Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-04 00:00:00

30.06.2016р. до Словянського міськрайонного суду звернулась [PERSON] до [PERSON], з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, мотивуючи свої вимоги тим, що їй, [PERSON], згідно Договору міни на квартиру від 23 квітня 2010 року, належить на праві приватної власності квартира [ADDRESS] (колишня Свердлова), в місті Слов'янськ, Донецької області. Крім неї, у зазначеній житловій квартирі на даний момент часу також зареєстрований її цивільний чоловік - [PERSON], який є відповідачем по справжньому позову. Знятися з реєстрації в добровільному порядку з належної їй квартирт, він не може, оскільки знаходиться на постійному місці проживання в Російській Федерації з травня 2014 року і по теперішній час, тому вона змушена звертатися до суду з цим позовом. Факт не проживання відповідача за місцем своєї реєстрації підтверджується актом про не проживання від 21.06.2016 року. Зауважу, що з моменту його відсутності за місцем реєстрації, відповідач будь - якої участі у витратах з утримання житла та проведених ремонтах, витратах з оплати житлово - комунальних послуг, податків і зборів не несе. Ці витрати оплачує вона самостійно, в т.ч. і за відповідача, тому що він, до цих пір числиться користувачем житлового приміщенням в належить їй квартирі. Крім того, через відповідача вона не може скористатися своїм законним правом на оформлення та отримання державної допомоги (субсидії) на оплату житлово-комунальних послуг за вказаними вище обставинами. Згідно ч.2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік. Фактично цей термін для відповідача вже закінчився, а поважних причин за фактом його відсутності немає. В даний час вона бажає розпорядитися належним їй нерухомим майном на свій розсуд відповідно до статей 317,319 ЦК України та ст.150 ЖК України, однак не може скористатися даними своїм зазначеним законним правом. Відповідно до ст.391 ЦК України вона має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження належним їй нерухомим майном у вигляді житлової квартири [ADDRESS] шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням за вищевказаною адресою. Просить суд визнати [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS]. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позов підтримала, посилаючись на викладене в позовній заяві, та просила суд його задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, про причини неявки суду не повідомив, клопотання про розгляд справи у його відсутність не надав. Відповідно до ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Позивач та представник позивача не заперечували проти ухвалення заочного рішення. Дослідивши у судовому засіданні матеріали справи, суд приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з положеннями ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. У судовому засіданні з достовірністю встановлено, що: - [PERSON], згідно Договору міни на квартиру від 23 квітня 2010 року, належить на праві приватної власності квартира [ADDRESS] (колишня Свердлова), в місті Слов'янськ, Донецької області, зареєстрований у реєстрі за номером 1592, у Державному реєстру правочинів за номером 3910364 та у реєстрі прав власності на нерухоме майно за номером 30187341(а.с.8,9,10); - у квартирі [ADDRESS] (колишня Свердлова), в місті Слов'янськ, Донецької області, починаючи з 29 квітня 2010р. зареєстрований [PERSON] цивільний чоловік позивача, що документально підтверджується довідкою ЖЕК №6 (а.с.3). Частинами першою та другою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сімї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сімї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сімї, на вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Обєктом власності особи може бути, зокрема, житло житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Однак, вищевказані норми закону відповідач порушує, перешкоджаючи позивачу користуватися та розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. До даного висновку суд прийшов з наступних підстав. Добровільно відповідач знятися з реєстрації в належній позивачу квартирі не бажає, знаходиться на постійному місці проживання в Російській Федерації з травня 2014 року і по теперішній час, та перешкоджає позивачу розпоряджатися квартирою №50 на свій розсуд, як власникам майна. Факт не проживання відповідача за місцем своєї реєстрації підтверджується актом обстеження від 21.06.2016 року, у якому представник ЖЕК №6, за участю сусідів зафіксував відсутність відповідача у квартирі [ADDRESS] (колишня Свердлова), в місті Слов'янськ, Донецької області (а.с.4). Згідно ст. 156 ЖК України, члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Відповідно до ст. 157 ЖК України, членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Згідно ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Згідно з вимогами ч. ч. 1, 2, 3 ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Враховуючи вище викладені докази, суд приходить до переконання, що позивачі довели свої вимоги, і вони підлягають задоволенню, шляхом визнання відповідача, таким, який втратив право користування житловим приміщення в квартирі [ADDRESS] (колишня Свердлова), в місті Слов'янськ, Донецької області. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. На підставі викладеного та

Outcome: approved