Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-26 00:00:00

30.06.2015 року позивач звернувся з позовною заявою, якій просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики в сумі 694327,68 грн., 3 % річних за прострочення погашення грошового зобовязання за договором позики в сумі 17358,19 грн., а також витрати по сплаті судового збору. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 28.08.2013 року між позивачем і відповідачем в присутності свідка [PERSON] укладено договір позики, відповідно до якого позивач передав відповідачу у борг грошові кошти в розмірі 31446 доларів США із зазначенням еквівалента у гривні - 250000 грн. для його власних потреб, які він зобовязався повернути по реалізації врожаю 2014 року з кінцевим строком повернення до 25.10.2014 року. Після 25.10.2014 року позивач звернувся до [PERSON] з усною вимогою повернути йому грошові кошти, на що останній повідомив про неможливість повернення боргу через відсутність виручки від реалізації врожаю в звязку з ситуацією в країні та кризу. Як вказує позивач, відповідач до теперішнього часу умови договору не виконав, грошові кошти йому не повернув, в звязку з чим змушений звернутись до суду з даним позовом та вважає, що на його користь має бути стягнена сума заборгованості в розмірі 31446 доларів США, що з урахуванням офіційного курсу НБУ станом на 19.08.2015 року, згідно якого вартість 1 долару США складає 22,08 грн., становить 694327,68 грн. Крім того, позивач, посилаючись на ч.2 ст.625 ЦК України, вважає, що оскільки [PERSON] прострочив виконання грошового зобовязання, він зобовязаний сплатити також 3 % річних від простроченої суми боргу, які з урахуванням 3 % за 12 місяців становить 943,38 доларів США. Період прострочення платежу становить з 25.10.2014 року по 18.08.2015 року, що дорівнює 10 місяцям, а отже заборгованість відповідача за 10 місяців, на думку позивача, становить 786,15 доларів США, що в перерахунку на гривні становить 17358,19 грн. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги. Пояснив, що протягом літа 2013 року, більш точної дати не памятає, передавав відповідачу грошові кошти тричі в сумах по 10000, 15000 та 6500 доларів США. Останній раз передавав гроші 28.08.2013 року за усною домовленістю зі строком повернення до серпня 2014 року. При цьому розписки не укладалися. Коли приїхав до [PERSON] в кінці серпня 2014 року, він приготував грошові кошти для повернення боргу, але попросив відстрочити повернення боргу до жовтня 2014 року через термінові витрати на збирання урожаю. Позивач проти цього не заперечував, але вирішив скласти розписку про передачу грошей в борг [PERSON] на загальну суму 35000 доларів США, які він отримав влітку 2013 року. При цьому сам відповідач ініціював зазначити в розписці дату її укладення 28.08.2013 року. За домовленістю сторони зазначили дату написання розписки 28.08.2013 року, оскільки саме в цей день [PERSON] взяв в борг останню частину грошей. Вказав, що гроші передавав відповідачу в центрі м. Валки біля магазину «Норма». При укладенні договору не оговорювали виплату відсотків за користування грошовими коштами, оскільки відповідач передавав позивачу продукти харчування. Підстав думати, що відповідач не віддасть грошей у нього не було. Представник позивача [PERSON], що діє на підставі довіреності, позовні вимоги підтримав, посилаючись на викладені обставини, просив задовольнити позов в повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав. Пояснив, що в серпні 2014 року з позивачем його познайомив [PERSON] в м. Харкові, який обробляв поле поряд з [PERSON] Той представив йому [PERSON] як свого друга. В розмові вони просили його допомогти [PERSON] обробити землю. Зазначив, що гроші в позивача в борг не брав, оскільки жодних стосунків з ним не мав. Чому писав розписку, пояснити не зміг. Вказав, що предявлена позивачем розписка читається, почерк нібито його і підпис також. Памятає, що якусь розписку писав, але яку саме він не памятає. Представники відповідача [PERSON] та [PERSON], що діють на підставі довіреності, проти позову заперечили в повному обсязі, просили в задоволенні позову відмовити. 27.11.2015 року відповідач звернувся із зустрічною позовною заявою, в якій уточнивши вимоги 24.12.2015 року, просив визнати договір позики про надання 28.08.2013 року [PERSON] грошової суми в розмірі 31446 доларів США [PERSON] недійсним та стягнути з [PERSON] на його користь суму завданої моральної шкоди в розмірі 5000 грн. В обґрунтування зустрічних позовних вимог [PERSON] зазначив, що сторони не оформляли в письмовій формі договір позики, оскільки в момент вчинення правочину сторонами не дотримано вимог, встановлених ч.1-3,5,6 ст.203 ЦК України, що є підставою для визнання недійсності правочину у відповідності до ст.215 ЦК України. Разом з тим, вказує, що письмова розписка, надана позивачем у якості безумовного доказу дійсності укладання [PERSON] та [PERSON] договору позики, є умисно сфальсифікованою для залякування відповідача та не може враховуватися судом як належний письмовий доказ. При цьому зазначає, що 28.08.2013 року ним не складалося ніяких написаних власноруч письмових документів, грошових коштів від [PERSON] ніколи не отримував. Розписка від 28.08.2013 року існувала в рамках відносин, які жодним чином не стосуються грошових коштів, та відносно таких зобовязань, які вже давно є виконаними сторонами. Ухвалою суду від 21.01.2016 року даний зустрічний позов [PERSON] був обєднаний в одне провадження з первісним позовом. За клопотанням представника позивача за зустрічним позовом [PERSON] в судовому засіданні було оголошено перерву для надання можливості уточнити позовні вимоги, проте в наступне судове засідання позивач і його представники не зявилися. Ухвалою суду від 27.01.2016 року причину їх неявки визнано не поважною, зустрічну позовну заяву залишено без розгляду, що не позбавляє права [PERSON] звернутися до суду з позовною вимогою в загальному порядку. Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків [PERSON] і [PERSON], дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що між сторонами укладено Договір позики від 28.08.2013 року, за умовами якого позивач передає у власність відповідача грошові кошти в розмірі 250000 грн., що рівномірно еквіваленту 31446 доларів США, а відповідач зобовязується повернути грошові кошти у період реалізації наступного врожаю, з кінцевим строком повернення грошей до 25.10.2014 року. Передача грошових коштів відбулася в присутності свідка [PERSON] Достовірність зазначених в розписці обставин підтвердив в судовому засіданні свідок [PERSON] та пояснив, що в кінці серпня 2014 року знайомий [PERSON] попросив його поїхати до [PERSON], щоб забрати борг, який був в значному розмірі. Коли приїхали, бачив, що [PERSON] приготував грошові кошти для повернення боргу, які великими пачками лежали в пакеті. В ході розмови він попросив [PERSON] відстрочити повернення боргу до жовтня 2014 року, який не заперечував, тому сторони уклали розписку про передачу грошей в борг [PERSON] на загальну суму 35000 доларів США, які він отримав влітку 2013 року. За домовленістю сторони зазначили дату написання розписки 28.08.2013 року, а він засвідчив факт передачі грошей своїм підписом. Відповідно до вимог п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обовязків є договори та інші правочини. Цивільні обовязки згідно з вимогами ч.1 ст.14 ЦК України виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Ст.626 ЦК України встановлює, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Положеннями ст.ст.638,639 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Якщо сторони домовилися укласти договір в певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Договір є обовязковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). Зміна або розірвання договору відповідно до ст.651 ЦК України допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. При цьому, згідно ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до\~ст.1046 ЦК України\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені\~\~родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ч.2 ст.1047 ЦК України\~на підтвердження\~\~укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Таким чином, виходячи з положень ст.ст.\~1046,\~1047 ЦК України, розписка сама по собі є\~\~підтвердженням передачі грошей та укладення договору позики. Зазначена в розписці дата вказує лише на день її складання, який може не співпадати з моментом передачі грошей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Ст.202 ЦК України\~визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 207 ЦК України\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Крім того, ч.1 ст. 1049 ЦК України\~встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Згідно з вимогами ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З огляду на викладене, відповідач не надав до суду у передбаченому ст.ст.60,61 ЦПК України порядку належних та допустимих доказів, які б спростовували позовні вимоги, а отже зазначені в ній обставини свідчать про правомірність застосування до виниклих правовідносин положень ст.625 ЦК України. Ст.625 ЦК України встановлює відповідальність за порушення грошового зобов'язання, ч.1 якої визначає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Ч.2 ст.625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом ч.2 ст.625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов'язання є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника (постанови ВСУ від 06.06.2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24.10.2011 р. у справі № 6-38цс11). Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача боргу за договором позики від 28.08.2013 року з урахуванням 3 % річних за прострочення погашення грошового зобовязання за цим договором, оскільки докази свідчать про те, що відповідач через неналежне виконання умов Договору позики має заборгованість, яка до теперішнього часу не погашена. Позивач правомірно предявив йому обґрунтовану вимогу відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства України. Враховуючи, що понесені позивачем судові витрати у справі документально підтверджені, у відповідності до вимог ст.88 ЦПК України вони підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved