Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-25 00:00:00

30 вересня 2016 року позивач звернувся до суду з позовом визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу та компенсації (середнього заробітку) за час затримки розрахунку з належних виплат. В обґрунтування позову позивач зазначив, що вона з 01.08.2018 року працювала у КЗ «Криворізький дитячий будинок - інтернат» Дніпропетровської обласної ради (далі - «Криворізький ДБІ»ДОР» - Відповідач) на посаді вихователя. Наказом №116-к від 01.09.2016 року «Про вивільнення працівників дитячого будинку-інтернату» її було звільнено з даної посади на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України - за скороченням штатів. Вважає звільнення незаконним, посилаючись на те, що вона має переважне право на залишення на роботі, оскільки в неї на утриманні перебуває дві малолітні дитини, її чоловік [PERSON], [INFO] який є інвалідом 2 групи з 08.02.2016, тобто, Відповідач не врахував при звільненні її переважне право на залишення на роботі. Крім того відповідач не приймав заходів до її працевлаштування, звільнив її без отримання згоди профспілкового органу на звільнення, а також звільнив її в період знаходження у відпустці. Також Відповідачем було порушено порядок проведення розрахунку при звільненні, оскільки розрахунок належних їй виплат при звільненні було здійснено лише 15.09.2016, шляхом виплати на картковий рахунок. Просить суд визнати незаконним наказ про її звільнення, поновити її на посаді, стягнути на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 02.09.2016 до часу ухвалення рішення із розрахунку 91,45 гривень за один робочий день та стягнути на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 03.09.2016 по 14.09.2016 включно у розмірі 1097,40 гривень. В подальшому позивач уточнила (збільшила) позовні вимоги та просила стягнути з Відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 02.09.2016 по час ухвалення рішення, із розрахунку 158,63 гривень за один робочий день та стягнути компенсацію (середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні) за період з 03.09.2016 по 14.09.2016 включно у розмірі 1903,56 гривень. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав зазначених у позовній заяві та просила їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнала. Зазначила, що [PERSON] виконувала покладені на неї обов'язки в повному обсязі, однак вона не мала бажання здійснювати додаткові обов'язки, які необхідно було здійснювати у зв'язку із специфікою закладу. Також [PERSON] фактично виконувала функції музичного керівника. Від запропонованих [PERSON] 02 вересня 2016 року вакансій у закладі остання відмовилась. Зазначила, що «Криворізький ДБІ»ДОР» є бюджетною установою, тому повний розрахунок із [PERSON] було проведено при виплаті авансу 14.09.2016. Представник відповідача Горячева О.Е. у судовому засіданні позовні вимоги не визнала. Зазначила, що у зв'язку із скороченням штату було вирішено залишити на посаді вихователя [PERSON], оскільки вона має спеціальну освіту вихователя в дошкільних закладах. Представник третьої особи надав до суду заяву про розгляд справи за відсутності представника. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали цивільної справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до положень ч. 2, 3 ст. 60 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Так, [PERSON] 01 серпня 2008 року була прийнята на посаду вихователя до Криворізького дитячого будинку-інтернату (30.08.2013 Криворізький дитячий будинок-інтернат з перейменовано на КЗ «Криворізький ДБІ»ДОР») за наказом № 52к від 01.08.2008, що підтверджується копією трудової книжки позивача (а.с. 9-11). Згідно до копії наказу №39-г від 01 червня 2016 року на КЗ «Криворізький БДІ»ДОР» створено комісію для проведення скорочення штату працівників дитячого будинку-інтернату (а.с.57). 29 червня 2016 року «Криворізький ДБІ»ДОР» видав наказ №51-г «Про попередження працівників про можливе наступне вивільнення згідно ч.1 ст.40 КЗпП України, де у п.4 зазначено «Попередити наступних працівників про майбутнє вивільнення згідно ст. 40 ч.1 КЗпП України, зокрема, зазначено прізвище вихователя [PERSON] З даним наказом [PERSON] була особисто ознайомлена про що свідчить підпис у наказі (а.с.58-60). 29 червня 2016 року «Криворізький ДБІ»ДОР» видав наказ №109-к згідно якого [PERSON] було надано основну щорічну відпустку з 07.07.2016 по 01.09.2016 (а.с.70). 01 липня 2016 року [PERSON] була особисто попереджена про звільнення з роботи згідно п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України на підставі наказу №51-г від 29.06.2016 у зв'язку із скороченням штату працівників (а.с.62). Згідно протоколу №26 від 01 липня 2016 року засідання профспілкового комітету «Криворізький ДБІ»ДОР» було надано згоду на вивільнення згідно ч.1 ст.40 КЗпП України вихователя - [PERSON]. Рекомендовано адміністрації надати особам, які підлягають скороченню вакантні посади згідно штатного розпису (а.с.129). 01 вересня 2016 року [PERSON] за наказом №161-к було звільнено з посади вихователя 01 вересня 2016 року у зв'язку зі скороченням штату працівників за п.1 ст.40 КЗпП України (а.с.64). 02 вересня 2016 року директором «Криворізький ДБІ»ДОР» було повідомлено [PERSON] про наступні наявні у закладі вакансії: фахівець з фізичної реабілітації, паспортист, інспектор з ВК, юрисконсульт, соціальний працівник (а.с.62). 01 вересня 2016 року у «Криворізький ДБІ»ДОР» було відкрито відділення денного догляду для дітей-інвалідів та затверджено список дітей денного догляду (а.с.124-128). Листом Криворізької міської профспілкової організації працівників державних установ від 17.11.2016 №20 повідомлено, що у трудовому колективі «Криворізький ДБІ»ДОР» діє первинна профспілкова організація, членом якої була [PERSON], яка і розглянула подання адміністрації 01.07.2016 та прийняла рішення про надання згоди на звільнення [PERSON] за п.1 ст.40 КЗпП України (а.с.146). Згідно штатного розпису на 2016 рік «Криворізький ДБІ»ДОР» на період з 01.09.2016 по 30.11.2016 у закладі передбачена посада вихователя у кількості штатних посад - 1 (одна) (а.с.175-178). Так, згідно до ч. 3 ст. 64 ГК України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Як було встановлено у судовому засіданні та не заперечувалось сторонами, у «Криворізький ДБІ»ДОР» відбулось скорочення чисельності дітей та було зменшено кількість посад вихователя з 2 посад на 1 посаду. На посадах вихователя у КЗ «Криворізький дитячий будинок - інтернат» Дніпропетровської обласної ради» на час скорочення працювали [PERSON] та [PERSON] У відповідності до положень п. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Також положення ч. 3 ст. 40 КЗпП України передбачають, що не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Згідно із частиною першої статті 3 Закону України «Про відпустки» за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки. Сторонами не заперечувалось, що звільнення [PERSON] відбулось у останній день її відпустки 01 вересня 2016 року. Так, аналіз норм у контексті колізії загальної (частини третьої статті 40 КЗпП України) та спеціальної (частини першої статті 3 Закону України «Про відпустки») норм дає підстави для висновку про те, що в разі звільнення працівника (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) та надання йому за його бажанням невикористаної відпустки (з наступним звільненням) датою звільнення є останній день відпустки. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 23 березня 2016 року у справі № 6-2487цс15, яка в силу положень ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. За таких обставин суд не вбачає порушень прав [PERSON] щодо її звільнення у останній день перебування у відпустці. Водночас ст. 49-2 КЗпП України закріплено порядок вивільнення працівників, згідно якого про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Як було встановлено у судовому засіданні [PERSON] було повідомлено адміністрацією «Криворізький ДБІ»ДОР» про скорочення штату працівників та можливе вивільнення 01 липня 2016 року. Водночас у «Криворізький ДБІ»ДОР» поряд із виведенням із штату 9 одиниць персоналу було введено 9 одиниць нових посад. (а.с. 175). Вказане свідчить про наявність іншої роботи в тому самому закладі, де працювала [PERSON] Так, адміністрацією «Криворізький ДБІ»ДОР» було запропоновано [PERSON] вакантні посади в установі лише 02 вересня 2016 року, тобто після її звільнення 01 вересня 2016 року, що є порушенням ст. 49-2 КЗпП України. Окрім цього, згідно до положень ст. 42 КЗпП України передбачено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби. Згідно до роз'яснень викладених у п. 19 постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 року, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. При вирішенні питання про переважне право на залишення на роботі судом враховуються наступні обставини. Так, [PERSON] має на утриманні двох малолітніх дітей: сина [PERSON], [INFO] та дочку [PERSON], [INFO], що підтверджується копіями свідоцтв про народження Серія [NUMBER] та Серія [NUMBER] (а.с. 12,14). Згідно копії свідоцтва про розірвання шлюбу від 13.01.2010 [PERSON] розірвала шлюб з [PERSON] та прийняла прізвище - [PERSON] (а.с.13,63). Рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24.09.2014 шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 27.08.2011 було розірвано (а.с.15,63). Відповідно до копії свідоцтва про шлюб Серії [NUMBER] від 15.07.2016 [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] та прийняла прізвище - [PERSON] (а.с. 16,63). [PERSON], [INFO] є інвалідом другої групи за загальним захворюванням з 08.02.2016. Інвалідність встановлена на строк до 01 березня 2017 року, що підтверджується копією довідки до акту огляду медико-соціальною експертної комісією Серії [NUMBER] від 10.02.2016 (а.с. 17). Також [PERSON] має вищу педагогічну освіту за спеціальністю «Українська мова та література» та здобула кваліфікацію вчителя української мови та літератури. (а.с. 30). З 01 жовтня 2015 року було переведено наказом №180-к [PERSON] на посаду вихователя тимчасово на період відпуски по догляду за дитиною до 6 років [PERSON] (а.с.95). Згідно довідки Криворізької об'єднаної міської довідково-інформаційної служби №40 від 04.01.2017 [PERSON] мешкає за адресою [ADDRESS] та має склад сім'ї з трьох осіб, зокрема, двох дочок [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] (а.с.150). [PERSON] працює на посаді вихователя, має середньо-спеціальну освіту за спеціальністю «Виховання в дошкільних закладах», станом на 01.01.2017 має стаж педагогічної роботи 19 років 18 днів, пройшла навчання з підвищення кваліфікації (а.с.158-159, 169). Водночас судом не приймаються надані представником відповідача докази на підтвердження проживання [PERSON] разом із [PERSON] (а.с. 164, 166-168), оскільки суду не надано доказів на підтвердження родинних відносин між вказаними особами. З урахуванням вищенаведених обставин вбачається, що [PERSON] працює у «Криворізький ДБІ»ДОР» з 01 серпня 2008 року, однак даних щодо роботи [PERSON] у даному закладі суду не було надано. Також [PERSON] має двох малолітніх дітей та чоловіка інваліда ІІ групи, які перебувають на її утриманні, в той час як діти [PERSON] є повнолітніми. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що згідно до положень ст. 42 КЗпП України [PERSON] має переважне перед [PERSON] право на залишення на роботі, а тому дії адміністрації «Криворізький ДБІ»ДОР» щодо звільнення саме [PERSON] з посади вихователя вчинено з порушенням чинного законодавства. Згідно до абз. 3 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Відповідно до довідки «Криворізький ДБІ»ДОР» від 21.10.2016 №569 середньомісячна заробітна плата [PERSON] складала 3251 грн. 92 коп., середньоденна - 158 грн. 63 коп. (а.с.71-73). Середній заробіток за час вимушеного прогулу [PERSON] буде становити 16021,63 грн. із розрахунку 158 грн. 63 коп. х 101 день (з 02.09.2016 по 25.01.2017). Також згідно до положень абз. 7 ст. 235 КЗпП України та ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд допускає до негайного виконання рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку за 1 місяць. Щодо позовних вимог [PERSON] про стягнення на її користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд зазначає наступне. Відповідно до положень ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно до положень ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Так, відповідачем не заперечувався факт проведення повного розрахунку із [PERSON] 14 вересня 2016 року. У положеннях ст. 117, 235 КЗпП України йдеться про відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час одного й того ж прогулу працівника задля компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування. Таким чином, ураховуючи, що більш тривале порушення трудових прав позивачки викликане незаконним звільненням, тому суд вважає за необхідне застосувати до спірних правовідносин положення статті 235 КЗпП України. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2912цс16, яка в силу положень ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. На підставі вищевикладеного суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] про стягнення компенсації (середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні) за період з 03.09.2016 по 14.09.2016 включно у розмірі 1903,56 гривень. В силу положень ст. 88 ЦПК України з «Криворізький ДБІ»ДОР» підлягає стягненню на користь держави судовий збір в розмірі 1102 грн. 40 коп. за позовні вимоги майнового та немайнового характеру. На підставі вищевикладеного, у відповідності до ст. ст. 40, 42, 49-2, 116, 117, 235 КЗпП України, Закону України «Про оплату праці»,

Outcome: partial