Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-18 00:00:00

29.10.2015 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить суд постановити рішення, яким скасувати арешт на ? частки квартири № 1 за адресою: м. Одеса, вул. Академіка Корольова, буд 76/2; виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна запис від 29.08.2013 року № 2298758 про арешт ? частки квартири № 1 за адресою: м. Одеса, вул.. Академіка Корольова, буд 76/2. Свої вимоги мотивує тим, що він є власником 9/16 частин квартири яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. В жовтні 2015 році він вирішив продати належну йому частку зазначеної квартири, однак, приватним нотаріусом [PERSON] було повідомлено що в Єдиному реєстрі заборон відчуження майна міститься запис № 2298758 від 29.08.2013 року про накладення арешту на 1\\4 частину квартири за адресою [ADDRESS]. Позивач стверджує, що наявність арешту та заборони на відчуження вищевказаної квартири, унеможливлює володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.74, 76, 77 ЦПК України. У судове засідання позивач [PERSON] не зявився, проте його представник [PERSON] звернувся до суду з заявою, в якій просив провести розяд справи без участі позивача, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представники відповідачів [PERSON] Державної виконавчої служби Приморського району Одеського міського управління юстиції, Житлово-будівельного кооперативу «Центральний-27» у судове засідання не зявились, про час дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомили. При викладених обставинах суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідачів, які сповіщені про розгляд справи належним чином, від яких не надійшло повідомлення про причини неявки, ухваливши заочне рішення у справі, зі згодою позивача, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України, так як надані матеріали є повними і достатніми для розгляду справи у відсутності відповідачів. Відповідно до ст. 225 ЦПК України Київським районним судом м. Одеси була постановлена ухвала про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] є власником 9/16 частин квартири яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] Як зазначає представник позивача, його довірителем було прийнято рішення про відчуження вищевказаної частки квартири, але йому стало відомо про наявність арешту на 1\\4 частину вищезазначеної квартири. Дійсно, з матеріалів справи вбачається, що при примусовому виконанні виконавчого листа № 2-1910, виданого Приморським районним судом м. Одеси про стягнення з [PERSON] на корись ЖБК «Центральний» грошових коштів у розмірі 2\~989 гривень 44 копійок, виконавчий збір та витрати на виконавче провадження 323,12 гривень, а усього 3312, 56 гривень, державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Приморського району Одеського міського управління юстиції 06.04.2004 року було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою було накладено арешт на майно, що належить [PERSON], в тому числі й на ? частину квартири [ADDRESS]. З листа № В-38/2114 п від 11.11.2015 року Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції вбачається, що виконавче провадження стосовно [PERSON] на теперішній час відсутнє. Положеннями ст. 41 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. За приписами ч. 1 ст. 317 та ч. 1 ст. 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним та ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України). Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним прав користування та розпорядження своїм майном. Суд вважає, що наявність арешту та заборони на відчуження 1\\4 частини квартири [ADDRESS] унеможливлюють позивача володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, що є недопустимим. Положеннями ч. 1 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб. У відповідності до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. За приписами ч. 1 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (ч. 2 ст. 57 вказаного Закону). Статтею 60 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що з майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Частиною 1 статті 60 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника (ч. 2 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження»). Положеннями ст. 3 ч. 1 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За приписами п. 1 ч. 1 ст. 15 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Частиною 1 статті 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право (ч. 1 та 2 ст. 16 ЦК України). З огляду на зазначені обставини, суд вважає цілком обґрунтованими вимоги позивача про необхідність звільнення заставленого майна з - під арешту, оскільки в іншому випадку будуть порушені права власника. Враховуючи наведене, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] про звільнення майна з-під арешту підлягають задоволенню. Виходячи з вищевикладеного та

Outcome: approved