Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-26 00:00:00

\~ \~ \~ \~7 червня 2018 року до суду надійшла позовна заява від [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, в якій позивач просить визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS], що в м.Заліщики Тернопільської області. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач більше 10 років проживає за іншою адресою, яка йому не відома та тривалий час не цікавиться станом квартири, не бере участі в оплаті послуг (світло, газ), тобто фактично припинив виконувати обов'язки члена сім'ї, а реєстрація відповідача в квартирі на даний час створює незручності і перешкоди позивачу в оформленні субсидії. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, однак подав письмову заяву, в якій просить суд справу розглядати за його відсутності, позовні вимоги визнає повністю. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв'язку, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав: Встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] з 31 січня 1992 року, що стверджується договором купівлі-продажу від 31.01.1992 року. Відповідно до довідки, виданої виконкомом Заліщицької міської ради № 747 від 24.05.2018 року, та будинкової книги станом на 24.05.2018 року у квартирі [ADDRESS] (1 травня) зареєстровані [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. Згідно акту про обстеження житлового приміщення від 24.05.2018 року, встановлено, що [PERSON], [INFO], з 2008 року зареєстрований, але не проживає за адресою: [INFO]. У відповідності до ст.405 ЦК України, члени сімї власника, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом і втрачають це право, якщо відсутні в ньому без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Згідно абз. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні, зняття з реєстрації місця проживання особи, крім інших підстав, здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Абзацом 3 п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є підставою для зняття такої особи з реєстрації місця проживання. Аналізуючи наведені обставини, суд вважає, що [PERSON] понад один рік без поважних причин не проживає у [INFO], що в м.Заліщики Тернопільської області. За таких обставин суд приходить до переконання, що в даному випадку мають місце порушення відповідачем прав позивача, які підлягають захисту шляхом визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право на користування жилим приміщенням. Відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно ст.206 ч.4 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи викладене, суд вважає вимоги позивача обґрунтованими і доведеними. Вирішуючи питання розподілу між сторонами судових витрат по справі, суд враховуючи положення ст.141 ЦПК України, вважає, що їх слід покласти на сторони в понесених ними розмірах.

Outcome: approved