Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-02 00:00:00

31 травня 2019 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом в якому просив суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] борг за договором позики у розмірі 6000 доларів США та 3% річних від простроченої суми за весь час прострочення до дня ухвалення судового рішення; та стягнути з відповідача на користь позивача понесені останнім судові витрати по справі. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 29 листопада 2018 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, що підтверджується розпискою, відповідно до умов якого, [PERSON] отримав від [PERSON] в борг грошові кошти у розмірі 6000 доларів США. Відповідго до усної домовленості, [PERSON] зобов`язувався в строк до 01 лютого 2019 року повернути борг. Наприкінці січня 2019 року відповідач перестав відповідати на телефонні дзвінки, а починаючи з кінця грудня 2018 року [PERSON] уникав будь-яких зустрічей із позивачем. 17 квітня 2019 року позивачем було направлено на адресу відповідача вимогу про повернення боргу в розмірі 6000 дол. США протягом 30 днів з моменту отримання зазначеної вимоги. Відповідач добровільно не повертає борг, ухиляється від будь-яких переговорів щодо врегулювання спору та повернення грошових коштів. При цьому, позивач зазначив, що у зв`язку з невиконанням Відповідачем своїх зобов`язань перед позивачем за договором позики від 29.11.2018 року щодо повернення суми позики, Позивач має право на суми боргу з врахуванням інфляційних 3% річних від суми позики у відповідності до ст. ст. 625, 1048 ЦК України. В судове засідання сторони не з`явились, були сповіщені про час та місце розгляду справи належним чином, від позивача надійшла до суду заява про розгляд справи за його відсутності. Також зазначив, що позивач відмовляється від стягнення 3% річних і просить суд задовольнити позовну заяву в частині стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу в розмірі 6000 доларів США за договором позики від 29.11.2018р. Відповідач до суду не з`явиввся, про дату, час та місце проведення судового засідання був повідомлений на сайті Судової влади, оскільки згідно інформації наданої ГУДМС в Одеській області [PERSON] зареєстрованим/знятим в м. Одесі та Одеській області не значиться. Від відповідача письмового відзиву на позов до суду не надходило, тому з урахуванням ч.8 ст. 178 ЦПК України суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до п.1 ч.2 ст. 281 ЦПК України розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Суд, у зв`язку з ненаданням відповідачем відзиву на позов, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача, згідно ст.ст. 280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Проаналізувавши матеріали справи, суд вважає позов про стягнення боргу за договором позики обґрунтованим, доведеним і таким, що підлягає задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що 29.11.2018 року між [PERSON] (Позикодавець) та [PERSON] (Відповідач) був укладений договір позики, за умовами якого Відповідач позичив, а Позикодавець передав 6 000 (сім тисяч) доларів США, що підтверджується наявною в матеріалах справи розписки від 29.11.2018 року, складеною та підписаною [PERSON] власноруч. Зі змісту розписки вбачається, що строк повернення грошових коштів не встановлено. Згідно ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини, інші юридичні факти тощо. Стаття 509 ЦК України визначає, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку, зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Відповідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Стаття 525 ЦК України визначає, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. У розписці не встановлено строк повернення грошових коштів. Суд зазначає, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акту цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Таким чином, факт укладення Договору позики у розмірі 6 000 доларів США між Позивачем та Відповідачем підтверджено борговою розпискою від 29.11.2018 року, складеною власноруч Відповідачем. Тобто, надана до суду розписка є документом, що підтверджує боргове зобов`язання, містить усі істотні умови щодо суми позики. Більш того, наявність у позивача оригіналу боргової розписки згідно з положенням частини третьої статті 545 цього Кодексу свідчить про неповернення боргу Відповідачем, тому у [PERSON] є беззаперечні підстави для стягнення з Відповідача неповернутої суми позики за вказаним договором. Аналогічних висновків дійшов Верховний суд України у постановах від 24 лютого 2016 року в справі №6-50цс16 та постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13. Отже, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. З детального аналізу змісту боргової розписки вбачається, що при її складанні сторонами було дотримано всіх істотних умов, а саме зазначено дату її складання, прізвища, ім`я і по-батькові сторін, валюту позики, підтвердження укладання договору позики, підпис відповідача У відповідності до ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Відповідно до вимог статті 192 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. За змістом статті 524 ЦК України грошовим визнається зобов`язання, виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Загальні положення виконання грошового зобов`язання закріплені у статті 533 ЦК України, зокрема: грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 04.07.2018 року у справі №761/12665/14-ц зазначила, що правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов`язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, тим не менше, не виключає здійснення платежів в іноземній валюті. Таким чином, при визначенні зобов`язання в іноземній валюті суд не вправі змінювати грошовий еквівалент зобов`язання і в резолютивній частині рішення зазначає саме розмір іноземної валюти, що підлягає стягненню. Крім того, виконавець не наділений повноваженнями здійснювати перерахунок валютного курсу, визначеного у резолютивній частині рішення. В пункті 51 зазначеної постанови судді Верховного Суду дійшли висновку про те, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум (і в національній, і в іноземній валютах), які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який в тій справі виконувався примусово за участі державного виконавця. Пунктами 52, 56 постанови передбачено, що у разі ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті, стягувачу має бути перерахована саме іноземна валюта, визначена судовим рішенням, а не її еквівалент у гривні, оскільки перерахування стягувачеві суми у національній валюті України за офіційним курсом НБУ чи іншій валюті, аніж валюта, зазначена у резолютивній частині судового рішення, не вважається належним виконанням судового рішення. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі N 14-134цс18, що також узгоджується із висновком Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року в справі N 373/2054/16-ц. На підставі наведеного та враховуючи ту обставину, що відповідач отримав від [PERSON] грошові кошти у іноземній валюті, відповідач має виконати своє зобов`язання саме в іноземній валюті - доларах США. Враховуючи вищевикладене суд дійшов висновку про обгрунтованість позовних вимог [PERSON] та наявності підстав для їх часткового задоволення, оскільки вимогу щодо стягнення 3% річних, позивач просив залишити без розгляду. На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 1590 грн., підтверджені позивачем документально. На підставі викладеного,

Outcome: approved