Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-24 00:00:00

29.08.2019 Служба автомобільних доріг у Житомирській області\~(далі скаржник)\~\~звернулася до суду зі скаргою на дії старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Житомирській області Сладь Т.П. (далі державний виконавець) щодо винесення постанови від 07.08.2019 про арешт коштів по виконавчому провадженню № 59421193 та скасувати її. Свою скаргу обґрунтовував тим, що оскаржувана постанова є протиправною, оскільки арешт коштів відбувся не на підставі ухвали суду і заяви стягувача, як цього вимагає ч.5 ст.53 Закону України «Про виконавче провадження» та ч.5 ст.440 ЦПК України, а на підставі постанови державного виконавця. Сторони виконавчого провадження та державний виконавець в судове засідання не прибули. В письмових заявах до суду скаржник скаргу підтримав, просив її задовольнити, державний виконавець надав письмові заперечення, просив відмовити в задоволенні скарги. Стягувач [PERSON] був повідомлений в порядку, визначеному ст.76 ЦПК України, про причини неявки до суду не повідомив. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Гарантією прав фізичних і юридичних осіб у виконавчому провадженні є можливість оскарження дій або бездіяльності державних виконавців. Статтями 447, 449 ЦПК України встановлено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця під час виконання судового рішення порушено їхні права чи свободи. Відповідно до\~ст.74 Закону, рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені також іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом. Згідно з положеннями ч.5 ст.124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України «Про виконавче провадження» (далі Закон), який визначає, що примусове виконання рішень державною виконавчою службою здійснюється на підставі виконавчих документів, визначених Законом, зокрема на підставі виконавчих листів, виданих судом. Обов`язковою умовою для задоволення скарги сторони виконавчого провадження є встановлення факту порушення прав заявника. Судом установлено, що на підставі рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду 13.06.2019 було видано виконавчий лист 20.06.2019 про стягнення з Дочірнього підприємства «Житомирський облавтодор» Державної акціонерної компанії «Автомобільні дороги України» на користь [PERSON] нараховану, але не виплачену заробітну плату у розмірі 33 898, 06 грн. Постановою державного виконавця Богунського відділу державної виконавчої служби м. Житомир Головного територіального управління юстиції у Житомирській області від 27.06.2019 відкрито виконавче провадження № 59421193. Ухвалою Новоград-Волинського місту районного суду від 31.07.2019 звернуто стягнення на грошові кошти Служби, яка має заборгованість перед Дочірнім підприємством «Житомирський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія» Автомобільні дороги України» в межах суми 37 409,51 грн. по виконавчому провадженню № 59421193. В рамках виконавчого провадження № 59421193 державним виконавцем в порядку, визначеному ст.53 Закону, ст.59 Закону України «Про банки та банківську діяльність», 07.08.2019 накладено арешт на кошти Служби в межах суми 37\~409,51 грн. (33\~898,\~06\~грн. сума, зазначена в Рішенні суду, 3\~389,81 грн. виконавчий збір та 121,64 грн. витрат виконавчого провадження). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Агрокомплекс проти України» від 06.10.2011 міститься висновок, що існування заборгованості, яка підтверджена остаточним і обов`язковим для виконання судовим рішенням, дає особі, на користь якої таке рішення винесено, підґрунтя для «законного сподівання» на виплату такої заборгованості і становить «майно» цієї особи у значенні статті 1 Першого протоколу. Відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном. Таким чином, практика Європейського суду з прав людини однозначно свідчить про те, що невід`ємною умовою забезпечення права на суд, є виконання судового рішення. Виконання судового рішення є однією із ключових стадій ефективного доступу до суду, без якої сам факт звернення до суду і вирішення на користь особи справи було б беззмістовними. Арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення та накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника (ст.56 Закону). Згідно статті 53 Закону виконавець має право звернути стягнення на майно боржника, що перебуває в інших осіб, а також на майно та кошти, що належать боржнику від інших осіб. Зазначені особи зобов`язані подати на запит виконавця у визначений ним строк відомості про належне боржнику майно, що перебуває у них, та майно чи кошти, які вони повинні передати боржнику. Після надходження відомостей про наявність майна боржника виконавець проводить опис такого майна, накладає на нього арешт, вилучає його і реалізує в установленому Законом порядку. Якщо особа, в якої перебуває майно боржника, перешкоджає виконавцю у вилученні такого майна, воно вилучається виконавцем у примусовому порядку. На належні боржникові у разі передачі від інших осіб кошти, що перебувають на рахунках у банках та інших фінансових установах, стягнення звертається виконавцем на підставі ухвали суду в порядку, встановленому Законом. Арешт на кошти юридичних або фізичних осіб, що знаходяться в банку, здійснюються виключно за постановою державного виконавця, приватного виконавця чи рішенням суду про стягнення коштів або про накладення арешту в порядку, встановленому законом (ст.59 Закону України «Про банки та банківську діяльність»). Таким чином, з вищевикладеного вбачається, що дії виконавця є послідовним та в межах діючого законодавства, які направлені на виконання рішення суду щодо стягнення з Дочірнього підприємства «Житомирський облавтодор» Державної акціонерної компанії «Автомобільні дороги України» на користь [PERSON] боргу по заробітній платі. Твердження скаржника, що арешт коштів повинен відбуватися лише за рішенням суду, яке ухвалюється лише за заявою стягувача, судом до уваги не приймаються, оскільки Закон є спеціальною нормою права, який наділяє виконавця необхідними правами, якими він розпоряджається на власний розсуд з метою вжиття всіх законних заходів для допомоги особі домогтися виконання судового рішення, винесеного на її користь. Заявником не було надано суду доказів, які б свідчили про неправомірність дій державного виконавця під час винесення оскаржуваної постанови, зокрема порушення ним вимог або Закону, або Інструкції з організації примусового виконання рішень. Суд вважає,\~що оскаржуючи\~постанову виконавця\~скаржник таким\~чином намагається\~вчинити діїз ухилення від виконання судового рішення. Таким чином, державний виконавець діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Законом та Інструкцією. Отже, в задоволенні поданої скарги слід відмовити.

Outcome: dismissed