Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-28 00:00:00

31 грудня 2018 року позивач звернулася до суду з позовом про позбавлення відповідача батьківських прав щодо дитини [PERSON] , [INFO] . В позові зазначила, що з 11 листопада 2011 року перебувала у шлюбі з відповідачем, який рішенням суду від 05.11.2013, що набрало законної сили, розірвано; сторони є батьками доньки [PERSON] , [INFO] . Після припинення шлюбу донька проживає з позивачем. Відповідач життям дитини не цікавиться, в теперішній час доньку не відвідує, не надає матеріальної допомоги на її утримання, має заборгованість зі сплати встановлених рішенням суду аліментів, безтурботно ставиться до інтересів дівчинки, її фізичного і духовного розвитку, не відвідує навчальний заклад, де навчається донька, заклад охорони здоров`я, на диспансерному обліку в якому перебуває [PERSON] . Виключно мати забезпечує умови для всебічного духовного та фізичного розвитку дитини, створює усі умови для здійснення нею творчої самореалізації шляхом відвідування художньої студії « [INFO] », секції « [INFO] ». Через повне самоусунення відповідача від участі у вихованні та утриманні дитини просить про позбавлення його батьківських прав щодо неї. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя [PERSON]. від 08.01.2019 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя [PERSON]. від 08.02.2019 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в справі за правилами загального позовного провадження. Заходи забезпечення позову, доказів в справі не застосовувались. У зв`язку із звільненням у відставку судді [PERSON] 8 травня 2019 року здійснений повторний автоматизований розподіл справи, внаслідок якого справа надійшла у провадження судді [PERSON] . Ухвалою суду від 13.11.2020 року підготовче провадження в справі закрито, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні. Ухвалою суду від 29.01.2020 року від органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району витребувано копію протоколу засідання комісії з питань захисту прав дитини, а також підтвердження отримання [PERSON] письмового повідомлення про виклик на засідання комісії. У судовому засіданні позивач та її представник підтвердили викладені у заяві доводи. Позивач пояснила, що з 2015 року відповідач припинив спілкування з дитиною, не телефонує їй, не вітає з днем народження та іншими святами. Дівчинка глибоко переживала розрив з батьком, сумувала за ним, чекала і чекає зустрічей. Ігнорування батьком доньки спричинило їй образу, через яку вона тепер сама не бажає спілкуватися з батьком. У зв`язку з викладеним позивач і представник просять про ухвалення рішення на користь позовних вимог. Відповідач проти задоволення позову заперечує. Пояснив, що відчуває до доньки почуття глибокої любові. Хоча з жовтня 2015 року він дійсно не зустрічався зі своєю донькою, проте спілкуванню батька з дитиною перешкоджала позивач, налаштовуючи дівчинку проти батька, забороняючи їй розмовляти з батьком по телефону. Такі дії позивача підпорядковані меті помститися відповідачеві за ініціювання звернення до суду з позовом про поділ майна подружжя, що увінчалося задоволенням позову та визнанням за ним права власності на Ѕ частину будинку [ADDRESS] як на частку в праві спільної власності подружжя, під час розгляду якого позивач пропонувала відмовитися від вимог в обмін на надання можливості спілкування з донькою. Той факт, що відповідач бажала стати одноособовим власником подружнього будинку підтверджується неодноразовим поданням нею позовів про позбавлення відповідача права користування зазначеним будинком, а також звернення до Шевченківського відділення поліції Дніпровського відділу ГУНП в Запорізькій області з заявою про вчинення ним крадіжки в будинку, право власності на частку в якому йому належить. При з`ясуванні стосунків з відповідачем позивач використовує інтереси дитини, створюючи атмосферу нервозності та напруження, і так як відповідачеві небайдужі емоційний комфорт та благополуччя своєї доньки, він намагається уберегти її від зайвого травмування та не затіває конфліктів з приводу порушення позивачем його батьківського права на спілкування з донькою та участь у її вихованні, висловлюючи надію на мирне розв`язання суперечок між батьками та здатність дитини по мірі дорослішання усвідомити глибину батьківських почуттів та прагнень. Однією із складових батьківського піклування є обов`язок з утримання дитини, який беззаперечно виконує відповідач, тому хибними є твердження позову про його ухилення від виконання вказаного обов`язку, а свідченням його добросовісного виконання обов`язків з утримання дитини є розрахунки про заборгованість державного виконавця, з яких випливає не лише відсутність боргів, а й наявність надлишку сплачених аліментів на утримання доньки. Так як позбавлення батьківських прав є виключною мірою, що застосовується до батьків, які свідомо нехтують виконанням батьківського обов`язку та шкодять інтересам дитини, між тим всі його дії спрямовані на створення умов для психологічного та емоційного комфорту доньки, просить про відмову у задоволенні позову. Представник відповідача підтримала доводи свого довірителя. Просить про ухвалення рішення на його користь. Представник третьої особи - районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району як органу опіки та піклування, - пояснила, що рішення про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав було прийнято комісією одноголосно на підставі наявних у неї письмових фактичних даних. На засідання комісії відповідач не з`явився, з заявою про встановлення способів його участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею до органу опіки та піклування ніколи не звертався, що у сукупності свідчить про його безтурботне ставлення до інтересів дівчини і зумовило надання позитивного висновку. Вислухавши учасників справи, показання свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з таких міркувань. Судом встановлено, що сторони з 11 листопада 2011 року перебувала у, який рішенням суду від 05.11.2013, яке набрало законної сили, розірвано; сторони є батьками доньки [PERSON] , [INFO] , яка проживає з позивачем (а. с. 8-9). Особисті немайнові права та обов`язки батьків і дітей внормовані Главою 13 СК України. Одним з важливіших прав батьків є переважне право батьків перед іншими особами на особисте виховання дитини (ст. 151 СК України). Здійснення цього права є одночасно і обов`язком батьків, передбаченим статтею 150 СК України, виховувати дитину, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний, моральний розвиток, утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Наведене правило сімейного законодавства узгоджується зі змістом ст. 12 Закону України «Про дитинство», відповідно до якої виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей. Вказані положення сімейного законодавства, а також законодавства про охорону дитинства свідчать про беззаперечну важливість виховання дитини у формуванні її особистості, значення якого є не меншим, ніж значення утримання дитини, а закон не містить лише рекомендації щодо участі батьків у вихованні дітей, а покладає на них обов`язок вчинення цих дій. Навмисне невиконання цього обов`язку, про що свідчить ухилення від виховання дитини, в силу ч. 4 ст. 155 СК України є підставою для покладення на батьків встановленої законом відповідальності та може потягти наслідки, передбачені статтею 164 СК України, відповідно до якої мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дитини. Як випливає з роз`яснень в пункті 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. З огляду на наведені положення законодавства та роз`яснення Верховного Суду України лише навмисні дії батьків з нехтування своїми обов`язками щодо виховання дитини можуть бути підставою для вжиття такого суворого заходу, як позбавлення батьківських прав. Між тим судом встановлено, що відповідач, який має потяг до дитини, відчуває до неї почуття любові, навмисно не усувався від спілкування з дитиною та від участі у її вихованні, а розрив у відносинах доньки та батька є вимушеним, так як зумовлений неприязними стосунками між батьками дівчини, лише узгоджені дії яких можуть стати запорукою якісного обопільного виховання дитини. На користь умовиводів суду про любов батька до доньки та наявність бажання спілкуватися з нею свідчать наведені пояснення відповідача, показання свідків [PERSON] та [PERSON] про перешкоджання матері дитини в налагодженні добрих стосунків між батьком та донькою. Значення спілкування батьків з дітьми, безпосереднього виховання дітей батьками, проживання дітей в сім`ї з особами, від яких вони походять, неможливо переоцінити для формування особистості, системи її моральних та соціальних цінностей. Означені висновки сформульовані в тексті принципу 6 «Декларації прав дитини», за змістом якого дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості. На суспільство та органи публічної влади має бути покладений обов`язок щодо здійснення особливого піклування про дітей, які не мають сім`ї, та про дітей, які не мають достатніх засобів існування. Бажано, щоб багатодітним сім`ям надавалася державна або інша допомога на утримання дітей. Такі самі умовиводи наявні в змісті статті 9 Конвенції ООН про права дитини, за якою держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають у відповідності із застосовуваним законом і процедурами, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке вилучення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Закон України «Про охорону дитинства» в статті 14 також розвиває ці міркування, зазначаючи, що діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. На переконання суду, такий захід впливу на батьків, як позбавлення батьківських прав, який з огляду на його суперечливість природі відношень найближчих людей, є виключною мірою, може бути застосований лише за умови сукупності таких факторів, як: злісне невиконання батьками своїх обов`язків, їхнє стійке небажання обирати шлях каяття та виправлення і наявність шкоди для інтересів дитини від невиконання батьками обов`язку з виховання. Що стосується відповідача, відвідуючи всі судові засідання та послідовно висловлюючи доводи про неприйнятність для нього думки про перспективу бути розлученим з донькою, він виказав своє відношення до можливого застосування до нього вказаного заходу впливу, що, на думку суду, є підставою для надання йому судового захисту та можливості відбудовувати стосунки з дитиною, які не могли не ослабнути за досить тривалий період припинення спілкування. На користь вказаного умовиводу приймає суд сам факт невизнання позову та вчинення відповідачем активних процесуальних дій з захисту свого права. На наведений висновок суду не впливає зміст висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав (а. с. 146), наявність якого є обов`язковою при розгляді справ цієї категорії, оскільки жоден з джерел доказів не може мати для суду наперед встановленої сили, а усі надані суду докази належить оцінювати лише у їхній сукупності та взаємозв`язку. Окрім означених міркувань, при оцінці вказаного процесуального джерела суд виходить з такого. Висновок про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав обґрунтований відсутністю будь-яких фактичних даних, що мають значення для розв`язання вказаного питання і могли б бути надані відповідачем, який на засідання комісії з захисту прав дитини не з`явився. Відповідно до п. 73 «Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 року № 866, у разі виникнення спору між батьками щодо участі у вихованні дитини працівник служби у справах дітей проводить бесіду з батьками, а у разі потреби - також з родичами дитини. До уваги береться ставлення батьків до виконання батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, стан здоров`я дитини та інші обставини, що мають істотне значення. Після з`ясування обставин, що призвели до виникнення спору між батьками щодо участі у вихованні дитини, служба у справах дітей складає висновок. З наведеного положення «Порядку…», який внормовує процедуру діяльності органів опіки та піклування з захисту прав дітей, випливає, що наданню висновку в порядку ст. 19 СК України має передувати ретельне всебічне з`ясування важливих для розв`язання спору обставин, в тому числі шляхом проведення співбесід з батьками, а у разі потреби - з родичами дитини. Судом встановлено, що такої перевірки в частині стосунків батька та доньки здійснено не було. Неявка ж відповідача на засідання комісії продиктована об`єктивними причинами, які полягають у відсутності у нього будь-якої інформації про дату, час та місце проведення засідання. У зв`язку з викладеним суд не приймає письмовий висновок органу опіки та піклування на користь доводів позову як такий, що добутий з порушенням порядку отримання доказів, а також тому, що вирішення питання про припинення важливого права людини, яке ґрунтується на відносинах кровної спорідненості, не може бути продиктовано самими лише формальними міркуваннями. Позбавлення батьківських прав, яке передбачене як вид покарання для батьків за їхню винну поведінку, матиме наслідком і припинення права дитини, що є непричетною до ситуації, яка склалася, на спілкування з батьком та виховання з його участю, тому таке обмеження прав дитини за умови, що відповідач виказує почуття любові і потягу до доньки, на думку суду, є неприпустимим. Залишаючи позов без задоволення, суд враховує і зміст п. 18 згаданої постанови Пленуму Верховного Суду України про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, а суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Виходячи з наведених рекомендацій, навіть за умови неналежного виконання особою батьківських обов`язків при невизнанні нею позову про позбавлення батьківських прав можливо уникнути застосування цього заходу відповідальності. Що ж стосується цього спору, суд, як вже зазначено, не може констатувати наявність умислу на нехтування своїм обов`язком в діях відповідача. При вирішенні спору суд бере до уваги висловлену в судовому засіданні дитиною образу по відношенню до відповідача, що виникла внаслідок відсутності проявів уваги з боку батька, проте вважає, що любов батька до дівчинки, емоційно-вольові характеристики позивача допоможуть йому знайти спосіб поновити добрі стосунки з дитиною, схилити її до себе без завдання шкоди емоційному благополуччю дівчинки. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. За змістом ст. 153 СК України мати, батько і дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Згідно із ст. 142 СК України діти мають рівні права та обов`язки по відношенню до батьків, незалежно від того, чи перебували їхні батьки у шлюбі між собою, а в силу ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків повинно ґрунтуватися на повазі прав дитини та її людської гідності. Виходячи з викладеного суд вважає, що батько дитини, який виказує готовність належним чином виконувати обов`язки з виховання дитини в подальшому, не може бути позбавлений права на спілкування з дитиною та участь у її вихованні, яке захищає закон, а необґрунтоване позбавлення цього вправа посягатиме не лише на інтереси батька, а й на право дитини на отримання повноцінного виховання та на спілкування з батьком. Доводи позову про ухилення відповідача від участі в утриманні дитини суд при вирішенні спору до уваги не бере, оскільки: по-перше, ці обставини в силу закону не є підставою для позбавлення батьківських прав; по-друге, вони спростовуються наданими відповідачем доказами про відсутність у нього заборгованості за цим зобов`язанням, проти чого не заперечують в судовому засіданні і позивач та її представник (а. с. 126, 149 т. 1, 8-9 т. 2).

Outcome: dismissed