Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-01 00:00:00

29 квітня 2021 року [PERSON] звернулася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] , третя особа: Орган опіки та піклування Чечелівської районної у місті Дніпрі ради, про надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини за межі України без згоди та супроводу батька. Позовна заява обґрунтована тим, що сторони перебували у шлюбі. Від спільного подружнього життя мають дитину [PERSON] , [INFO] . Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 січня 2021 року шлюб між сторонами розірвано. Відповідач [PERSON] не бере участі у вихованні дитини, не займається питанням забезпечення відпочинку дитини, матеріальної допомоги не надає. Позивач неодноразово зверталася до відповідача з проханням надати нотаріально посвідчену згоду на тимчасовий виїзд сина за межі України, зокрема до Турецької Республіки, з метою оздоровлення та відпочинку разом з матір`ю за її рахунок. Однак, відповідач відмовляє позивачу у наданні такого дозволу. На підставі викладеного, позивач, з урахуванням уточнень від 12 травня 2021 року, просить суд надати дозвіл на неодноразовий тимчасовий виїзд за межі України неповнолітньому сину [PERSON] разом з матір`ю дитини [PERSON] , яка буде забезпечувати проїзд, перебування за кордоном, страхування, повернення до України неповнолітньої дитини в повному обсязі, до Турецької республіки в період з 10 серпня 2021 року по 10 лютого 2022 року включно без згоди та супроводу батька дитини [PERSON] . Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 квітня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі. Учасники справи в судове засідання не з`явилися. Від позивача [PERSON] надійшла заява, в якій просила розгляд справи проводити за її відсутності, позов підтримала, просила задовольнити. Від представника третьої особи Органу опіки та піклування Чечелівської районної у місті Дніпрі ради Волошенюк Г.С. надійшла заява про розгляд справи без її участі. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з`явився. Про час, дату та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином. Про причини неявки суд не сповістив. Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності з повідомленням причин неявки, ненадання відповідачем відзиву на позовну заяву, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи вищевикладене, оскільки позивач не заперечувала проти заочного розгляду справи, відповідно до ч.3 ст. 211, ч.4 ст.223, ч.1 ст.280, ст.281 ЦПК України, суд постановив розглядати справу за відсутності відповідача на підставі наявних у ній даних і доказів та ухвалити заочне рішення. Через неявку в судове засідання учасників справи, судом у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні, доходить висновку, що вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню з таких підстав. У ході судового розгляду встановлено, що [PERSON] та [PERSON] , шлюб між якими зареєстровано 13 вересня 2003 року (а.с.12), є батьками [PERSON] , [INFO] (а.с.16). Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 січня 2021 року шлюб між сторонами розірвано (а.с. 35). Вирішуючи питання про надання дозволу на виїзд дитини за межі України та застосовуючи норми, зокрема СК України, пріоритетним є дотримання принципу рівності прав батьків щодо дитини. Проте, ухвалюючи рішення в справі «М.С. проти України» від 11.07.2017 (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в даній категорії справ основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено ст. 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20.11.1989, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. При цьому, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно зі ст.ст. 141, 150, 153, 155 СК України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. У статті 18 Конвенції про права дитини, проголошено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Рівності прав і обов`язків батьків стосовно дітей необхідно дотримуватися незалежно від наявності або відсутності шлюбу між ними. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Одним із питань, яке має вирішуватися за взаємною згодою батьків дитини, є реалізація права дитини на свободу пересування. Відповідно до змісту ст. 2 Протоколу № 4 від 16.09.1963 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, який ратифіковано Законом № 475/97-ВР від 17.07.97, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Нормою, яка регулює порядок виїзду дітей за межі України, є ст. 313 ЦК України, якою встановлено, зокрема, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Згідно з ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку, у тому числі в супроводі членів екіпажу повітряного судна, на якому вони прямують. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, тимчасовий виїзд дитини за кордон передбачений на підставі рішення суду та має відповідати найкращим інтересам дитини. Наведене узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладених в постановах від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17, від 03 липня 2019 року у справі №643/1090/17. У позові [PERSON] просить надати тимчасовий дозвіл на виїзд дитини за межі України, а саме до Турецької Республіки, з метою оздоровлення та відпочинку. Як вбачається з позову, відповідач не надає згоду на тимчасову поїздку своєї малолітньої дитини до Турецької Республіки. Ураховуючи встановлені обставини, зокрема те, що дитина проживає з матір`ю, яка забезпечує їй повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний та моральний розвиток, має можливість забезпечувати виїзд дитини за кордон з метою її відпочинку та оздоровлення, беручи до уваги, що у позивачки існують складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд сина за кордон, а також проаналізувавши наведені норми, суд доходить висновку, що чинним законодавством передбачена можливість вирішення питання про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини з матір`ю за кордон без згоди батька, і таке рішення відповідатиме найкращим інтересам дитини. Враховуючи викладене, виходячи насамперед з інтересів дитини, суд доходить висновку, що позов підлягає задоволенню, оскільки тимчасові виїзди дитини за кордон відповідають інтересам дитини, за своєю метою мають сприяти її оздоровленню та відпочинку. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем при поданні позову у розмірі 908 грн. (а.с.1), підлягають стягненню на її користь з відповідача.

Outcome: approved