Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-19 00:00:00

29 грудня 2020 року [PERSON] , [PERSON] (далі - [PERSON] та [PERSON] , позивачі) звернулися в суд з позовом до Головного управління Національної поліції у Волинській області, Міністерства внутрішніх справ України (далі - відповідач-1, МВС України), Прокуратури Волинської області (далі - відповідач-2, Прокуратура Волинської області), Державної казначейської служби України (далі - відповідач-3, ДКС України) про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства та прокуратури. Ухвалою суду від 04 березня 2021 року замінено відповідача у справі з Головного управління Національної поліції у Волинській області на Управління Міністерства внутрішні справ України у Волинській області (далі - відповідач-4, УМВС України у Волинській області). Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 27 листопада 2012 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань було внесене кримінальне провадження №120120130000030, за ч.4 с.190 КК України. 25 жовтня 2013 року позивачам у справі було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України. Постановою Верховного Суду від 16 січня 2020 року кримінальне провадження стосовно позивачів було закрито у зв`язку недоведеністю винуватості у вчиненні кримінального правопорушення. Позивачі зазначають, що у зв`язку з неправомірним перебуванням під слідством та судом вони зазнали моральної шкоди, а також змушені були витрачати кошти на оплату послуг адвокатів. З наведених вище підстав, з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог та посилаючись на приписи Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» позивачі просять суд: 1) стягнути з Державного бюджету України шляхом списання з рахунку Державної казначейської служби України призначеного для відшкодування шкоди завданої громадянинові незаконними діями органів досудового дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду на користь [PERSON] 436 258,10 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди; 2) стягнути з Державного бюджету України шляхом списання з рахунку Державної казначейської служби України призначеного для відшкодування шкоди завданої громадянинові незаконними діями органів досудового дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду на користь [PERSON] 436 258,10 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди; 3) стягнути з Державного бюджету України шляхом списання з рахунку Державної казначейської служби України призначеного для відшкодування шкоди завданої громадянинові незаконними діями органів досудового дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду на користь [PERSON] 100 000,00 грн. витрат на правову допомогу адвоката; 4) стягнути з Державного бюджету України шляхом списання з рахунку Державної казначейської служби України призначеного для відшкодування шкоди завданої громадянинові незаконними діями органів досудового дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду на користь [PERSON] 100 000,00 грн. витрат на правову допомогу адвоката (а.с.87). Представник позивачів у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити. Представник відповідача-2 в судовому засіданні та у письмовому відзиві позовні вимоги не визнала з тих підстав, що дії органів прокуратури та досудового розслідування у встановленому порядку не визнавалися неправомірними, а тому відсутні підстави для відшкодування шкоди. Представник відповідача-3 в судовому засіданні та у письмовому відзиві позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити у їх задоволенні. Звертав увагу, що на його думку, під час розрахунку розміру моральної шкоди слід виходити із встановленої п.3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 № 1774-VIII розрахункової величини у розмірі 1 600,00 грн. Представник відповідача-1 та відповідача-4 у судове засідання не прибула, але у письмових відзивах просила суд відмовити у задоволенні позову. Заслухавши присутніх учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково, з наступних підстав. Судом встановлено та сторонами не заперечується, що 27 листопада 2012 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань було внесене кримінальне провадження №120120130000030, за ч.4 с.190 КК України, за фактом того, шо протягом 2009-2011 років [PERSON] шляхом обману та зловживанням довірою заволодів коштами [PERSON] в сумі 200 тис. доларів США, які останній перерахував шляхом банківських переказів для будівництва будинку (а.с.6). 25 жовтня 2013 року позивачам у справі було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України. Кримінальне провадження №120120130000030 розглядалося судами неодноразово. Остаточно, постановою Верховного Суду від 16 січня 2020 року кримінальне провадження стосовно позивачів було закрито на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України, а саме у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості позивачів в суді. (а.с.7-11). Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне. Пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон) визначено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. При цьому, у пункті 1 частини першої статті 2 Закону передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках постановлення виправдувального вироку суду. У розглядуваному випадку, як слідує з матеріалів справи, позивачі були незаконно притягнуті до кримінальної відповідальності, про що наявна відповідна постанова суду про закриття кримінального провадження на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України, тобто, з реабілітуючої підстави. Статтею 3 Закону передбачено, що у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода. При цьому, у частинах 2 та 3 статті 13 Закону передбачено, що розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Вирішуючи питання про можливість відшкодування моральної шкоди на користь позивачів, суд враховує, що вони дійсно довгий час перебували під слідством та судом, могли мати душевні переживання у зв`язку з цим, втратити нормальні життєві зв`язки у суспільстві, а отже їм слід присудити відповідне відшкодування. Визначаючи конкретний розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством та судом суд виходить з мінімального розміру моральної шкоди, який визначений у ч.3 ст.13 Закону, оскільки саме про такий розмір моральної шкоди просять позивачі і виходити за межі підстав позову суд права не має. Проводячи розрахунок належного відшкодування суд бере за основу період часу з дня повідомлення позивачів про підозру - 25 жовтня 2013 року, до дня набрання законної сили постановою суду про закриття кримінального провадження - 16 січня 2020 року. Всього під слідством та судом позивачі перебували повних 74 місяці та 22 дні, а не 72 місяці та 22 дні, як помилково зазначають вони у своїй заяві про уточнення позовних вимог. Визначаючи розмір мінімальної заробітної плати при розрахунку, суд враховує правову позицію, яка відображена у постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року №203/3541/15-ц, та бере за основу розмір мінімальної заробітної плати, який визначений станом на день присудження моральної шкоди. В даному випадку, станом на день ухвалення цього судового рішення, Законом України «Про державний бюджет України на 2021 рік» мінімальна заробітна плата у місячному розмірі встановлена на рівні 6 000,00 грн. з 01 січня 2021 року. Отже за 74 повних місяців та 22 дні за час перебування під слідством та судом позивачі мали право претендувати на відшкодування моральної шкоди у розмірі по 448 400,00 грн. кожен ((6000 х 74 місяці) + (6000 / 30 днів) х 22 дні)). Але, позивачі у заяві про уточнення позовних вимог самостійно визначили розмір своїх позовних вимог у меншому розмірі, а саме, вказали, що бажають стягнути по 436 258,10 грн. Зважаючи на принцип диспозитивності цивільного процесу, який закріплений у ст.13 ЦПК України, суд не вправі виходити за межі позовних вимог та стягує саме ті суми, які просять відповідачі. Що стосується посилань представника ДКС України на положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 № 1774-VIII, якими, до внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини, вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 1 січня 2017 року (1 600,00 грн.), суд зауважує, що на правовідносини щодо відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, дія Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-VIII не поширюється, оскільки сума відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачам, не є його посадовим окладом, заробітною платою чи іншою виплатою Таке тлумачення указаних норм матеріального права міститься у постановах Верховного Суду від 04 червня 2018 року у справі № 489/2492/17, від 13 червня 2018 року у справі № 464/6865/16, від 21 червня 2018 року у справі № 205/119/17, від 16 січня 2019 року у справі № 334/3231/16-ц, від 17 жовтня 2019 року у справі № 591/6167/14-ц, від 13 листопада 2019 року у справі № 213/1972/16-ц, від 14 квітня 2021 року у справі №520/14448/18. Що стосується позовних вимог про відшкодування позивачам сум, сплачених ними у зв`язку з поданням їм юридичної допомоги, суд зазначає таке. На переконання суду позивачі належними та допустимими доказами, а саме договорами про надання юридичних послуг з додатками, прибутковими касовими ордерами (а.с.36-50), актами виконаних робіт, довели суду, що за час розгляду кримінального провадження в апеляційному та касаційному порядку вони витратили на оплату послуг з надання їм правової допомоги грошові кошти у розмірі 100 000,00 грн. кожен. Такий розмір витрат на правову допомогу суд визнає обґрунтованим та таким, що відповідає складності кримінального провадження, яке розглядалося судами, а також неодноразовий його перегляд судами різних інстанцій протягом значного проміжку часу. Тому вказані суми суд також стягує на користь позивачів. З наведених вище мотивів та підстав суд задовольняє позовні вимоги повністю та стягує з Державного бюджету України на користь позивачів моральну шкоду за час перебування під слідством та судом у розмірі по 436 258,10 грн. кожному, а також по 100 000,00 грн. кожному на відшкодування витрат на правову допомогу адвоката. Визначаючи спосіб стягнення цієї шкоди, суд бере за основу правову позицію, яка відображена у постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року №203/3541/15-ц, та стягує цю виплату з Державного бюджету України на користь позивача, шляхом зобов`язання Державної казначейської служби України списати зазначену суму з відповідного рахунку, на якому акумулюються кошти Державного бюджету України. У задоволенні позовних вимог до відповідача Міністерства внутрішніх справ України слід відмовити, оскільки цей орган державної влади досудового розслідування стосовно позивачів не здійснював, не є органом прокуратури чи суду, а тому не є належним відповідачем у цьому спорі. На підставі вищенаведеного та

Outcome: approved