Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-07 00:00:00

31.07.2019 року [PERSON] звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому просить усунення йому перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом виселення [PERSON] , без надання іншого житлового приміщення, та вселити його до зазначеної квартири. В обґрунтування позовних вимог вказує, що йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 21.03.2019 року належить квартира за адресою: [ADDRESS] . Але на даний час у квартирі мешкає відповідач, яка ніколи не була зареєстрована та не була власником оспорюваної квартири. Відповідач була знайома з померлим батьком позивача, якого вона поховала, змінила замки та вселилася до спірної квартири, та доступу позивачу як власнику до цього житла не надає. Позивач звертався до відповідачів та контролюючих органів за захистом своїх порушених прав власника, відповідач у добровільному порядку не усунула йому перешкод у користуванні власністю, ключів від вхідних замків не передала, доступу у спірну квартиру позивачу не надає. Зазначені вище дії відповідача порушують права позивача як власника користуватись спірним житловим, у зв`язку із чим він звернувся до суду. Ухвалою судді від 17.09.2019 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. У відповідності до ст. 178 ЦПК України відповідачу було надано строк для подання відзиву на позовну заяву протягом 15 днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження у справі. В судове засідання позивач [PERSON] та представник позивача - адвокат Федоров М.Д. не з`явились, від представника позивача надійшла заява, в якій він позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив розглядати справу за його відсутності та відсутності позивача, та не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] , будучи повідомленою про дату, час і місце розгляду справи відповідно до вимог ч. 6, п. 2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України, в судове засідання не з`явилась, про причини неявки суду не повідомила, відзив на позов не надала, у зв`язку з чим суд відповідно до вимог ч.1 ст. 280 ЦПК України вважає за необхідне розглянути справу в порядку заочного провадження на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні правовідносини, прийшовши до наступних висновків. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 21.03.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Сіпяковим О.С. під №197, позивачу [PERSON] на праві власності належить квартира [ADDRESS] . Відповідно довідок про реєстрацію місця проживання, за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Відповідач [PERSON] за адресою перебування спірної квартири не зареєстрована. Згідно відповіді начальника Хортицького ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області, за результатами звернення [PERSON] проведена ретельна перевірка, в ході якої було встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] склались спірні цивільно-правові відносини, вирішення яких відноситься до компетенції суду першої інстанції, у зв`язку з чим подальшу перевірку було зупинено. На час розгляду справи відповідачами не спростовані доводи позивача про відсутність у нього доступу до спірної квартири та неможливість користуватись нею за призначенням. Право власності особи набувається на підставах, що не заборонені законом ( частина перша статті 328 ЦК України), власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, на свій розсуд (ст.317,319 ЦК України). Як передбачено ст.321 ЦК України,право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні. Відповідно до ст.383, 391 ЦК України, ст.157 ЖК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За правилами частини четвертої статті 109 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Свої вимоги про усунення перешкод у користуванні спірної квартири позивач обґрунтував з посиланням на норми ст.391 ЦК України, за змістом якої власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть, якщо ці порушення не були поєднані з позбавленням володіння. Перешкодами у здійсненні прав власника є неправомірні дії особи, яка ці права порушує. Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає володіння, користування, розпорядження, та якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків передбачених законом, то власник [PERSON] в принципі не може бути обмежений у праві користування своїм майном, яким є житлове приміщення квартири, реалізація встановлених конституційних гарантій захисту прав власності у ст.41 Конституції України, поряд з іншими, відображається в збереженні права користування житлом за його власниками без обмежень. Окрім того, суд звертає увагу на норми міжнародного законодавства, які регулюють дану сферу правовідносин. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі Конвенція), гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.).Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас, державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Таким чином, абсолютне право власності на житло не обмежується ані строками, ані територією, втрата права користування житловим приміщенням є наслідком припинення права власності на житлове приміщення у колишнього власника житла,чого у даній справі не встановлено, а тому позивачу без жодних законних підстав відповідями чиняться перешкоди у користуванні власністю. В судовому засіданні встановлено, що відповідач не зареєстрована в спірній квартирі, не є її власником, проте незаконно проживає в даній квартирі, чим чинить позивачу перешкоди у користуванні власністю. Згідно зі ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи, або її представника, що подається до органу реєстрації, судового рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або померлою, свідоцтва про смерть. Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07 лютого 2014 року, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та переднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої ст. 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; ст. 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про виселення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК України підстави для позбавлення права на житло. Відповідно до ч. 1ст. 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. На підставі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Таким чином, враховуючи, що проживання відповідача у спірній квартирі чинить перешкоди позивачу у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, а спільне проживання сторін у квартирі є неможливим, оскільки відповідач не є членом сім`ї позивача (власника), то суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору, що документально підтверджені у розмірі 768,40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved