Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-01 00:00:00

29 січня 2018 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Свої вимоги мотивувала тим, що з відповідачем зареєстрували шлюб 21 жовтня 2003 року. Від подружнього життя сторони мають неповнолітніх синів: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. На даний час сімя фактично розпалась, сторони проживають окремо, спільного господарства не ведуть. Позивачка вважає, що подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе, суперечить її інтересам та інтересам дітей, тому вона звернулась до суду з даним позовом і просить розірвати шлюб між нею та відповідачем. В судове засідання позивачка [PERSON] не зявилась, надавши письмову заяву про те, що позов підтримує, просила розглянути справу без її участі, позов підтримує (а. с. 22 ). Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, надавши суду письмову заяву про розгляд справи без його участі, позов визнає (а. с. 23 ). Частиною 3 статті 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін, на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Повно, всебічно і обєктивно дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності з точки зору належності, допустимості і взаємозвязку, суд приходить до наступних висновків. В силу ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Відповідно до \~ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Згідно ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. Відповідно до ст. 112 СК України, п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» суд зясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дітей, що мають істотне значення. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Судом встановлено, що сторони у справі [PERSON] та Жилко (дошлюбне прізвище) [PERSON] зареєстрували шлюб 21 жовтня 2003 року у виконкомі Улянівської селищної ради Білопільського району Сумської області, про що складено відповідний актовий запис за № 7. Після реєстрації шлюбу позивачу присвоєно прізвище чоловіка [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про одруження серії 1-БП № 071705 (а. с. 4). Від подружнього життя сторони мають неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], що вбачається із свідоцтв про їх народження серії І-БП № 000077 та серії І-БП № 000078 (а. с. 5-6). Суд зазначає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред'явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Позивачка скористалась даним правом та звернулась до суду з даним позовом і наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а, як встановлено при дослідженні матеріалів справи та заяв сторін, вони не мають наміру зберегти шлюб з відповідачем. Із позовної заяви вбачається, що сімя фактично розпалась через непорозуміння між подружжям, в результаті чого сторони проживають окремо та намірів зберегти шлюб не виявляють. Таким чином, суд приходить до висновку, що між сторонами втрачено взаєморозуміння, збереження сімї, поновлення шлюбних відносин та подальше спільне проживання неможливе, так як суперечить інтересам сторін. Відповідно до ст. 113 СК України, якою визначено, що особа, яка змінила своє прізвище у звязку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. У звязку з наявністю заяви позивачки, суд вважає за необхідне залишити їй прізвище, присвоєне при одруженні [PERSON]. Крім цього, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Згідно положень ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Аналогічне положення щодо повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, також передбачено ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір». Оскільки відповідач позов визнав до проведення підготовчого судового засідання та початку розгляду справи по суті, позивачу [PERSON] підлягає повернення з державного бюджету 50% відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, що становить 352 грн. 40 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved