Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-11 00:00:00

29 грудня 2017 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому ставить питання про визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що на підставі договору купівлі-продажу йому належить квартира № 63 за адресою: м.Торецьк, вул.51 Армії, буд.5. Крім нього за вказаною адресою також зареєстрований його син [PERSON], [INFO] та колишня дружина [PERSON]. Шлюб з відповідачем розірваний рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 19.05.2017 року. Фактично на даний момент позивач проживає в зазначеній вище квартирі один. Періодично його син [PERSON], який постійно проживає разом з відповідачем, також інколи проживає у нього у зв'язку з домовленістю з колишньою дружиною відносно спільної участі у його вихованні. [PERSON] у вказаній вище квартирі не проживає з липня 2016 року, тобто з моменту фактичного припинення шлюбних відносин. З того самого часу вона проживає в м.Горлівка, де перебуває у фактичних шлюбних відносинах з іншим чоловіком. Наміру повертатися в м.Торецьк вона не має, оскільки всі її близькі родичі проживають в [INFO]. Її особистих речей у вказаній квартирі немає, витрат, пов'язаних зі сплатою комунальних послуг вона не несе. На його неодноразові прохання знятися з реєстрації, відповідач не реагує, та жодних дій пов'язаних з цим не вчиняє. Оскільки збереження реєстрації за відповідачем перешкоджає позивачу вільно користуватися та розпоряджатися належним йому майном, він змушений звернутися до суду про визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. Позивач надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та наполягав на їх задоволенні. Відповідач у судове засідання не зявилася, про час та місце розгляду була повідомлена належним чином. Справу розглянуто на підставі ст.280 ЦПК України, заочно. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Між сторонами по справі виникли цивільно-правові відносини, які регулюються Цивільним кодексом України, Житловим кодексом України та іншими нормативно - правовими актами. Згідно положень ст.ст.317, 319 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь - які дії, які не суперечать закону. Відповідно до статті 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Судом встановлено, що квартира за адресою: [ADDRESS] належить позивачу на підставі Договору купівлі-продажу від 17.11.2012 року (а.с.16). Це також підтверджено Витягом про державну реєстрацію прав та Витягом з Державного реєстру правочинів (а.с.15,18). Разом з позивачем зареєстровані: син [PERSON] та колишня дружина [PERSON], що підтверджено довідкою №б/н від 26.12.2017 року (а.с.13). Відповідно до Акту від 21.12.2017 року [PERSON] не проживає за вищевказаною адресою з липня 2016 року по теперішній час (а.с.14). Підтвердженням того, що відповідач не має наміру проживати в квартирі яка належить позивачу, а також претендувати на вказане нерухоме майно є шлюбний договір від 30.11.2016 року. (а.с.22). Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом було встановлено, що відповідач не мешкає в житловому приміщенні за вказаною адресою з липня 2016 року, крім того шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. Згідно статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні. Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За таких обставин суд вважає, що позов [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням слід задовольнити.

Outcome: approved