Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-19 00:00:00

5 квітня 2018 року позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 28 лютого 2003 року сторони уклали шлюб, який був зареєстрований міським Даугавпільським відділом РАЦС, запис № 65, від якого мають трьох дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Причиною розірвання шлюбу є те, що спільне життя з відповідачем не склалось, шлюбні відносини між ними припинені, спільне господарство вони не ведуть. Вони мають різні погляди на життя та обов'язки, внаслідок чого в сім'ї відбувалися сварки, вони стали чужими людьми. Можливості зберегти сім'ю немає. Шлюбні відносини між ними не можуть бути поновленими. Вони досягли згоди про виховання та утримання дітей, які будуть проживати із відповідачем. Майнового спору не мають, тому просить шлюб між ними розірвати. Судові витрати покласти на позивача. У відзиві на позов відповідач зазначає про невизнання нею позову, посилаючись на те, що позивач при зверненні до суду формально дотримався правил підсудності, так як достовірно знає, що вона із дітьми фактично проживає в місті Києві. Крім того, позивач не зазначив фактичні мотиви розірвання шлюбу, даних про необхідність розірвання шлюбу з посиланням на докази ним не наведено. Викладені в позові обставини носять характер загальних висловлювань та не відносяться до виниклих між ними відносинами. Позивач також не надав оригінал свідоцтва про укладення шлюбу. З моменту придбання нею квартири у 2015 році вона з дітьми переїхала до міста Києва. Позивач залишився проживати в територіальній близькості від місця свого роботи на території Бориспільського району. Однак постійно підтримує сімейні стосунки зі своєю сім'єю, приймає участь у вихованні та матеріальному забезпеченні дітей, турбується про умови їхнього навчання та виховання, з непідробною батьківською любов'ю ставиться до дітей, забезпечує їй та дітям відповідний відпочинок, турбується про їхнє здоров'я. За період окремого проживання між ними не було жодних сварок та конфліктів. Вони спільно піклуються про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Підстав для розірвання шлюбу вона не вбачає, окреме проживання сторін у шлюбі пов'язане з причинами, які можуть бути усунені шляхом спільних розмов та знаходження спільних компромісів, тому просить надати сторонам у справі строк на примирення тривалістю у шість місяців. Провадження у справі зупинити. У відповіді на відзив та в заявах до суду позивач зазначає про грубе спотворення фактичних обставин відповідачем. Вважає відзив безпідставним та не обґрунтованим. Відповідач стверджує про невпевненість позивача у своїх намірах щодо розірвання шлюбу. Проте з 2015 року вони проживають окремо, шлюбні відносини між ними та ведення спільного господарства припинено. Вони досягли згоди між собою щодо участі у вихованні та утриманні дітей, що підтверджує й відповідач. Шлюб вважає таким, що фактично розпався з 2015 року. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність. У запереченнях на відповідь позивача на позов відповідач стверджує про існування реальної можливості відновити спільне проживання однією сім'єю та сімейні стосунки, не вбачаючи інших обставин, які б свідчили про їх припинення, та вбачає невпевненість позивача про прийняте рішення. Окреме їх проживання з 2015 року викликано об'єктивними причинами необхідності проживання позивача поблизу місця роботи. Між ними не втрачені почуття любові, взаємоповаги та дружби. Діти також відчувають велику любов до батька, але відсутність його постійного проживання з ними викликає у них почуття тривоги. Припускає, що за час спільного проживання вона не достатньо приділяла увагу позивачу як чоловіку, проте це було пов'язано з необхідністю догляду та виховання трьох малолітніх дітей. Наявні у їхньому житті непорозуміння стосувалися лише дрібних побутових питань за відсутності сварок між ними. Вона завжди знаходить поряд з позивачем та в любий час за необхідності приходить йому на допомогу. В судове засідання учасники справи повторно не з'явилися, про дату, час і місце судового засідання були належним чином повідомлені, направили суду заяви про розгляд справи за їхньої відсутності, позивач позов підтримує повністю, відповідач позов не визнає повністю. Проте у письмовій заяві від 06.08.2018 відповідач пояснила, що, враховуючи достатній час до розгляду справи по суті, вона намагалась скористатися можливістю примиритися із позивачем, зробила для цього значні та важливі кроки. Між тим позивач уникає спілкування з нею, посилаючись на свою зайнятість та небажання остаточно визначитися з необхідністю продовження шлюбних відносин. Одночасно позивач надає їй матеріальну допомогу на утримання дітей та приймає участь у їхньому вихованні. Оцінюючи наведені у справі аргументи, ґрунтуючись на засадах верховенства права, на повно і всебічно з'ясованих обставин, об'єктивно та безпосередньо досліджених в судовому засіданні доказів, наявних у справі, суд дійшов висновку. Судом встановлено, що сторони уклали шлюб 28 лютого 2003 року, який був зареєстрований міським Даугавпільським відділом РАЦС, запис № 65, від якого мають трьох дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] (а.с.92, 96, 102, 104 - копії свідоцтв про шлюб та про народження). Сторони припинили сімейно-шлюбні відносини та ведення спільного господарства з 2015 року, примирення сторін не вбачається можливим як таке, що буде суперечити інтересам позивача. Відповідач не виявила наміру іменуватися дошлюбним прізвищем. При поданні позовної заяви позивач сплатив судовий збір у розмірі 704,80 грн (а.с.1 - квитанція). Понесені витрати бере на себе. Відповідно до ч. 1 ст. 20 Договору між Україною та Латвійською Республікою про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних, трудових та кримінальних справах від 23.05.1995 (далі - Договір від 23.05.1995) якщо даний Договір не встановлює іншого, суди кожної з Договірних Сторін компетентні розглядати цивільні, сімейні та трудові справи, якщо відповідач має на її території місце проживання. Згідно з ч. 1 ст. 26 Договору від 23.05.1995 у справах про розірвання шлюбу застосовується законодавство Договірної Сторони, громадянами якої подружжя було в момент подачі заяви. Якщо подружжя має місце проживання на території другої Договірної Сторони, компетентні також установи цієї Договірної Сторони. Відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (ст. 24 СК України). Згідно з ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Згідно з ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно з ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. У відзиві на позов відповідач зазначає щодо формального дотримання позивачем правил підсудності, проте ухвалу про відкриття провадження у справі в частині дотримання правил підсудності не оскаржила. Щодо надання позивачем оригіналу свідоцтва про шлюб, то, як вбачається із матеріалів справи та відповідно до вимог ч. 5 ст. 95 ЦПК України, позивач зазначив про наявність у відповідача оригіналу цього письмового доказу та підтвердив відповідність копій свідоцтв про одруження та про народження дітей оригіналу своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення. Відтак суд визнає ці докази відповідно до ст.ст. 76-80 ЦПК України належними, допустимими, достовірними та достатніми. Дослідивши письмові докази у справі, з'ясувавши фактичні стосунки подружжя, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення повністю, так як в судовому засіданні доведено, що сторони тривалий час не підтримують шлюбно-сімейні відносини, не ведуть спільне господарство та подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивачем, що має істотне значення. Відповідач не надала жодного доказу на підтвердження можливості примирення сторін, що категорично заперечує позивач. Як зазначила відповідач у своєму письмовому клопотанні від 06.08.2108, вона намагалась примиритися із позивачем та зробила для цього значні та важливі кроки. Між тим позивач уникає спілкування з нею, з чого вбачається його непохитне бажання розірвати шлюб, на чому він наполягає. На підставі викладеного,

Outcome: approved