача. З огляду на те, що відповідачу були потрібні гроші, він запропонував своїм тіткам, які були також власникам ј частини даної квартири, придбати його частку. Зазначає, що позивач відмовилася стати власницею частини квартири та просила дочекатись продажу квартири іншим покупцям. Вказує, що він погодився на такі умови та 21 лютого 2014 року під диктовку позивача склав розписку. Згодом, відчуження квартири не відбулось та позивач почала звертатися до відповідача із вимогою про повернення боргу, на що останній запропонував подарувати їй свою частку квартири, проте позивач відмовилася. Потім відповідач дізнався, що позивач звернулася до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом про стягнення боргу та 01 березня 2017 року було ухвалено заочне рішення, яке остання пред`явила до органів ДВС до виконання. Вказує, що строк позовної давності сплинув, оскільки позивач знала про порушення своїх прав 21 травня 2014 року, а звернулася до суду лише 31 травня 2018 року. Зауважує, що не можна вважати зупиненим перебіг давності через наявність позову в Індустріальному районному суді м. Дніпропетровська, а тому є всі підстави для відмови у позові у зв`язку із закінченням строків позовної давності. 17 грудня 2018 року до суду надійшла відповідь на відзив позивача, в якій вона зазначила, що відзив відповідача не містить заперечень щодо обставин справи. Вважає, що відповідач не надав будь-яких доказів на підтвердження викладених у відзиві обставин. Крім того, вказує, що відповідач, таємно від позивача, продав свою частку у праві спільної власності на квартиру за 8000 доларів США, з яких він не виділив коштів на погашення боргу. Наголошує на тому, що Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська не було виявлено порушення підсудності справи, оскільки її заяву було прийнято та відкрито провадження у справі, до іншого суду її не передавали, а тому вважає, що звернулася до суду вчасно. [INFO] позивач [PERSON] померла (а.с.141). Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 02 квітня 2019 року провадження у справі зупинено до закінчення шестимісячного строку для прийняття спадщини спадкоємцями померлої [INFO] [PERSON] . Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 06 вересня 2019 року витребувано у Шостої дніпровської державної нотаріальної контори копію належним чином засвідченої спадкової справи після померлої [PERSON] , яка померла [INFO] . Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 04 жовтня 2019 року провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, процентів за користування позикою та збитків, залучивши до участі у справі правонаступника позивача [PERSON] , поновлено та залучено в якості третьої особи на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, [PERSON] до розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, процентів за користування позикою та збитків. У судове засідання представник позивача [PERSON] не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі та про підтримання позовних вимог в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, [PERSON] у судове засідання не з`явилась, надала суду заяву про розгляд справи без її участі та про підтримання позовних вимог в повному обсязі. На підставі досліджених доказів судом встановлені наступні фактичні обставини. 21 лютого 2014 року відповідачем отримано від [PERSON] в борг 11000 доларів США строком на 3 місяці (до травня 2014 року), що підтверджується копією відповідної розписки (а.с.10). За спливом строку повернення боргу [PERSON] зверталася до відповідача з проханням повернути позичені кошти (а.с.11). 06 грудня 2016 року [PERSON] звернулася до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом до відповідача про стягнення боргу за договором позики та ухвалою суду від 07 грудня 2016 року відкрито провадження у справі (а.с.20,109). Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 01 березня 2017 року позовні вимоги [PERSON] були задоволені частково, а саме стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму заборгованості в загальному розмірі 11000 доларів США (298760,00 грн. за офіційним курсом НБУ станом на 01.03.2017 року, де 100 доларів США - 2716.3714 грн.), упущену вигоду у розмірі 80040 гривень, моральну шкоду в розмірі 10000 гривень та судовий збір у сумі 3888,00 грн (а.с.79-81). 26 квітня 2017 року представник відповідача [PERSON] [PERSON] звернулася до суду із заявою про перегляд заочного рішення суду, яку було задоволено та призначено справу для розгляду (а.с.21-22,45). Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 листопада 2017 року ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 грудня 2016 року про відкриття провадження у даній справі скасовано та передано питання на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с.28). Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 грудня 2017 року, яку постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 квітня 2018 року залишено без змін, позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики повернуто позивачу та роз`яснено про необхідність звернутися до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська для вирішення цього спору (а.с.23-26). Вирішуючи заявлені позовні вимоги, суд виходить з наступного. Згідно ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та якості. За ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Фактичне отримання грошових коштів позичальником від позикодавця підтверджене допустимим доказом, визначеним ч. 2 ст. 1047 ЦК України - розпискою боржника (а.с.10), за якою відповідач підтвердив той факт, що відповідно до зазначеного договору позики фактично отримав від позивача 11000 доларів США. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Строк виконання грошового зобов`язання за договором позики на час розгляду справи минув. За вимогами ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. На час розгляду справи в суді борговий документ (відповідна розписка), знаходиться у позивача. Відповідач у відзиві визнає, що отримав 21 лютого 2014 року від [PERSON] , склавши відповідну розписку, 11000 доларів США, розписку про одержання кредитором виконання зобов`язання частково або в повному обсязі суду не надано. Наведені обставини, в сукупності з відсутністю відповідних заперечень з боку відповідача, поза всяким розумним сумнівом доводять той факт, що відповідач суму позики до цього часу не повернув. Частиною 1 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідач, як позичальник за договором позики, в порушення вимог ч. 1 ст. 1049 ЦК України прострочив виконання грошового зобов`язання в частині повернення позикодавцеві позики у строк та в порядку, що встановлені договором. Отже, останній, згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України, не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання та зобов`язаний сплатити суму боргу. Частиною 4 ст. 263 ЦПК України визначено, що\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. В даному випадку судом враховується правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду № 373/2054/16-ц від 16 січня 2019 року, відповідно до якої як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від такої позиції. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Розмір заборгованості та його розрахунок сторонами не оспорюється. Таким чином, враховуючи, що відповідач до тепер не повернув позивачу позичені гроші в розмірі 11000 доларів США, суд вважає за необхідне задовольнити пред`явлені позивачем позовні вимоги про стягнення суми основного боргу за договором позики та стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі 11000 доларів США. Крім того, позивач просить стягнути 3% річних за період прострочення з 04 травня 2015 року по 04 травня 2018 року, що дорівнює 1096 дням. Відповідно 3% річних за цей період становлять 990,90 доларів США (11000х0,03х1096/365), які також підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги слід задовольнити та з відповідача на користь позивача підлягають стягненню сума основного боргу за договором позики у розмірі 11000 доларів США та 3% річних за користування грошовими коштами в сумі 990,90 доларів США. Доводи відповідача з приводу того, що позивачем пропущено строк позовної давності, судом до уваги не приймаються, оскільки позивач [PERSON] за захистом свого порушеного права звернулася до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська в межах загальної позовної давності ще 06 грудня 2016 році (а.с.108-109). Та обставина, що Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська не розглянув справу по суті, не свідчить про сплив позовної давності. Частинами 2,3 ст.264 ЦК України визначено, що позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Враховуючи викладене, ту обставину, що позивач [PERSON] після постановлення Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська ухвали від 12 грудня 2017 року, яка набрала чинності 19 квітня 2018 року, про повернення позивачу позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики та роз`яснення про необхідність звернутися до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська для вирішення цього спору, звернулася до належного суду 31 травня 2018 року, свідчить про те, що позивачем не пропущено позовну давність та порушене право\~підлягає захисту(а.с.2,23-26) \~ \~ \~ \~Згідно зі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у розмірі 7436,39 грн, які складаються із суми судового збору у розмірі 4696,39 грн та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 2740 грн (а.с.1,132-135,138).

Outcome: approved