Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-29 00:00:00

30 грудня 2015 року [PERSON] звернулася через свого представника [PERSON] до Радехівського районного суду Львівської області з позовом до [PERSON] про поділ майна, що є об'єктом спільної сумісної власності. Позовні вимоги представник позивача обґрунтовує тим, що 23 листопада 1991 року позивач з відповідачем зареєстрували шлюб. За твердженням представника позивача оскільки шлюбні відносини останнім часом у позивача з відповідачем різко погіршились шлюб між ними на даний час існує формально. Зазначає, що позивачем з відповідачем було спільно набуто у власність майно, а саме транспортні засоби та нерухоме майно. Представник позивача зазначає, що у позивача постала нагальна необхідність таке майно поділити між собою та відповідачем як між членами подружжя. Представник позивача вказує, що позивач з відповідачем все ще не можуть в позасудовому порядку дійти однозначної згоди про те, в яких частках має належати дане нерухоме майно кожному з них, що, в свою чергу, унеможливлює укладення між сторонами спору відповідного нотаріально посвідченого договору. А відтак, на думку представника позивача, поділ майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, повинен бути здійснений в судовому порядку шляхом визнання за позивачем права власності на частку у спільному майні. Як зазначає представник позивача, в зв'язку з неможливістю врегулювати спірні правовідносини в позасудовому порядку позивач не вбачає іншого дієвого виходу з ситуації, що склалася, інакше як звернутися до суду з даним позовом з метою захисту свого порушеного майнового права. З урахуванням поданого уточнення заявлених позовних вимог просить суд ухвалити рішення, яким визнати за [PERSON] право власності на частку у розмірі 1/2 в будинку [ADDRESS] та на частку у розмірі 1/2 в транспортному засобі - тракторі Т-25А реєстраційний номер [NUMBER], 1988 року випуску. Позивач до суду повторно не з'явилася, хоча була повідомлена про час і місце розгляду справи належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомила. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю з підстав, викладених у позовній заяві та у клопотанні про уточнення позовних вимог, та просив їх задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позов визнав повністю з підстав, що викладені у позовній заяві та проти його задоволення з урахуванням клопотання представника позивача про уточнення позовних вимог не заперечував. Заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, дослідивши обставини даної справи та перевіривши їх належними та допустимими доказами, суд приходить до висновку, що заявлений у даній справі позов є підставним та таким, що підлягає до задоволення повністю з нижченаведених підстав. Судом встановлено та не заперечується сторонами, що 23 листопада 1991 року позивач та відповідач зареєстрували шлюб у Стоянівській сільській раді Радехівського району Львівської області. Також судом встановлено, що 22 квітня 1999 року відповідачем, [PERSON], було укладено договір купілі-продажу квартири [ADDRESS]. Даний договір було посвідчено державним нотаріусом Радехівської державної нотаріальної контори Луців І. П. та зареєстровано в реєстрі за № 597 . На підставі такого нотаріально посвідченого договору Державним комунальним підприємством «Червоноградське міжміське бюро технічної інвентаризації» 24 червня 1999 року було видано реєстраційне посвідчення на квартиру за [NUMBER] Судом також встановлено, що 22 грудня 2011 року за позивачем, [PERSON], Інспекцією державного технічного нагляду Львівської обласної державної адміністрації у Радехівському районі був зареєстрований транспортний засіб з видачею відповідного свідоцтва про реєстрацію машини. А саме трактор колісний, 1988 року випуску, марки Т-25А, заводський номер: [NUMBER], реєстраційний номер: [NUMBER]. Таким чином, суд приходить до висновку, що з огляду на те, що спірні правовідносини між сторонами спору щодо набуття майна, що є об'єктом спільної сумісної власності виникли у різний час, то і регулюватися вони повинні чинними на той час нормативно-правовими актами з урахуванням вимог частини 1 статті 58 Конституції України щодо зворотної дії у часі законів та інших нормативно-правових актів. Тобто, правовідносини щодо поділу нерухомого майна - нормами Кодексу про шлюб та сім'ю України та Цивільного кодексу Української РСР, а рухоме майно - нормами Сімейного кодексу України та Цивільного кодексу України. Щодо поділу нерухомого майна суд вважає за необхідне зазначити таке. В силу вимог ст. 112 ЦК УРСР, який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин, майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність). Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. У відповідності до ст. 28 КпШС України, який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Згідно ст. 29 КпШС України, який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. З огляду на відсутність встановлених у даній справі обставин, що мають істотне значення для правильного вирішення спору, суд не вбачає правових підстав відступати від засади рівності часток подружжя у праві спільної сумісної власності. Крім того, суд зважає на те, що спірне нерухоме майно набуте позивачем та відповідачем у 1999 році, тобто, у період шлюбу та не належить до роздільного майна подружжя. А відтак, порушене право позивача підлягає захисту шляхом визнання за позивачем частки у вищезазначеному спільному нерухомому майні (квартирі) у розмірі 1/2. Щодо цінного рухомого майна подружжя, то суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ст.60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності. В силу вимог ч.ч. 1,3 ст.368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У відповідності до ст. 71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Як роз'яснив пленум Верховного Суду України у абз. 1 п. 22, абз. абз. 1, 2 п. 23 та абз. 1 п. 24 своєї постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК ( 2947-14 ) та ст. 372 ЦК ( 435-15 ). Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК ( 2947-14 ), ч. 3 ст. 368 ЦК) ( 435-15 ), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК) ( 2947-14 ). В матеріалах даної справи відсутній будь-який договір чи рішення суду, яке набрало законної сили, якими було б встановлено відступлення членів подружжя від рівності часток у праві спільної сумісної власності. З огляду на те, що спірне рухоме майно (трактор колісний) було набуто позивачем та відповідачем за час шлюбу та не належить до особистої власності одного з подружжя, то порушене право позивача підлягає захисту шляхом визнання за позивачем частки у вищезазначеному спільному рухомому майні у розмірі 1/2. Згідно частини 4 статті 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд приходить до висновку, що визнання позову відповідачем у справі, не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. А тому суд не вбачає правових підстав для постановлення ухвали про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовження судового розгляду. В силу вимог ч. 1 ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. З огляду на те, що позовні вимоги підлягають до задоволення в повному обсязі, то судові витрати у вигляді сплати судового збору в розмірі 974,40 грн. підлягають покладенню на відповідача шляхом стягнення даної суми грошових коштів в користь позивача. Таким чином суд приходить до переконання, що заявлений у даній справі позов є підставним та таким, що підлягає до задоволення в повному обсязі. Оскільки позивач належним чином виконав свій процесуальний обов'язок довести належними та допустимими доказами усі ті обставини, на які позивач в особі свого представника посилався як на підставу своїх вимог у даній справі.

Outcome: approved