Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-08 00:00:00

30 січня 2015 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк»», третя особа Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про захист прав споживачів та стягнення банківського вкладу, відсотків, в якому просив стягнути з відповідача суму вкладу разом із сумою нарахованих процентів за вкладом - 22,25 % річних, оскільки вказаний розмір процентів встановлений договором і виплачується одночасно з поверненням суми вкладу по закінченні строку розміщення вкладу. Загальний розмір позовних вимог складає - 186 764,45 гривень з них: 172 461 гривня - сума банківського вкладу, 14 196 гривень - проценти за користування депозитними коштами, 107,39 гривень - сума 3% річних. 20 квітня 2015 року позивач збільшив розмір позовних вимог та просив стягнути з відповідача станом на 02 березня 2015 року включно, тобто до початку дії тимчасової адміністрації 03 березня 2015 року, згідно Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», індекс інфляції, 3% річних, відсотки за користування грошовими коштами на поточному рахунку, Позивач вважає, що з відповідача на його користь необхідно стягнути 220 498,50 гривень з яких: 186 657,06 - сума банківського вкладу та нарахованих процентів, 31 115,73 - сума індексу інфляції, 629,01 гривень - 3% річних, 2096,70 гривень - відсотки за користування грошовими коштами на поточному рахунку. 18 травня 2015 року рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області позовні вимоги [PERSON] до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», третя особа Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про захист прав споживачів та стягнення банківського вкладу, відсотків, індексу інфляції - задоволені частково. Стягнуто з публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на користь [PERSON] суму депозитного вкладу з нарахованими відсотками за користування вкладом 186 657,06 грн., індекс інфляції за лютий - березень 2015 року у розмірі 31 115,73 грн., відсотки за користування коштами, які знаходяться на поточному рахунку з 20 січня 2015 року по 02 березня 2015 року у сумі 2 096,70 грн., а всього на суму 219 869,49 грн. В інший часті позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про судові витрати. Не погодившись з рішенням суду відповідач надіслав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, у зв'язку з порушенням норм матеріального та неправильного застосування норм процесуального права. В обґрунтування доводів апеляційної скарги представник відповідача зазначає наступне: - за договором банківського вкладу банк свої зобов'язання виконав у повному обсязі та після закінчення строку розміщення вкладу, вклад було виплачено шляхом зарахування на поточний рахунок вкладника з використанням платіжної карти відкритий в установі банку, що підтверджується позивачем; - банк в межах договору та відповідно до вимог законодавства виконує функції з обслуговування банківського рахунка клієнта (здійснює зберігання коштів, за розпорядженням клієнта проводить розрахунково - касові операції за допомогою між банком і клієнтом) і не є набувачем цих коштів, не має повноважень з розпорядженням особистими коштами клієнта, що є власністю останнього, поза межами договору між банком і клієнтом. Отже, банк не впливає на право власності та права користування коштів клієнтом на його рахунку, а тім більше не повинен сплачувати свої грошові кошти замість коштів клієнта. Примусове виконання оскаржуваного рішення призведе до того, що банк в рамках виконавчого провадження повинен буде сплатити свої кошти, при цьому залишиться зобов'язаним повернути кошти, які зберігаються на рахунку клієнта, це означає подвійне стягнення, що діючим законодавством заборонено; - судом першої інстанції залишено поза увагою і не надано належної оцінки тому, що позивач не надав жодних розпоряджень про перерахування відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком, які були б залишені відповідачем без виконання. Відповідно до вимог ст.ст. 58-59 ЦПК України позивачем не надано до матеріалів справи письмових доказів щодо обмеження банком прав позивача розпоряджатися грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку. - позивачем неправильно обраний відповідно до вимог ст. 16 ЦК України спосіб захисту; - суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення суми депозиту та процентів, не звернув уваги на те, що відповідно до вимог п.1 ч.5 ст.36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; - судом першої інстанції безпідставно стягнуто з відповідача втрати від знецінення грошей - індекс інфляції, в супереч положенням ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». В судове засідання апеляційної інстанції позивач [PERSON], представник відповідача ПАТ «Дельта Банк»», представник третьої особи Фонд гарантування вкладів фізичних осіб - не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, що підтверджується телефонограмами у матеріалах справи, які зареєстровані у журналі телефонограм №1 за №105,106, а також рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення (а.с.119-120, 125-126). Відповідно до частини 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається: 22 липня 2014 року між [PERSON] та ПАТ «Дельта Банк» був укладений договір №0033-04452-230714 банківського вкладу (депозиту) «Найкращий» (для пенсіонерів) із датою повернення вкладу 19 січня 2015 року, з розміром процентної ставки за вкладом 22,25 % річних та виплатою нарахованих процентів одночасно з поверненням суми вкладу по закінченні строку дії договору (а.с.4). Визначена п. 1.2 сума вкладу за договором у розмірі 149 000 гривень була внесена позивачем до каси банку, що підтверджується квитанцією від 23 липня 2014 року (а.с.5). Пунктом 1.7 договору зазначено, що на рахунок допускаються додаткові внески коштів, що разом з сумою, вказаною у п.1.2 цього договору, складають вклад. Тому, 18 грудня 2014 року позивачем до каси банку була внесена сума у розмірі 23 461 гривня, що підтверджується квитанцією від 18 грудня 2014 року (а.с.5). 08 січня 2015 року позивач звернувся до відповідача із письмовою заявою про видачу суми вкладу у повному обсязі, з урахуванням суми вкладу та нарахованих процентів, в день закінчення дії договору 19 січня 2015 року готівкою в касі відділення банку за договором №0033-04452-230714 від 23 липня 2014 року (а.с.6). 08 січня 2015 року ПАТ «Дельта Банк» направив лист на адресу позивача про обмеження видачі іноземної валюти, згідно Постанови Правління Національного банку України «Про врегулювання ситуації на грошовому - кредитному та валютному ринках України» (а.с.7-8). 19 січня 2015 року ПАТ «Дельта Банк» по закінченні депозитного договору повернув на поточний рахунок позивача кошти у сумі 172 461 гривню та виплатив відсотки за умови договору у сумі 14 196,06 гривень, що разом складає 186 726,86 гривень, що підтверджується випискою за рахунком [PERSON] за період з 21 липня 2014 року по 21 січня 2015 року (а.с.9-10). Суд першої інстанції задовольняючи частково позовні вимоги в частині стягнення з відповідача суми вкладу з процентами, у зв'язку з закінченням строку дії договору, індексу інфляції, відсотків за користування коштами, виходив з вимог п.1 ч.5 ст.36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», ст..ст. 526, 530, 625, 1060 ЦК України та зазначив, що сума боргу з нарахованими відсотками,згідно виписки з розрахунку позивача, відповідачем не спростовується, а тому підлягають задоволенню позовні вимоги в частині стягнення індексу інфляції та 10 % за користування коштами, які знаходилися на поточному рахунку. Але, з такими висновками суду погодитися не можливо з наступних підстав. Відповідно до п. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно з п. 1 ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Статтею 1060 ЦК України передбачено, що договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансування тероризму, передбачених законом. Тобто, випадки обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, можуть бути передбачені в спеціальному законі. Як вбачається з матеріалів справи, 02 березня 2015 року правління Національного банку України прийняло рішення про віднесення банку відповідача до категорії неплатоспроможних (а.с.50-53). 02 березня 2015 року прийнято рішення про запровадження тимчасової адміністрації в ПАТ «Дельта Банк» та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Тимчасова адміністрація встановлена строком до 02 червеня 2015року, а потім строк продовжений до 02 вересня 2015 року (а.с. 48-49, 79-81). Процедура щодо виведення неплатоспроможного банку з ринку та питання запровадження і здійснення тимчасової адміністрації регулюються нормами Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» , який є спеціальним, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах. Згідно з ч. 5 ст. 36 Закону під час тимчасової адміністрації не здійснюється, зокрема, задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку. Пунктом 1 ч. 6 ст. 36 цього Закону установлено, що обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 4 Закону основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. На виконання свого основного завдання Фонд у порядку, передбаченому цим Законом, здійснює такі функції: веде реєстр учасників Фонду; здійснює заходи щодо організації виплат відшкодувань за вкладами в разі прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку; здійснює процедуру виведення неплатоспроможних банків з ринку, у тому числі шляхом здійснення тимчасової адміністрації банків, організовує відчуження активів і зобов'язань неплатоспроможного банку, продаж неплатоспроможного банку або створення та продаж перехідного банку. Згідно з ч. 1 ст. 26 Закону Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день прийняття рішення Національним банком України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних та початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття того рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 тис. грн. З дня призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб припиняються всі повноваження органів управління банку та наступають наслідки, встановлені ст. 46 Закону. Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб затверджує перелік вимог кредиторів, після чого задоволення цих вимог здійснюється в порядку черговості, встановленої ст. 52 вказаного Закону. Зокрема, вимоги вкладників - фізичних осіб у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом, погашаються у четверту чергу. За договорами, строк яких настав, на підставі п. 4 ч. 1 ст. 52 Закону фізичним особам - вкладникам перераховується 200 тис. грн. Із матеріалів справи вбачається, що 18 червня 2015 року на підставі п. 4 ч. 1 ст. 52 Закону позивач отримав 188 550,66 гривень за спірним договором та 141,99 гривню відсотки за цим же договором, що підтверджується випискою по особовим рахункам за період з 09 травня 2015 року по 25 червня 2015 року (а.с.110). Отже, стягнення з банку належних позивачу грошових коштів за договором банківського вкладу порушить порядок задоволення вимог кредиторів, а тому рішення суду в частині стягнення суми вкладу з процентами необхідно скасувати. Крім цього, рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивача індексу інфляції та відсотків за користування грошовими коштами необхідно скасувати та у задоволенні позовних вимог в цій частині відмовити з наступних підстав. Суд першої інстанції не звернув уваги, що згідно з п. 1 ч. 6 ст. 36 Закону виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом, в національній валюті України. Крім того, суд не врахував, що відповідно до п. 3 ч. 5 ст. 36 Закону під час тимчасової адміністрації не здійснюється нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), а також зобов'язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку. Виходячи з встановлених обставин, наданих сторонами доказів та вимог закону вбачається, що у задоволенні позовних вимог позивача в частині стягнення з відповідача суми вкладу з процентами, у зв'язку з закінченням строку дії договору, а також індексу інфляції та відсотків за користування грошовими коштами необхідно відмовити з вищенаведених підстав. Також, суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення 3% річних за невиконання грошового зобов'язання, виходив з того, що вимоги є необґрунтованими , такими, що не відповідають умовам договору банківського вкладу. Але, з таким висновком суду погодитися не можливо, оскільки відповідно до п. 3 ч. 5 ст. 36 Закону під час тимчасової адміністрації не здійснюється нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), а також зобов'язань перед кредиторами. Тому, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог в частині стягнення 3% річних за невиконання грошового зобов'язання необхідно скасувати та відмовити у задоволенні позовних вимог. Крім цього, враховуючи вищезазначене, апеляційний суд вважає, що відповідно до вимог ст..88 ЦПК України рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь держави судового збору також підлягає скасуванню. Згідно із п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Outcome: dismissed