Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-17 00:00:00

29.10.2019р. до суду звернулася [PERSON] із позовом до [PERSON] , де просить визнати останнього таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком [ADDRESS] . В обґрунтування цієї вимоги зазначила, що є власником житлового будинку [ADDRESS] , в якому був зареєстрованим та проживав відповідач [PERSON] , який з 2000 року у даному житловому приміщенні не проживає, а тому втратив право на його користування. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, у поданій письмовій заяві просить справу розглянути за її відсутності, на позовних вимогах наполягає. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином в передбаченому законом порядку, про причини неявки суд не повідомив, заперечень з приводу поданого позову не надав. За наявності існуючих умов, передбачених в ч.1 ст.280 ЦПК України, які підтверджені наявними в справі доказами, суд ухвалив: провести заочний розгляд справи за відсутності сторін та без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, виходячи з наступних підстав: Позивач [PERSON] відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 162514095 від 06.04.2019р., є власником житлового будинку [ADDRESS] . Відповідно до довідки виконавчого комітету Пиківської сільської ради Калинівського району Вінницької області від 22.10.2019р. № 1245, у цьому житловому приміщенні в передбаченому законом порядку зареєстрований в якості члена сім`ї власника житла, а саме брата відповідач [PERSON] , [INFO] . Факт не проживання відповідача [PERSON] у період з 2000 року по теперішній час за вказаною адресою, підтверджується Актом обстеження житлово-побутових умов від 22.10.2019р. № 1246 виконавчого комітету Пиківської сільської ради Калинівського району Вінницької області. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Також права власника житлового приміщення визначені ст. 150 Житлового Кодексу Української РСР. Зокрема, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно із ст. 156 Житлового Кодексу Української РСР, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Крім цього, відповідно до\~статті 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Статтею 72 цього ж Кодексу\~встановлено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. За роз`ясненнями, викладеними в\~\~абзаці 1 пункту 10\~постанови\~\~Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судам Житлового кодексу України», у справах про\~\~визнання\~\~наймача\~\~або\~\~члена\~\~його\~\~сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини\~\~відсутності\~\~відповідача\~\~понад\~\~встановлені\~\~строки. Суд може продовжити пропущений строк у разі їх\~\~поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної\~\~поведінки інших членів сім`ї тощо). Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. Виходячи з норм діючого законодавства, враховуючи встановлені судом обставини, беручи до уваги той факт, що відповідач [PERSON] добровільно покинув житловий будинок [ADDRESS] , вибувши у 2000 року, вибувши проживати за іншою адресою, суд вважає, що останній втратив право на користування спірним житлом, оскільки не проживає в ньому без поважних причин. Відповідачем не надано доказів відносно створення позивачем перешкод для його законного користування спірним житлом. З позовами про усунення перешкод в користуванні житлом, про вселення чи з будь-яким іншим позовом, спрямованим на захист свого права, відповідач не звертався. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За таких підстав, заявлення вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом, є належним способом захисту прав позивача, а тому вона підлягає задоволенню, оскільки є обґрунтованою та такою, що ґрунтується на законі. На підставі викладеного,

Outcome: approved