Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-14 00:00:00

31 жовтня 2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго», про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, в обґрунтування якого зазначила наступне. [PERSON] працювала на структурному підрозділі ПАТ «Запоріжжяобленерго» - Оріхівський район електричних мереж на посаді техніка з обліку. У червні 2018 року з метою захисту своїх прав позивачка звернулась до суду. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 07.12.2018 та постановою Запорізького апеляційного суду від 22.03.2019 у справі № 335/6877/18 позовні вимоги позивачки було задоволено частково. Зокрема, було вирішено стягнути з ПАТ «Запоріжжяобленерго» на користь [PERSON] середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 25.05.2018 по дату ухвалення судом першої інстанції у цій справі рішення - 07.12.2018 у розмірі 33400,60 грн. Разом з тим, судом апеляційної інстанції було роз`яснено наявність у неї права у подальшому вирішувати питання про стягнення з ПАТ «Запоріжжяобленерго» середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні після ухвалення судом першої інстанції оскаржує мого рішення у цій справі - 07.12.2018 і по день фактичного розрахунку окремо від цієї справи, шляхом подачі відповідного позову до суду. Остаточний розрахунок при звільненні проведено 14.03.2019, середньоденна заробітна плата становить 243,80 грн., кількість робочих днів з 08.12.2018 по 14.03.2019 становить 65 робочих днів, у зв`язку з чим розмір середнього заробітку становить 15847,00 грн. У зв`язку з чим, просить суд стягнути з ПАТ «Запоріжжяобленерго» середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати з 08.12.2018 по 14.03.2019 у розмірі 15847,00 грн. Ухвалою судді від 05 листопада 2019 року позовну заяву [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати - залишено без руху. Встановлено строк для усунення недоліків заяви терміном 5 календарних днів. Ухвалою судді від 25.11.2019 відкрито провадження у справі та визначено проводити розгляд справи в порядку спрощеного провадження. 26.12.2019 на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого ПАТ «Запоріжжяобленерго» проти позову заперечує та просить відмовити у його задоволенні у повному обсязі, у тому числі у зв`язку із тим, що позивач пропустив тримісячний строк для звернення із позовом щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав у повному обсязі і просить його задовольнити на підставах зазначених у позовній заяві. У судовому засіданні представник відповідача проти задоволення позову заперечував та просить відмовити у його задоволенні у повному обсязі, у зв`язку із тим, що позивач пропустив тримісячний строк для звернення із позовом щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а також зазначив, що 14.03.2019 з позивачем було проведено повний розрахунок із заробітної плати. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши зібрані та досліджені докази у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] перебувала у трудових відносинах з ПАТ «Запоріжжяобленерго» та була звільнена 24.05.2018 на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, відповідно до наказу № 2226-к від 24.05.2018. В день звільнення відповідачем не було здійснено повний розрахунок з позивачем. Остаточний розрахунок при звільненні було проведено 14.03.2019, що підтверджується випискою по картці від 14.03.2019, та не оспорюється представником відповідача. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 07.12.2018, позовні вимоги [PERSON] було задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «Запоріжжяобленерго» на користь [PERSON] нараховану, але не виплачену заробітну плату у розмірі 42480,58 грн., без урахування прибуткового податку з громадян й інших обов`язкових платежів, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 25.05.2018 по 15.06.2018 у розмірі 3657 грн., моральну шкоду у розмірі 1000 грн. Постановою Запорізького апеляційного суду від 22.03.2019 апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 07 грудня 2018 року у цій справі в оскаржуємій частині змінено, визначивши період та розмір стягнутого з Публічного акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» на користь [PERSON] , середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 25.05.2018 року по дату ухвалення судом першої інстанції у цій справі рішення - 07.12.2018 року у розмірі 33400,60 грн. Отже, позивач не отримував усіх належних сум за період з 08.12.2018 по 14.03.2019. Відповідно до ст.43 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. За ст.47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені вст. 116 цього Кодексу. Конституційний Суд України в рішенні від 22.02.2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст. 117, 2371 цього Кодексу роз`яснив, що згідно зі ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, які належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. За змістом п.п. 20, 25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 року № 13 роз`яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. З урахуванням вказаних висновків Конституційного Суду України Верховний Суд України у постанові від 22.01.2014 року у справі № 6-159цс13 зазначив, що невиконання роботодавцем вимог ст. 116 КЗпП України є триваючим правопорушенням, тому звільнений працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог за ст. 117 зазначеного Кодексу моментом припинення правопорушення, яким є день фактичного розрахунку, у тому числі й за рішенням суду. В розумінні Європейського Суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки «класичне» право власності, яке розглядається в Україні, а й, до прикладу, виплати за трудовим договором та інші виплати. Згідно з ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому середній заробіток розраховується відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 (далі - Порядок № 100). Згідно із абз. 3 п. 2 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата визначається, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Абз. 3 п. 3 Порядку № 100 встановлено, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки. Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Нарахування виплат, що провадиться обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Пунктом 3 Порядку №100 встановлено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Згідно із п. 5 Порядку нарахування виплат у випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати. Пунктом 8 вказаного Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Як вбачається з матеріалів справи, згідно наданого позивачем розрахунку, який не оспорюється відповідачем, середньоденна заробітна плата позивача складає 243,80 грн., розмір якої встановлено судовими рішеннями, які набрали законної сили, та не підлягає доказуванню. У відповідності зі ст. ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи. Таким чином, за період часу з 08.12.2018 (наступна дата після ухвалення рішення першої інстанції) по 14.03.2019, що становить 65 робочих дня, сума середнього заробітку [PERSON] за весь період затримки розрахунку складає 15847 грн. (з розрахунку: 65 робочих днів х 243,80 грн.). Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Тому, проаналізувавши вищевикладені вимоги діючого законодавства, з`ясувавши обставини справи та оцінивши надані суду докази, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог [PERSON] про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки матеріалами справи підтверджено порушення трудових прав позивача. Підстав для відмови у задоволенні таких вимог суд не вбачає. Відповідно до приписів ст. 163.1.1 Податкового кодексу України, компенсація за затримку розрахунку при звільнені є базою для оподаткування податком з доходу фізичних осіб. Згідно ст. 18 Податкового кодексу України особа, яка нараховує та виплачує доходи на користь фізичної особи називається податковим агентом, тобто відповідач є відповідальним за нарахування та сплату до бюджету податку з доходів фізичних осіб, який утримується з нарахованої виплати. Отже, зважаючи на наведене сума компенсації за затримку розрахунку при звільненні має бути виплачена позивачу після утримання необхідних податків і зборів. Доводи відповідача щодо порушення строку позовної давності є безпідставними з огляду на наступне. Згідно абз. 2 ст. 233 КЗпП у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/20І3 у справі щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України, ст. ст. 1, 12 Закону України «Про оплату праці», аналізуючи положення трудового законодавства в контексті конституційного звернення, Конституційний Суд України виходив з того, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків. У разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які він має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат. Положеннями ст. 233 КЗпП України, передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів. Згідно ч. 1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Проте, відповідно до ч.2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Таким чином, за приписами ч.2 ст. 233 КЗпП України, в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком. З огляду на вищезазначене, даний спір виник у сфері трудових відносин, відповідачем порушено права позивача, які підлягають захисту шляхом стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а доводи відповідача щодо пропуску строку звернення до суду із позовом є неспроможними. Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Випадки для звільнення від доказування, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні. Відповідно ж до ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності,

Outcome: approved