Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-29 00:00:00

29 березня 2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу, укладеного між нею та відповідачем [PERSON] 08 грудня 2012 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Мукачеву Мукачівського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області, актовий запис 621. [PERSON] вимоги мотивує тим, що сімейні стосунки з відповідачем зіпсувалися, вони є різні по характеру люди, між ними немає порозуміння щодо сімейних обов'язків, ведення господарства та виховання дітей. Відповідач постійно влаштовує скандали, в тому числі в присутності малолітніх дітей, що негативно позначилося на самопочутті позивача. Від даного шлюбу мають неповнолітніх дітей: доньку - [PERSON], [INFO], сина [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO], які проживають разом з нею та перебувають на її утриманні. Також відповідачем було усиновлено дитину - [PERSON], [INFO], яка була народжена нею під час першого шлюбу. Відповідач не виконує свої батьківські обов'язки, не цікавиться успіхами дітей в школі, здоров'ям, матеріально не підтримує, хоча має на це як фізичну так і матеріальну можливість, а тому просить стягнути з нього аліменти в розмірі 1000 гривень щомісячно на кожну дитину. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, Від неї на адресу суду надійшли заяви про розгляд справи у її відсутності, де зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просять суд позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про день та час слухання справи судом повідомлявся належним чином. Від нього надійшла заява з проханням розглянути справу у його відсутності, позовні вимоги визнає в повному обсязі, не заперечує щодо задоволення позову. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У зв'язку з цим, на підставі ст. 247 ЦПК України, суд вважає за можливе провести розгляд справи по суті без фіксування судового процесу. Дослідивши письмові матеріали цивільної справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступного. За ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 5 Протоколу №7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Відповідно до вимог ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб гарантується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування до шлюбу не допускається. Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем 08 грудня 2012 року укладено шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Мукачеву Мукачівського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області, актовий запис № 621 (свідоцтво про шлюб серії І-ФМ № 099919 (а.с.5)). Шлюб між ними носить формальний характер, шлюбні стосунки не підтримують. Приймаючи до уваги, що причини, що спонукають наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, що має істотне значення, внаслідок чого позов підлягає задоволенню. Таким чином, суд вважає встановленим, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання. Від даного шлюбу мають неповнолітніх дітей: доньку - [PERSON], [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 04.09.2013 року а.с.10), доньку - [PERSON], [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 28.09.2013 року а.с.11), сина [PERSON], [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 28.09.2013 року а.с.12) та сина [PERSON], [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 14.08.2014 року, а.с.13). Згідно ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесіє Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989p., батько (- ки) або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Це положення знайшло своє відображення в українському законодавстві. Обов'язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов'язків (ч.2 ст.51 Конституції України) закріплюється в сімейному законодавстві (ст. 180 СК України). Згідно до ч. 1 ст. 184 СК України і роз'яснень, викладених в пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № З «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ відносно батьківства, материнства і стягнення аліментів», якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. З позовної заяви вбачається, що відповідач офіційно не працює та не надав відзив на позовну заяву та докази свого фінансового становища, а тому встановити платоспроможність відповідача в суду нема можливості. Однак, при прийнятті рішення щодо розміру аліментів суд виходить з прожиткового мінімуму для дитини встановленого Законом України «Пpo Державний бюджeт на 2018 рік», який на період з 01 січня по 30 червня 2018 року становить: для дитини віком до 6 років - 1492 гpивень, для дитини віком від 6 до 18 років - 1860 гpивень, а тому прохання позивача про стягнення аліментів в розмірі 1500 гривень на дитину щомісячно є співрозмірним до того, що встановлений законом. Відповідно до ч.1, ч.3 ст. 160 Сімейного Кодексу України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Позивач просила визначити місцем проживання дітей за місцем її проживання, заперечень відповідача з даного приводу суду не надано, а тому позовні вимоги в частині визначення місця проживання неповнолітніх дітей слід задовольнити. Крім того, відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір .

Outcome: approved