Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-06 00:00:00

31.01.2020 р. [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , третя особа - [PERSON] , в якому просить: визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Позов мотивований тим, що відповідач зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , проте з 2014 року не проживає за місцем реєстрації. Оскільки відповідач добровільно змінила місце проживання, але не змінила місце реєстрації, позивач змушений звернутись до суду. Ухвалою від 10 лютого 2020 зазначений позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. 02 червня 2020 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позов, надали пояснення аналогічні змісту позову, просили позов задовольнити, проти заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання повторно не з`явилася, причини неявки суду не повідомила, про час, місце та день розгляду справи була повідомлена належним чином, відзив до суду не надала. Третя особа до судового засідання не з`явився, причину не повідомив. У відповідності до положень ст. 280-281 ЦПК України, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення по справі. Вислухавши пояснення позивача та його представника, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири квартирою [ADDRESS] , на підставі договору дарування від 29 серпня 2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Войтовською Ж.Ф. Статтею 55 Конституції України гарантується судовий захист прав і свобод людини і громадянина. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на повагу до приватного і сімейного життя і зазначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до положень ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі ст.ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 383 ЦК України визначено, що власник жилого будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і має право розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Статтею 391 Цивільного кодексу України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкоду здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Права власника житлового приміщення також визначені ст. 150 ЖК України, зокрема, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. У відповідності до ст. 156 ч. 1 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до відомостей про зареєстрованих осіб у житловому будинку/приміщенні, від 23.01.2020 року № 19.03.03.-24Д/526/19, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Згідно акту про непроживання від 27.01.2020 року [PERSON] , [INFO] в квартирі [ADDRESS] не проживає з 2014 року. Факт непроживання [PERSON] , [INFO] також підтвердили допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] . Частиною 1 статті 405 ЦК України встановлено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Згідно ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі йог відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Оскільки між позивачем та відповідачем відсутні будь-які договірні відносини з приводу користування житловим приміщенням, останній більше одного року не проживає та не користуються квартирою [ADDRESS] , суд вважає, що відповідач втратив право користування жилим приміщенням у спірній квартирі. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, оскільки позивач при звернення до суду був звільнений від сплати судового збору, з відповідача слід стягнути на користь держави витрати по сплаті судового збору у розмірі 840,80 грн.

Outcome: approved