Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-28 00:00:00

29.08.2017 року [PERSON] звернувся в Сихівський районний суд м.Львова з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору позики. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що в провадженні Шевченківського районного суду м.Львова знаходилася справа №466/8526/13ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів за договором позики. В процесі розгляду вказаної справи залучено до справи в якості відповідача [PERSON] , як правонаступника прав та обов`язків [PERSON] [PERSON] фактично прийняв спадщину після смерті [PERSON] . До спадкового майна, крім нерухомості ввійшли вимоги майнового характеру про стягнення грошових коштів за договором позики від 02.05.2007р. Ознайомившись із спірним договором від 02.05.2007р. позивач вважає, що [PERSON] його не підписувала, почерк та підпис їй не належить. Крім цього зважаючи на пенсійний, похилий вік [PERSON] на момент підписання спірного договору, такий вчинений під впливом обману або помилки, укладений без вільного волевиявлення, тому є оспорюваним, і позивач звернувся в суд з метою захисту своїх цивільних прав, шляхом визнання договору позики від 02.05.2007року недійсним. 27.09.2017р. Ухвалою Сихівського районного суду м.Львова відкрито провадження по справі і призначено справу до судового розгляду. 19.10.2017 року ухвалою Сихівського районного суду м.Львова від 19.10.2017року справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору позики передано до Миколаївського районного суду Львівської області для розгляду по суті. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.12.2017року вищевказану справу передано в провадження судді Бачуна О.І. 12.12.2017р. Ухвалою судді Миколаївського районного суду Львівської області відкрито провадження по справі і призначено справу до судового розгляду. 27.03.2018р. відповідачем подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого вважає, позовні вимоги безпідставними, необґрунтованими. Всі доводи позивача, відповідач [PERSON] не визнає, а підстави з яких просить визнати договір позики недійсний є взаємовиключними, тому у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити. Ухвалою Миколаївського районного суду Львівської області від 26.04.2018року по справі призначено судову-технічну експертизу. 19.03.2019року [PERSON] подав до суду заяву про застосування позовної давності В судовому засіданні [PERSON] пояснив, що вважає договір позики від 02.05.2007року підробленим. Померла [PERSON] являється йому тіткою. Позивач постійно проживав з нею з 1976р. по 2014р. Вони проживали по [ADDRESS] належав [PERSON] [PERSON] звернувся в нотаріальну контору з приводу прийняття спадщини, і на даний час успадковує майно [PERSON] в порядку спадкування за заповітом. Про існування спірного договору позивач дізнався в грудні 2013року. [PERSON] стверджувала, що жодної позики не брала, однак дійсно підписувала чистий листок. Позивач вважає, що відсутні підстави для застосування строку позовної давності, оскільки з 2013року представляв інтереси відповідача [PERSON] в Шевченківському районному суді м.Львова в справі про стягнення коштів за договором позики. В 2017р. його було залучено до участі в справі як правонаступника в якості відповідача. І саме в серпні 2017р. ним був поданий вказаний позов. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав. Пояснив, що строк позовної давності не пропущено, оскільки у вересні 2014року позивачем подана заява на прийняття спадщини. Ствердив, що [PERSON] не підписувала договір позики. Вважає, що такий договір слід визнати недійним, оскільки відсутнє вільне волевиявлення [PERSON] .. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив. Зазначив, що є рішення суду про стягнення коштів, не повернутих згідно договору. Договір позики предметом експертного дослідження. Просить застосувати строк позовної давності, оскільки позивачу було відомо про існування договору позики, однак до суду із зустрічним позовом він не звернувся, тому пропустив трьохрічний термін, оскільки вказаний строк слід рахувати з моменту відкриття спадщини. Вказував на те, що підстави позову суперечать одна одній. Договір позики укладався з метою реконструкції та благоустрою будинку, який належав [PERSON] та для приватизації земельної ділянки. [PERSON] займався у 2009-2010р.р. будівельними роботами , а саме будував паркан довкола земельної ділянки яка належала [PERSON] . Крім цього зазначив, що оспорюваний договір неодноразово досліджувався експертом і висновки, які знаходяться в матеріалах справи є суперечливими. Судом встановлено: Відповідно до Договору позики від 02.05.2007року [PERSON] передав [PERSON] безвідсоткову позику в сумі 250000 гривень готівкою. [PERSON] зобов`язана повернути зазначену суму в строк до 01.01.2013року. 12.12.2013року [PERSON] склала заповіт, відповідно до якого спадкоємцем всього свого майна, своїх прав та обов`язків, які їй належать на момент складання заповіту, і належатимуть в майбутньому, призначила [PERSON] Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , [PERSON] померла [INFO] . Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 08.12.2017р., стягнуто з [PERSON] , як спадкоємця за заповітом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , в користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 02.05.2007року у розмірі 250000 гривень. Рішення суду набрало законної сили. Договір позики від 02.05.2007року був предметом судово-технічної експертизи документів у справі №466/8526/13ц, і як вбачається із висновку №1158 від 23.05.2014р. визначити послідовність виконання реквізитів документу, а саме друкованого тексту документу та підпису і рукописного запису прізвища і ініціалів від імені [PERSON] на договорі позики від 02.05.2007року укладеному між [PERSON] та [PERSON] не вдається можливими. Договір позики від 02.05.2007року був також предметом судово-технічної експертизи документів у справу №466/8526/13ц, і як вбачається із висновку №1159/1160 від 27.05.2014р. встановити у 2007 чи 2013роках виконаний друкований текст, підпису від імені Слобожан та запис « [PERSON] » в договорі позики від 02.05.2007року укладеному між [PERSON] та [PERSON] не вдається можливими. Відповідно до висновку експерта №6/415 від 17.10.2018року, вбачається, що в договорі позики від 02.05.2007року укладеного між [PERSON] та [PERSON] , спочатку були нанесені рукописні записи (підпис, прізвище, ініціали від імені [PERSON] ), пізніше друкований текст, а поверх друкованого тексту рукописні записи ( підпис, прізвище, ініціали від імені [PERSON] ). Підпис від імені [PERSON] в договорі позики від 02.05.2007року укладеному між [PERSON] та [PERSON] , нанесений раніше ніж друкований текст. Оцінка суду. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши та перевіривши матеріали цивільної справи, оцінивши в сукупності зібрані у справі докази, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. 02.05.2007року між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір позики на суму 250000 гривень. [PERSON] зобов`язана повернути зазначену суму в строк до 01.01.2013року. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ст.215 ЦК України). Згідно ч. 2, 3 ст. 203 ЦК України, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Таким чином, вільне волевиявлення учасника правочину, передбачене статтею 203 ЦК України, є важливим чинником, без якого неможливо укладення договору. Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа. В Аналізі окремих питань судової практики ( Розділ 8) Вищий спеціалізований суд України зазначає, що суди встановивши, що спірний договір, який за формою і змістом відповідає вимогам закону, але експертизою підтверджено, що одна із сторін його не підписувала мають виходити, що такий договір є вчиненим. Зазначене вище є підставою для визнання договору недійсним згідно зі статтями 203,215 ЦК України у зв`язку з відсутністю волевиявлення сторони. З висновку експерта №6/415 від 17.10.2018року, вбачається, що в договорі позики від 02.05.2007року укладеного між [PERSON] та [PERSON] , спочатку були нанесені рукописні записи ( підпис, прізвище, ініціали від імені [PERSON] ), пізніше друкований текст, а поверх друкованого тексту рукописні записи ( підпис, прізвище, ініціали від імені [PERSON] ). Підпис від імені [PERSON] в договорі позики від 02.05.2007року укладеному між [PERSON] та [PERSON] , нанесений раніше ніж друкований текст. Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до ч. 3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи та на які вона посилається як підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Виходячи з положень ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких обставин суд вважає, що вказаний договір слід визнати недійсним в силу ч.3 ст.203 ЦК України у зв`язку з відсутністю вільного волевиявлення [PERSON] та не відповідності вчиненого її внутрішній волі. Судом вважаються необґрунтованими посилання позивача про те, що спірний договір позики був укладений під впливом обману або помилки, з наступних підстав. Згідно з пунктом 20 Постанови № 9 Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 230 ЦК України, правочин вчинений під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Відповідно до ст.229 ЦК України, Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Згідно з пунктом 19 Постанови № 9 Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК ( 435-15 ) правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваними. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК ( 435-15), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Враховуючи те, що [PERSON] взагалі не мала наміру укладати оспорюваний правочин, а відтак покликання позивача не те, що оспорюваний договір позики був укладений під впливом обману або помилки судом до уваги не береться. Суд не бере до уваги покликання представника відповідача на те, що висновки експертів, які знаходяться в матеріалах справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів за договором позики, суперечать висновку експерта, що знаходиться у вказаній цивільній справі виходячи з наступного. Як вбачається з висновку №1158 судової технічної експертизи від 23.05.2014року визначити послідовність виконання реквізитів документу, а саме: друкованого тексту документу та підпису і рукописного запису прізвища і ініціалів від імені [PERSON] на договорі позики від 02.05.2007р. укладеному між [PERSON] та [PERSON] - не надається можливим. Не надано відповіді і на питання у висновку експерта №1159/1160 від 27.05.2014р. щодо давності виконання друкованого та рукописного текстів в договорі позики від 02.05.2007р.; чи одним і тим же писальним приладом виконано рукописні тексти в оспорюваному договорі; чи вчинений рукописний текст від імені [PERSON] в договорі у той час, яким вони датовані. Натомість, у висновку експерта №6/415 від 17.10.2018року судової технічної експертизи чітко зазначено, що в договорі позики від 02.05.2007року укладеного між [PERSON] та [PERSON] , спочатку були нанесені рукописні записи ( підпис, прізвище, ініціали від імені [PERSON] ), пізніше друкований текст, а поверх друкованого тексту рукописні записи ( підпис, прізвище, ініціали від імені [PERSON] ). Підпис від імені [PERSON] в договорі позики від 02.05.2007року укладеному між [PERSON] та [PERSON] , нанесений раніше ніж друкований текст. Вказаний висновок є повним, зрозумілим, обґрунтованим, не суперечить іншим матеріалам справи, не викликає сумніву в його правильності, а відтак береться судом до уваги. Враховуючи вищенаведений висновок експерта, суд вважає, що договір позики від 02.05.2007року слід визнати недійсним, оскільки підтверджено той факт, що померла [PERSON] підписала чистий аркуш паперу, на якому пізніше було нанесено друкований текст договору [PERSON] заявлено вимогу про застосування позовної давності. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Як вбачається з матеріалів спадкової справи №11/2014 від 29.03.2014р. до майна померлої [PERSON] , [PERSON] , як спадкоємець звернувся з заявою про прийняття спадщини 12.09.2014р. Відповідно до заяви про уточнення позову по справі [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу, [PERSON] був залучений до участі в справі, як правонаступник, в якості відповідача лише 11.09.2017р З позовною заявою про визнання договору недійсним [PERSON] звернувся 29.08.2017 року. Таким чином, визначений ст.257 ЦК України трирічний строк позовної давності, ним пропущений не був. Згідно з ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. За таких обставин, враховуючи висновок експерта від 17.10.2018року, наявність належних та допустимих доказів, та правових підстав, суд вважає, що позов слід задоволити. Крім цього, з урахуванням вимог ст.141 ЦПК України, суд вважає, що з відповідача [PERSON] в користь [PERSON] слід стягнути судовий збір в розмірі 640 грн.

Outcome: approved