Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-09 00:00:00

6 березня 2017 року, представниця позивача [PERSON] звернулася до суду з названим позовом, в якому просила суд, усунути перешкоди з боку відповідача в користуванні позивачу квартирою № 15, яка знаходиться по вулиці Новоселів будинок 5 в смт. Великодолинське, Овідіопольського району Одеської області шляхом виселення відповідача [PERSON] з квартири №15, яка знаходиться по вулиці Новоселів будинок 5 у смт. Великодолинське, Овідіопольського району Одеської області, вселити [PERSON] у вказану квартиру, стягнувши з відповідача судові витрати по справі, мотивуючи це тим, що у вказаній спірній квартирі, яка, згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належить на праві власності [PERSON], безпідставно зареєстрований і проживає відповідач, який добровільно відмовляється виселитися зі спірної квартири, порушуючи право власності, користування і розпорядження спірною квартирою. Представниця позивача в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового засідання повідомлялась належним чином, особисто під розписку, причини неявки суду не повідомила, надавши до суду письмове клопотання, в якому позов [PERSON] підтримала у повному обсязі та на підставі ч. 2 ст. 158 ЦПК України, просила суд слухати справу за її відсутності, не заперечуючи проти постановлення заочного рішення по справі (а.с. 43,54). Відповідач та його представник в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були неодноразово повідомлені належним чином, особисто під розписку представника відповідача, та у відповідності до вимог ч. 5 ст. 74, ч. 1 ст. 77 ЦПК України, за відомими судові адресами їх місця проживання (знаходження), що підтверджується поштовими повідомленнями, які повернулися до суду з відмітками про вручення судових повісток та з відмітками листоноші «за закінченням терміну зберігання», причини своєї неявки суду не повідомили, заяви про розгляд справи за їх відсутності суду не надали (а.с. 25,27,29,44-46,). Згідно з ч. 4 ст. 169 ЦПК України, якщо у суду не має даних про причину неявки відповідача, сповіщеного належним чином, суд вважає можливим розглянути справу на підставі даних, які є в матеріалах справи та зі згоди позивача ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши письмові докази та додатково надані документи по справі, суд вважає, що позов слід задовольнити з наступних підстав. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 3 ЦПК України). Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України. Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи та розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін на інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Приписами статті 61 ЦПК України передбачено обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини Частинами 3,4 статті 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Згідно із ст.ст. 150,155 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд : продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші, не заборонені законом угоди. Жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР. Згідно із статтею 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири), член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, якою передбачено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки, членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ст. 1 Протоколу до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Стаття 41 Конституції України наголошує кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному Законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтями 316-320,321,328 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава - не втручається у здійснення власником права власності. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності набувається на підставах, що не заборонені Законом, зокрема із правочинів і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із Закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статями 386-393 ЦК України передбачено держава забезпечує рівний захист усіх субєктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Підстави витребування майна від добросовісного набувача повністю передбачені ст. 388 ЦК України. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном і може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Судом було встановлено, що позивач [PERSON] - є одноособовим власником квартири № 15, яка знаходиться по вулиці Новоселів будинок № 5 в смт. Великодолинське, Озідіопольського району Одеської області, що підтверджується Інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 25.03.2016 року №55978104, № 99832290 від 10.10.2017 р. реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 260961251237. (а.с. 8,51-52). Право власності на зазначену квартиру зареєстровано за позиачем на підставі договору купівлі-продажу укладеного 22 березня 2016 року (реєстр. № 589), відповідно до якого [PERSON] став власником двокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS], яка в цілому складається з двох житлових кімнат, житловою площею 26,9 кв.м., загальною площею 44,9 кв.м. (а.с. 6-7). Відповідно до п. 3 Договору купівлі-продажу, право реалізації квартири, яка є предметом Іпотечного договору, укладеного між [PERSON] та [PERSON] та посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] 31.12.2013 року за реєстровим № 6457, виникає із Договору про задоволення вимог Іпотекодержателя, укладеного між [PERSON] та [PERSON] та посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] 31.12.2013 року за реєстровим № 6459, шляхом застосування процедури продажу, яка встановлена ст. 38 Законом України Про іпотеку, а саме продажу квартири №15, що знаходиться за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, смт. Великодолинське, вул. Новоселів, буд.5, від імені [PERSON] іншій особі покупцю. Відповідно до ч.ч. 3,4 ст. 334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Отже, при підписанні договору купівлі продажу 22 березня 2016 року між позивачем та [PERSON], відповідно до якого позивач став власником вищезазначеної квартири, сторонами було додержано усіх загальних вимог додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачених ст. 203 ЦПК України, про що неодноразово було надано оцінку рішенням Овідіопольського райсуду Одеської області від 03.11.2016 р., залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 25.01.2017 р. та рішенням Овідіопольського райсуду Одеської області від 13.02.2017 р., залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 12.07.2017 р., які набрали законної сили і ніким не були оскаржені (а.с. 30-40,47-50). Однак, як встановив суд, на сьогоднішній день відповідач [PERSON] безпідставно продовжує проживати у вищевказаній квартирі позивача, відмовляючись виселитися в добровільному порядку, чим порушує законні права власності, розпорядження та володіння позивача. Тобто, на сьогоднішній день в квартирі позивача без жодних правових підстав проживає відповідач, який є сторонньою особою для позивача, не будучи його родичом, без укладення будь-яких договорів на право користування чи проживання у спірній квартирі та без жодних правових підстав користуються власністю позивача. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 40 Закону України Про іпотеку - звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. На виконання вимог ст. 40 Закону України Про іпотеку, позивачем було надіслано відповідачу вимогу про виселення, яку він отримав 27.04.2016 року, що підтверджується копією поштового повідомлення, та з моменту отримання вимоги відповідачем про добровільне звільнення квартири у відповідача минув 30-ти денний строк для добровільного виселення передбаченого вищезазначеним законодавством, і вказана письмова вимога про виселення була залишена відповідачем без відповіді та задоволення (а.с. 9-11). На даний час та обставина, що крім позивача та членів його сім'ї в належній йому квартирі проживає та не надає доступу стороння особа відповідач [PERSON], а також обмежує право Позивача на вільне володіння, користування та розпорядження своїм майном, призводить до втручання в його особисте життя. Згідно п. 33 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» - застосовуючи положення статті 391 ЦК. відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не повязані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України - позов про усунення порушень права, не повязаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не повязаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Позов про усунення порушень права, не повязаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому обєкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача. З урахуванням вищенаведених обставин, суд дійшов висновку, що права позивача мають бути захищені шляхом усунення перешкод у користуванні зазначеною квартирою, яку позивач придбав для себе та членів своєї сімї, шляхом виселення відповідача з квартири позивача та вселення останнього у свою квартиру. У відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК, з відповідача на користь позивача мають бути стягнуті документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору за подачу позову у сумі 640 грн. (а.с. 2).

Outcome: approved