Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-24 00:00:00

29 березня 2021 року Акціонерне товариство «Облтеплокомуненерго» звернулося до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за послуги з централізованого теплопостачання за період з 01 серпня 2013 року до 31 січня 2021 року в сумі 53162 грн. 78 коп. та заборгованості за послуги з централізованого постачання гарячої води за період з 01 жовтня 2017 року до 31 січня 2021 року в сумі 24863 грн. 26 коп. Обгрунтовано позов тим, що Акціонерне товариство «Облтеплокомуненерго» є виконавцем послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води для суб`єктів усіх форм власності. Відповідачі є споживачами послуг, які надавалися позивачем за адресою: [ADDRESS] . Однак, у порушення вимог чинного законодавства відповідачі не здійснювали оплату за надані послуги у повному обсязі в установлений строк, внаслідок чого утворилась заборгованість. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 02 квітня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження; визначено сторонам строк для подачі заяв по суті справи. В установлений судом строк відповідачі [PERSON] та [PERSON] подали до суду відзив на позовну заяву, в якому просять суд застосувати строк позовної давності до вимог позивача за період з 01.08.2013 до 21.02.2018, як такий, що пропущений без поважних причин, та відмовити позивачу у задоволенні позову про стягнення з них заборгованості. У відзиві на позов відповідачі, зокрема, зазначають, що позов в частині стягнення з них заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води є безпідставним та необґрунтованим, а доводи, які в ньому наведені не відповідають дійсності та не підтверджені належними та допустимими доказами. Так, позивачем не надано суду доказів надання саме ним послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води за адресою: [ADDRESS] , а також отримання цих послуг споживачами [PERSON] та [PERSON] . Крім того, [PERSON] та [PERSON] не укладали з Акціонерним товариством «Облтеплокомуненерго» договорів про надання послуг, а особовий рахунок на квартиру оформлений на наймача квартири - [PERSON] , з яким укладений такий договір. Також, між відповідачами не досягнуто домовленості щодо утримання квартири. [PERSON] з 2009 року у вказаній квартирі не проживала, а [PERSON] проживала у вказаній квартирі зі своїм колишнім чоловіком [PERSON] до 2016 року, з яким розлучилась 10 квітня 2017 року. Окрім цього, заочним рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 18 жовтня 2019 року у справі № 750/7058/19 [PERSON] та [PERSON] визнано такими, що втратили право на користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . При цьому, в рішенні суду вказано, що [PERSON] не проживає у вказаній квартирі з липня 2016 року, а [PERSON] з березня 2017 року. Позивачем не доведено споживання послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води [PERSON] за період з липня 2016 року по 31 січня 2021 року та [PERSON] за період з 2009 року по 31 січня 2021 року. 17 травня 2021 року Акціонерне товариство «Облтеплокомуненерго» подало заяву, в якій просить визнати поважними причини пропущення строку позовної давності, посилаючись, зокрема, на те, що 04 червня 2019 року Деснянським районним судом м. Чернігова було видано судовий наказ, за яким стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь Акціонерного товариства «Облтеплокомуненерго» заборгованість за послуги з централізованого опалення за період з 01 травня 2016 року до 31 березня 2019 року у сумі 32880 грн. 20 коп. та заборгованість за послуги з централізованого постачання гарячої води за період з 01 жовтня 2017 року до 31 березня 2019 року в сумі 16568 грн. 14 коп. Вказаний судовий наказ було скасовано ухвалою цього ж суду лише 22 січня 2021 року і позивач одразу після скасування судового наказу звернувся до суду з позовом за захистом свого порушеного права, тобто існували об`єктивні обставини, через які позивач не звертався до суду з позовом. 02 червня 2021 року Акціонерне товариство «Облтеплокомуненерго» подало заяву про уточнення позовних вимог, в якій просить стягнути з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь Акціонерного товариства «Облтеплокомуненерго» заборгованість за послуги з централізованого опалення за період з 01.05.2016 до 30.06.2016 в сумі 576 грн. 65 коп, з [PERSON] , [PERSON] за період з 01.07.2016 до 28.02.2017 в сумі 11471 грн. 25 коп., з [PERSON] за період з 01.03.2017 до 31.05.2021 в сумі 26606 грн. 81 коп.; з [PERSON] заборгованість за послуги з централізованого постачання гарячої води за період з 01.10.2017 до 31.05.2021 в сумі 13099 грн. 97 коп. Представник позивача у судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд їх задовольнити. Також, представник позивача просила визнати поважними причини пропущення позивачем строку позовної давності, оскільки існували об`єктивні обставини, через які позивач не звертався до суду з позовом - видача судом у 2019 році судового наказу про стягнення з відповідачів заборгованості, який набрав законної сили і перебував на примусовому виконанні та на підставі якого стягувалися кошти, однак який було скасовано лише 22 січня 2021 року. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи по суті сповіщений завчасно та належним чином, причин неявки суду не повідомив, заяв чи клопотань, а також відзиву на позов не подав. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, подала клопотання про розгляд справи за її відсутності, в якому зазначила, що проти задоволення позовних вимог заперечує і просить відмовити позивачу в задоволенні позову. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, посилаючись на те, що [PERSON] не була споживачем послуг, які надавались позивачем у спірний період. Також, просив застосувати строк позовної давності до вимог позивача. Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача та дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Акціонерне товариство «Облтеплокомуненерго» є виконавцем послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води для суб`єктів усіх форм власності, в тому числі і за адресою: [ADDRESS] . У вказаній квартирі відсутні квартирні засоби обліку теплової енергії та гарячої води. З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається, що право власності на квартиру [ADDRESS] не зареєстровано (а.с. 43). 04 червня 2019 року Деснянським районним судом м. Чернігова у справі № 750/5753/19 було видано судовий наказ, яким стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь Акціонерного товариства «Облтеплокомуненерго» заборгованість за послуги з централізованого опалення за період з 01 травня 2016 року до 31 березня 2019 року у сумі 32880 грн. 20 коп. та заборгованість за послуги з централізованого постачання гарячої води за період з 01 жовтня 2017 року до 31 березня 2019 року у сумі 16568 грн. 14 коп. (а.с. 10, 11). Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 січня 2021 року вказаний судовий наказ скасовано (а.с. 12). Згідно з довідкою Управлінням адміністративних послуг Чернігівської міської ради № 327 від 16 січня 2020 року про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб (станом на 15.01.2020) [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , з 09 серпня 1990 року, а [PERSON] та [PERSON] були зареєстровані за вказаною адресою, однак зняті з реєстрації 13 січня 2020 року (а.с. 44). Відповідно до копії довідки № 22 від 20 січня 2021 року, виданої виконавчим комітетом Комарівської сільської ради, відповідач [PERSON] з січня 2009 року по серпень 2013 року проживала без реєстрації за адресою: [ADDRESS] , а з серпня 2013 року по 2020 рік за вказаною адресою проживала без реєстрації періодично (а.с. 52). Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 18 жовтня 2019 року в справі № 750/7058/19 визнано [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . При цьому, з вказаного рішення вбачається, що [PERSON] не проживає у зазначеній квартирі з липня 2016 року, а [PERSON] - з березня 2017 року (а.с. 51). Відповідно до частини першої статті 68 Житлового кодексу Української РСР наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Статтею 64 Житлового кодексу Української РСР визначено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року № 2189-VІІІ. Зокрема, цей Закон регулює відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з постачання теплової енергії та постачання гарячої води. Так, згідно із статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 5 зазначеного Закону до комунальних послуг належать, зокрема, послуги з постачання теплової енергії та постачання гарячої води. Учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: 1) споживачі (індивідуальні та колективні); 2) управитель; 3) виконавці комунальних послуг (частина перша статті 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Пунктом 1 частини першої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, зокрема, що споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок індивідуального споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Також, пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV (який регулював спірні відносини до вступу в силу Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року № 2189-VІІІ) було передбачено, що споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Згідно із частиною першою статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Частиною 7 статті 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV (який регулював спірні відносини до вступу в силу Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року № 2189-VІІІ) було визначено, що договір на надання послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), що укладається виконавцем із споживачем - фізичною особою, яка не є суб`єктом господарювання, є договором приєднання. Відповідно до частин п`ятої, шостої статті 21 та частин п`ятої, шостої статті 22 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» ціною послуги з постачання теплової енергії є тариф на теплову енергію для споживача, який визначається як сума тарифів на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії. Послуга з постачання теплової енергії надається згідно з умовами договору, що укладається з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, та вимогами правил надання послуг з постачання теплової енергії, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, якщо інше не передбачено законом. Послуга з постачання гарячої води надається згідно з умовами договору, що укладається з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, та вимогами правил надання послуг з постачання гарячої води, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, якщо інше не передбачено законом. Тарифи на комунальну послугу з постачання гарячої води, що виробляється за допомогою систем автономного опалення та/або індивідуального теплового пункту, формуються та встановлюються окремо для кожного багатоквартирного будинку з урахуванням собівартості виробництва надання такої послуги, а також рентабельності суб`єкта господарювання, що провадить таку діяльність. Статтею 19 Закону України «Про теплопостачання» також передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. Згідно із пунктом 17 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21 липня 2005 року, послуги з водовідведення оплачуються споживачем з розрахунку обсягу витрат холодної та гарячої води згідно з нормативами (нормами) споживання або показаннями засобів обліку води. Пунктом 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21 липня 2005 року, визначено, що розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк. Відповідно до пункту 20 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку. Згідно із частиною першою статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. З огляду на викладене, правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, в якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на споживачів покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг. Частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Позивачем надавалися послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води у квартиру [ADDRESS] . При цьому, суд враховує заочне рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 18 жовтня 2019 року в справі № 750/7058/19, та з урахуванням викладених у ньому обставин, вважає, що споживачами послуг з централізованого опалення, які надавалися позивачем, у період з 01.05.2016 до 30.06.2016 були [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , з 01.07.2016 до 28.02.2017 - [PERSON] та [PERSON] , з 01.03.2017 до 31.05.2021 - [PERSON] , а споживачем послуг з централізованого постачання гарячої води був [PERSON] . Відповідачі свої зобов`язання щодо оплати наданих позивачем послуг за вказані періоди належним чином не виконували, у зв`язку з чим виникла заборгованість за послуги з централізованого опалення та послуги з централізованого постачання гарячої води, що підтверджується розрахунками, наданими позивачем, які відповідачами не спростовані. Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно із частиною першою статті 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Частиною першою статті 612 Цивільного кодексу України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно із частиною другою статті 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Посилання відповідачів [PERSON] та [PERSON] на те, що вони не укладали з позивачем договору про надання послуг не заслуговують на увагу, оскільки факт відсутності письмово оформленого договору з позивачем сам по собі не може бути підставою для звільнення відповідачів, як членів сім`ї наймача, від обов`язку оплачувати послуги, які фактично надавалися позивачем за адресою, за якою вони були зареєстровані. Вказана позиція узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 20 серпня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц, у постанові Верховного Суду від 18 березня 2019 року у справі № 210/5796/16-ц (61-1647св17) та інших. Водночас, відповідачі [PERSON] та [PERSON] просять суд застосувати строки позовної давності до вимог позивача, а позивач визнати причини пропущення строку позовної давності поважними. Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі статтею 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя, четверта статті 267 Цивільного кодексу України). Спірні правовідносини виникли з приводу несплати відповідачами наданих позивачем послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Як вже зазначалося, згідно частини першої статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором, а пунктом 18 Правил № 630 визначено, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк. З огляду на те, що між сторонами не визначений інший, ніж встановлений у пункті 18 Правил № 630 термін внесення платежів, а тому з 21 числа кожного місяця, наступного за тим, в якому були надані відповідні послуги, починається прострочення оплати цих послуг, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожним місячним платежам. Слід зазначити, що згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 у справі № 712/8916/17 (провадження № 14-448цс19) подання заяви про видачу судового наказу заявник (стягувач) не може використовувати згідно з частиною другою статті 264 Цивільного кодексу України з метою переривання позовної давності за відповідною вимогою чи за її частиною. На підставі припису частини другої статті 264 Цивільного кодексу України переривання позовної давності відбувається у разі подання до суду саме позову до належного відповідача з дотриманням вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції й інших вимог, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі. З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, висловленого у постановах від 21 січня 2015 року у справі № 6-214цс14 і від 13 січня 2016 року у справі № 6-931цс15, та від висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, висловленого у постанові від 23 травня 2018 року у справі № 216/5756/15-ц, про те, що подання кредитором (зокрема виконавцем послуг) в порядку, передбаченому ЦПК України, заяви про видачу судового наказу перериває перебіг позовної давності. У даному випадку мало місце скасування судового наказу і звернення позивача з позовом про стягнення заборгованості за надані ним послуги. Таким чином, подання позивачем заяви про видачу судового наказу не перервало загальної позовної давності, остання не спливла до тих щомісячних платежів, від моменту прострочення яких до дня звернення до суду з позовом не минуло 3 роки. Водночас, суд враховує, що позивач звертався до суду із заявою про видачу судового наказу у 2019 році, на підставі якої 04 червня 2019 року в справі № 750/5753/19 судом видано судовий наказ про стягнення з відповідачів заборгованості за послуги з централізованого опалення за період з 01 травня 2016 року до 31 березня 2019 року та за послуги з централізованого постачання гарячої води за період з 01 жовтня 2017 року до 31 березня 2019 року. Судовий наказ є особливою формою судового рішення і можливість його видачі за вимогами, які пред`являлися позивачем, передбачена частинами першою та другою статті 161 ЦПК України. Вказаний судовий наказ у справі № 750/5753/19 набрав законної сили і перебував на примусовому виконанні, у зв`язку з чим, зокрема, з відповідача [PERSON] стягувалися грошові кошти в рахунок погашення заборгованості. Крім того, пунктом 2 частини першої статті 186 ЦПК України передбачено, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили, за тими самими вимогами. Також, пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України визначено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами. Таким чином, враховуючи, що судом було видано судовий наказ за вимогами про стягнення з відповідачів заборгованості, який набрав законної сили та перебував на виконанні, а тому звернення позивача до суду з позовом до відповідачів з тими самими вимогами до скасування судового наказу, беручи до уваги зазначені положення ЦПК України, було б підставою для відмови позивачу у відкритті провадження у справі чи закриття провадження у справі, тобто унеможливлювало розгляд вимог позивача у порядку позовного провадження. Частиною п`ятою статті 267 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Враховуючи, що судом 04 червня 2019 року було видано судовий наказ про стягнення з відповідачів заборгованості, який набрав законної сили та перебував на примусовому виконанні і скасований він лише 22 січня 2021 року, позивач із заявою про видачу судового наказу звернувся в межах строку позовної давності і мав законне очікування, що судовий наказ буде виконуватися, а також беручи до уваги те, що звернення позивача до суду з позовом з тими самими вимогами до відповідачів до скасування судового наказу відповідно до норм статей 186, 255 ЦПК України унеможливлює розгляд вимог по суті, а тому суд з урахуванням викладеного вважає поважними причини пропущення позивачем позовної давності, у зв`язку з чим порушене право позивача підлягає захисту, а вимоги - задоволенню. Крім того, відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача належить стягнути витрати по сплаті судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved