Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-21 00:00:00

29 липня 2020 року позивач\~\~ [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідача [PERSON] \~про визнання\~особи такою,\~що втратила\~право користування\~жилим приміщенням та зняття з реєстрації. Свої вимоги обґрунтовує тим, що він є власником житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] . У вказаному помешканні зареєстрований відповідач, однак він з травня 2019 року там не проживає. Наведене підтверджується довідкою Луцького РВП ЛВП ГУНП у Волинській області про результати розгляду звернення [PERSON] від 14 липня 2020 року, в якій, зокрема, вказано, що [PERSON] понад 1 рік не проживає за адресою: [ADDRESS] . Продовження збереження реєстрації місця проживання відповідача в його помешканні порушує його права, як власника житла, оскільки він змушений сплачувати надмірну вартість комунальних послуг. На думку позивача, відповідач втратив право користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS] , адже не проживає за там понад 1 рік без поважних причин. На підставі вищенаведеного позивач просить визнати [PERSON] , 1986 року народження, таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме: житловим будинком за адресою: [ADDRESS] , а також зобов`язати Луцький районний сектор ДМС зняти [PERSON] з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді від 16 вересня 2020 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, які зазначені в позовній заяві. Додатково суду пояснив, що відповідач залишив помешкання за адресою: [ADDRESS] , не з власної ініціативи, а на його вимогу, внаслідок конфліктної ситуації, що виникла між ними. Підставою для визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом зазначає ту обставину, що відповідач наразі йому не допомагає по господарству та оплаті комунальних послуг. Відповідач [PERSON] позов заперечив, суду пояснив, що не хоче втратити місце реєстрації, оскільки він та його дружина наразі перебувають в черзі на отримання житла, як військовослужбовці. Позивач [PERSON] , який є батьком його дружини, вигнав його з дружиною з будинку, у зв`язку з чим вони змушені були забрати речі та винайняти житло. Також зазначив, що аргументи позивача про сплату надмірних комунальних послуг є неправдивими, адже позивач користувався пільгами, які були призначені саме йому, як військовослужбовцю, учаснику АТО. Заслухавши вступне слово позивача, відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги до задоволення не підлягають з таких підстав. Суд встановив, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Наведене підтверджується копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.5). За відомостями підрозділу УДМС України у Волинській області [PERSON] значиться зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] (а.с.14). Відповідно до довідки Луцького РВП ЛВП ГУНП у Волинській області №1193 від 15 липня 2020 року за наслідками проведено перевірки шляхом опитування сусідів підтвердився той факт, що [PERSON] фактично не проживає за адресою: [ADDRESS] з травня 2019 року (а.с. 7). Крім того, в матеріалах справи наявна довідка Городищенської сільської ради Луцького району Волинської області від 09 липня 2020 року про те, що [PERSON] дійсно зареєстрований, але не проживає в [ADDRESS] (а.с.8). За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Частиною першою статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно із частиною третьою статті 319 Цивільного кодексу України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Підстави втрати членом сім`ї власника житла права користування цим житлом передбачені частиною другою статті 405 ЦК України, згідно з якою член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов: відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік та відсутність поважних причин непроживання за адресою такого жилого приміщення. З пояснень сторін, наданих в судовому засіданні, суд установив, що відповідач залишив спірне житло не добровільно, а на вимогу позивача, що свідчить про наявність поважних причин непроживання відповідача за адресою місця реєстрації. Такі обставини зумовлюють відсутність встановлених законом підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням за місцем реєстрації. З врахуванням вищенаведених норм закону та, аналізуючи зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що в позові слід відмовити в повному обсязі.

Outcome: dismissed