Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-15 00:00:00

4 грудня 2014 року, [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, який в подальшому уточнила та остаточній редакції якого від 13.05.2015 р., просила суд, стягнути з відповідача, як заподіювача ДТП на свою користь матеріальну шкоду 80272 грн., моральну шкоду 18321 грн., судовий збір 2137,18 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 3000 грн., зазначивши при цьому, що 12.10.2014 р. о 23:30 год., відповідач [PERSON], керуючи автомобілем марки «Мерседес Віто» д/н [NUMBER], рухаючись по автодорозі з боку м. Іллічівська в напрямку автодороги «с. Молодіжне с. Санжійка», Овідіопольського району Одеської області, де на перехресті вказаних автодоріг не надавши перевагу в русі автомобілю [NUMBER] під керуванням водія [PERSON], який, в свою чергу, рухався по головній дорозі «с. Олександрівка с. Санжійка», допустив з ним зіткнення, і внаслідок вказаної ДТП, було пошкоджено автомобіль [NUMBER], власником якого була її донька [PERSON], яка 26.10.2014 р. померла і спадкоємцем якої є вона, прийнявши спадщину в установлені передбачені Законом строки. Приймаючи участь в судовому засіданні представники позивачки підтримали позов [PERSON], однак в подальшому в судове засідання не з`явились, про дату, час місце судового розгляду були повідомлені належним чином, особисто під розписку, причини неявки суду не повідомили, надіславши до суду свою письмову заяву, в якій повністю підтримали позов, просили його задовольнити та слухати справу з їх відсутності, не заперечуючи проти ухвалення заочного рішення по справі (а.с. 222,226-227). Відповідач в судове засідання повторно, без поважних причин не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, у відповідності до вимог ч. 9 ст. 74, ч. 1 ст. 77 ЦПК України, за останньою відомою судові його адресою проживання, що підтверджується поштовим повідомленням, яке повернулося до суду з відміткою листоноші «адресату немає в обслуговуванні», а також особистою письмовою розпискою з підписом відповідача та накладною про експрес-доставку судової повістки з викликом до суду, а тому вважається повідомленим про час і місце судового розгляду справи, причини своєї неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутністю суду не надав (а.с. 218-219,223-224). Згідно з ч. 4 ст. 169 ЦПК України, якщо у суду не має даних про причину неявки відповідача, сповіщеного належним чином, суд вважає можливим розглянути справу на підставі даних, які є в матеріалах справи та зі згоди позивача ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Заслухавши думку представників позивачки та дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов слід задовольнити з наступних підстав. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 3 ЦПК України). Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України. Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи та розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін на інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Приписами статті 61 ЦПК України передбачено вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обовязкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Частинами 3,4 статті 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідно до статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Статтею 1167 ЦК України, передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно із ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобовязана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Пунктом 2 частини 4 Постанови Пленуму ВСУ № 6 від 27.03.1992 р. «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» передбачено, що під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Відповідно до п.п. 4-7,11,16,17 Постанови Пленуму ВССУ від 01.03.2013 р. № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» - розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166,1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов'язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п'ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов'язана відшкодувати шкоду. Відсутність складу злочину, наприклад, у разі відмови у порушенні кримінальної справи, закриття кримінальної справи за правилами Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року чи закриття кримінального провадження за правилами Кримінального процесуального кодексу України 2012 року - не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова (ухвала) слідчого, прокурора, суду про відмову в порушенні кримінальної справи або її закриття, закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК України. Відповідно до частини першої статті 1187 ЦК джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену небезпеку завдання шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність, пов'язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Оскільки зазначена норма не містить вичерпного переліку видів джерел підвищеної небезпеки (видів підвищеної небезпечної діяльності), суд, беручи до уваги особливі властивості предметів, речовин або інших об'єктів, що використовуються в процесі діяльності, має право визнати джерелом підвищеної небезпеки також й іншу діяльність. До цих особливих властивостей слід відносити створення підвищеної ймовірності завдання шкоди через неможливість повного контролю за ними з боку людей. Цивільно-правова відповідальність за шкоду, завдану діяльністю, що є джерелом підвищеної небезпеки, настає у разі її цілеспрямованості (наприклад, використання транспортних засобів за їх цільовим призначенням), а також при мимовільному проявленні шкідливих властивостей об'єктів, що використовуються в цій діяльності (наприклад, у випадку завдання шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля). В інших випадках шкода відшкодовується на загальних підставах, передбачених статтею 1166 ЦК, особою, яка її завдала (наприклад, коли пасажир, відчиняючи двері автомобіля, що не рухався, спричинив тілесні ушкодження особі, яка проходила поруч). Особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб - то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України). Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо). За вибором потерпілого вимога про відшкодування шкоди може бути пред'явлена безпосередньо до винної особи, оскільки за змістом статті 1191 ЦК особа, яка відповідає за шкоду, завдану з вини іншої особи, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи, якщо за законом межі відповідальності останньої та особи, яка за неї відповідає, однакові. Оскільки відповідно до статті 3 Закону № 1961-IV обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється як з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди, так і захисту майнових інтересів страхувальників, враховуючи положення статті 1194 ЦК, питання про відшкодування шкоди самою особою, відповідальність якої застрахована, вирішується залежно від висловленої нею згоди на таке відшкодування та виконання чи невиконання нею передбаченого статтею 33 Закону № 1961-IV обов'язку щодо письмового надання страховику, з яким укладено відповідний договір (у передбачених випадках Моторному (транспортному) страховому бюро України, далі - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого зразка. У разі відсутності такої згоди завдана потерпілому шкода підлягає відшкодуванню страховиком у межах передбаченого договором страхування страхового відшкодування. Наявність такої згоди у вигляді відповідної заяви цієї особи та виконання нею передбаченого статтею 33 Закону № 1961-IV обов'язку з'ясовується судом першої інстанції, у зв'язку з чим до участі у справі може бути залучений страховик. У разі невиконання особою, відповідальність якої застрахована, обов'язку письмового надання страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у передбачених випадках - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка - шкода відшкодовується завдавачем шкоди. Якщо факт завдання шкоди відповідно до статті 6 Закону № 1961-IV не є страховим випадком, то потерпілий має право вимагати відшкодування шкоди на підставі загальних правил, встановлених ЦК. Статтями 1218,1220 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. У відповідності до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Суд встановив, що 12.10.2014 р. приблизно о 23:30 год., відповідач [PERSON], у стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем марки «Мерседес Віто» д/н [NUMBER] по автодорозі м. Іллічівськ с. Молодіжне, Овідіопольського району Одеської області, на перехресті нерівнозначних доріг, під час виїзду з другорядної дороги на головну, не надав переваги в русі автомобілю [NUMBER] під керуванням водія [PERSON], який рухався по головній дорозі, чим порушив вимоги п. 2.9а, 16.11 ПДР, внаслідок чого були отримані тілесні ушкодження пасажиром а/м «Мерседес Віто» [PERSON] та була пошкоджена передня частина автомобілю [NUMBER] (капот, передні крила, лобове скло, передній бампер, передні фари, додаткові передні фари, передня панель), власницею якого була [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії СХХ 449038 виданого Центром ДАІ, за що [PERSON], як винна у вказаній ДТП особа, був притягнутий до адміністративною відповідальності за ст.ст. 124,130 ч. 1 КУпАП з призначенням адміністративного стягнення у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 2 роки, що підтверджується постановою Овідіопольського райсуду Одеської області від 02.12.2014 р., яка набрала законної сили і ніким не була оскаржена, довідкою старшого слідчого СВ Овідіопольського РВ ГУМВС України в Одеській області та протоколом огляду та затримання транспортного засобу від 13.10.2014 р. (а.с. 7-9,71). Суд з`ясував, що власниця пошкодженого автомобілю [NUMBER] [PERSON] померла 26.10.2014 р., що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ЖД № 393153 виданого повторно 14.11.2014 р. і спадщину за законом після смерті якої прийняла її мати позивачка [PERSON], шляхом звернення до приватного нотаріуса з відповідною заявою, що підтверджується листом приватного нотаріуса Іллічівського МНО [PERSON], з якого видно, що до спадщини, яка відкрилася після смерті [PERSON], серед іншого входить транспортний засіб марки «Мітцубіші Паджеро» д/н [NUMBER], який належав спадкодавцеві на підставі свідоцтва про реєстрацію т/з серії СХХ 449038, а також свідоцтвом про право на спадщину за законом від 13.04.2015 р. (реєстр. № 1509) виданого нотаріусом на ім`я [PERSON], яке складається з транспортного засобу марки «Мітцубіші Паджеро» д/н [NUMBER] (а.с. 14,17,18,181). Відповідно до звіту спеціаліста-оцінювача по визначенню вартості матеріальної шкоди, спричиненого власнику автомобілю [NUMBER] № 11-024 від 17.11.2014 р. вартість відновлювального ремонту вказаного а/м на момент проведення огляду (12.11.2014 р.) складає 200822,49 грн., а вартість матеріальної шкоди, спричиненої власнику в результаті аварійного пошкодження зазначеного автомобілю складає 183217,52 грн. (а.с. 19-55). Однак, у звязку з тим, що витрати на ремонт вказаного автомобілю перевищували ринкову вартість автомобілю до його пошкодження, то шкода була визначена експертом в розмірі ринкової вартості автомобілю. З моменту первісного звернення до суду з даним позовом внаслідок інфляції, ціни на майно, вартість якого підлягає відшкодуванню, змінилися, у звязку з чим, позивачка повторно звернулася до спеціаліста-оцінювача, і згідно звіту якого № 04-077 від 27.04.2015 р., вартість відновлювального ремонту автомобілю [NUMBER] на момент звернення (10.04.2015 р.) становить 352455,46 грн., вартість матеріальної шкоди, спричиненої власнику а/м в результаті аварійного пошкодження зазначеного транспортного засобу складає 213463,40 грн., а ринкова (остаточна) вартість вказаного автомобілю на момент звернення (10.04.2015 р.) з урахуванням аварійних пошкоджень складає 83191,94 грн., на яку підлягає зменшенню сума, що підлягає стягненню з відповідача (а.с. 142-180). У звязку з добровільною виплатою позивачці ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія», яка застрахувала цивільно-правову відповідальність відповідача [PERSON] за договором серії АІ/1286535 від 15.07.2014 р. в межах ліміту максимальної страхової суми відповідальності у розмірі 50000 грн., позовні вимоги до ПрАТ «УПСК» в цій частині позову були залишені без розгляду ухвалою суду від 16.10.2015 р. на підставі заяви представника позивачки (а.с. 10). Таким чином, сума матеріальної шкоди, в наслідок пошкодження її автомобілю [NUMBER], яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки становить 80272 грн. Крім того, винним діями відповідача, які полягають у пошкодженні майна позивачки, що супроводжувалися втратою можливості користування вищевказаним автомобілем, значними витратами часу по організації витребування пошкодженого автомобілю із штраф-майданчику, його транспортування, оцінки, звернення за захистом свого порушеного цивільного права до юристів, позивачці була спричинена моральна шкода, що виразилася в душевних стражданнях та хвилюваннях, зумовлених протиправними діями відповідача, яку позивачка оцінила в розмірі 18321 грн., яка на думку суду є вмотивованою, обґрунтованою та такою, що відповідає моральним стражданням позивачки і яка підлягає задоволенню повністю. Також, згідно ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати у вигляді сплати судового збору у сумі 2137,18 грн., до яких зокрема, відносяться витрати на правову допомогу у розмірі 3000 грн., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки згідно із Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» та п. 48 Постанови Пленуму ВССУ від 17.10.2014 р. № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», згідно з яким, витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням і безпосередньо повязаних з наданням правової допомоги у конкретній справі (складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів та їх копіювання) (а.с. 1,56,81,141). Враховуючи викладене, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved