Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-20 00:00:00

30 червня 2016 р. позивач звернувся до суду з зазначеним позовом до відповідача. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 08 лютого 2005 року його батько [PERSON], який помер 09 вересня 2014 р., подарував йому житловий будинок № 80, розташований по вул. Першотравнева в м. Нова Одеса Миколаївської області. Цей будинок знаходиться на земельній ділянці площею 0,0637 га, призначеній для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, яка досі належить померлому батькові. З посиланням на ці обставини та ст. 377 ЦК України і ст. 120 ЗК України просить визнати за ним право власності на спірну земельну ділянку. Позивач у судове засідання не зявився, але його представник надав суду письмову заяву, в якій позов підтримав та просив його задовольнити, а справу розглянути за його відсутності. Відповідач у судове засідання не зявився, але надіслав до суду письмову заяву, в якій заявлені вимоги визнав і не заперечував проти їх задоволення, а справу просив розглянути за його відсутності. Дослідивши обставини справи і перевіривши їх письмовими доказами, оцінивши досліджені в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку, що позовна заява [PERSON] підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЗК України, ч. 1 ст. 377 ЦК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Отже при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними після 31 грудня 2003 року до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності на земельну ділянку, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Тобто право власності на земельну ділянку, на якій розташований відчужений житловий будинок набувається за законом, незважаючи на те, що про це не зазначено у відповідній угоді. Саме така правова позиція міститься у підпункті «ґ» пункту 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 (із змінами від 19.03.2010 р.) «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних прав». Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом те, що [PERSON] був власником житлового будинку № 80, що розташований по вул. Першотравнева в м. Нова Одеса Миколаївської області, а також земельної ділянки площею 0,0637 га, призначеної для обслуговування цього житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). 08 лютого 2005 року [PERSON] уклав нотаріально посвідчений договір дарування, за яким його донька [PERSON], тобто позивач у справі, отримала в дар від нього вказаний житловий будинок. Зі змісту договору дарування видно, що спірна земельна ділянка не була предметом договору дарування, але в ньому зазначено, що житловий будинок, господарські будівлі та споруди знаходяться на земельній ділянці. 09 вересня 2014 року [PERSON] помер. Таким чином, після договору дарування земельна ділянка площею 0,0637 га, що призначена для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд відповідно до вимог ст. 120 ЗК України перейшла у власність позивача [PERSON] За такого, суд вважає за доцільне визнати за позивачем право власності на спірну земельну ділянку, оскільки таке право виникло у позивача за законом.

Outcome: approved