Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-15 00:00:00

31 жовтня 2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому просить суд: засудити, як того вимагає законодавство України, маючий місце незаперечний факт безпідставно умисної відмови касиром у придбанні квитка у Охтирській автостанції у пільговому проїзді у міжміському автобусі рейсом 1688, 04.10.2016 р.; попередити керівника Охтирської автостанції [PERSON] про скоєне правопорушення та зобовязати в подальшому не допускати безпідставних відмов громадянам у пільговому придбанні квитків маючих статус ветеранів без яких би то обмежень вимогами не передбаченими діючим законом 2344 ст.ст. 36, 37; винести рішення суду, яким зобовязати керівника Охтирської автостанції та його працівника касира автобусної станції повернути йому незаконно стягнуту з нього суму квитка за проїзд у розмірі 52,36 грн. з вирахуванням станційного збору. Свої вимоги мотивує тим, що 04.10.2016 р. о 17 годині по прибуттю на автостанцію м. Охтирка міжміського автобуса Шостка-Харків він ([PERSON]П.) звернувся до касира Охтирської автобусної станції за придбанням пільгового квитка за маршрутом м. Охтирка м. Харків та предявив пільгове посвідчення учасника бойових дій. У відповідь касир зазначила про відсутність у посвідченні запису учасника АТО, запитала місце його реєстрації та, отримавши від нього відповідь про прописку, повідомила, що відповідною установою не перераховано кошти за перевезення пільгових категорій громадян та ультимативно запитала чи буде він брати квиток за повну ціну. Він ([PERSON]П.) був вимушений придбати квиток за його повну вартість 52 грн. 36 коп. Вважає, що касир Охтирської автобусної станції умисно порушила законодавство та надане йому право на безкоштовний проїзд, змусивши його придбати квиток на автобус за повною ціною. В судовому засіданні позивач [PERSON] відмовився від позовних вимог в частині зобовязання керівника Охтирської автостанції та касира автобусної станції повернути йому незаконно стягнуту з нього суму квитка за проїзд у розмірі 52,36 грн. з вирахуванням станційного збору, ухвалою Охтирського міськрайонного суду від 16.03.2017 р. прийнято відмову від позову [PERSON] та закрито провадження у справі в цій частині. Решту позовних вимог позивач [PERSON] в судовому засіданні підтримав та пояснив суду, що він є учасником бойових дій і має право на пільги, встановлені для учасників бойових дій, передбачені ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та ЗУ «Про автомобільний транспорт». 04.10.2016 р. він звернувся до касира Охтирської автобусної станції за придбанням пільгового квитка. Однак, касир безпідставно відмовила йому у продажі пільгового квитка і він ([PERSON]П.) був вимушений придбати квиток за маршрутом м. Охтирка м. Харків за повну його ціну 52 грн. 36 коп. В звязку з чим він звернувся до суду з даним позовом і просить суд засудити, як того вимагає законодавство України, маюче місце незаперечний факт безпідставно умисної відмови касиром у придбанні квитка у Охтирській автостанції у пільговому проїзді у міжміському автобусі рейсом 1688, 04.10.2016 р.; винести рішення, яким попередити керівника Охтирської автостанції [PERSON] про скоєне правопорушення та зобовязати в подальшому не допускати безпідставних відмов громадянам у пільговому придбанні квитків маючих статус ветеранів без яких би то обмежень вимогами не передбаченими діючим законом 2344 ст.ст. 36, 37. Відповідачі: керуючий Охтирською автобусною станцією [PERSON], касир автобусної станції [PERSON] та третя особа - генеральний директор Сумського облавтотрансу [PERSON] в судове засідання не зявилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили. Представник відповідача ТОВ «Сумиоблавтотранс» в судове засідання не зявився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, в письмовій заяві просить справу розглянути у його відсутності. Заслухавши пояснення позивача, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, при цьому суд виходить з наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій, що підтверджується посвідченням серія АБ № 368330 від 20.03.1996 р. (а.с. 5). Перелік пільг, що надаються ветеранам війни учасникам бойових дій та прирівняним до них особам, визначений\~ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від\~\~22 жовтня 1993 року № 3551-ХІІ\~(далі - Закон № 3551-ХІІ). Відповідно до п. 7 ч. 1\~ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року, № 3551-XII ветеранам війни - учасникам бойових дій надаються такі пільги: безплатний проїзд усіма видами міського пасажирського транспорту, автомобільним транспортом загального користування в сільській місцевості, а також залізничним і водним транспортом приміського сполучення та автобусами приміських і міжміських маршрутів, у тому числі внутрірайонних, внутрі- та міжобласних незалежно від відстані та місця проживання. Згідно зі\~статтею 37 Закону України «Про автомобільний транспорт» № 2344-ІІІ\~ від 05.04.2001 р. пільгові перевезення пасажирів, які відповідно до законодавства користуються такими правами, забезпечують автомобільні перевізники, які здійснюють перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування. Відповідно до вимог частини другої\~статті 42 зазначеного Закону\~договір перевезення пасажира автобусом на маршруті загального користування укладається між автомобільним перевізником та пасажиром. Цей договір вважається укладеним з моменту придбання пасажиром квитка на право проїзду, а для осіб, які користуються правом пільгового проїзду - з моменту посадки в автобус. Документами для пасажира, на підставі яких виконуються пасажирські перевезення, згідно з частиною другою\~статті 39 Закону № 2344-ІІІ\~є квиток на проїзд в автобусі та на перевезення багажу (для пільгового проїзду - посвідчення особи встановленого зразка чи довідка, на підставі якої надається пільга). Порядок здійснення перевезень пасажирів та їх багажу автобусами, таксі, легковими автомобілями на замовлення, а також обслуговування пасажирів на автостанціях визначається Правилами, які затверджені Кабінетом Міністрів України постановою від 18 лютого 1997 р. N 176 на виконання вимог статті 35 Закону № 2344-ІІІ\~і є обов'язковими для виконання організаторами регулярних перевезень, замовниками транспортних послуг, автомобільними перевізниками, персоналом автомобільного транспорту, автостанціями та пасажирами.\~\~ Відправлення чи прибуття автобусів приміських, міжміських та міжнародних автобусних маршрутів загального користування відповідно до вимог частини четвертої\~статті 32 Закону № 2344-ІІІ\~здійснюється тільки з автостанцій, а в разі їх відсутності - із зупинок, передбачених розкладом руху. Відповідно до вимог частини першої\~статті 36 зазначеного Закону\~автостанції надають пасажирам послуги, пов'язані з їх проїздом автобусними маршрутами загального користування, а автомобільним перевізникам, які здійснюють перевезення пасажирів на договірних умовах, - послуги, пов'язані з відправленням та прибуттям автобусів згідно з розкладом руху. До обов'язкових послуг, що повинні надаватися автостанціями пасажирам, належать: продаж квитків; користування приміщеннями для чекання поїздки, облаштованими місцями для сидіння; можливість користування громадськими вбиральнями; інформування щодо розкладу руху автобусів та вартості поїздки. До обов'язкових послуг, що повинні надаватися автостанціями автомобільному перевізнику, належать: продаж квитків; організація прибуття та відправлення автобуса з облаштованих платформ; інформування водія щодо умов дорожнього руху на маршруті. За надання обов'язкових послуг автостанцій з осіб, які придбавають проїзні квитки, стягують автостанційний збір, що входить до вартості квитка. Діяльність автостанцій в Україні регулюється\~ Цивільним кодексом України,\~Господарським кодексом України,\~Законом України «Про автомобільний транспорт»,\~постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту» №176 від 18 лютого 1997 року, наказом Міністерства транспорту і зв'язку України «Про затвердження Порядку регулювання діяльності автостанцій» №700 від 27 вересня 2010 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України за №1068/18363 від 10 листопада 2010 року. Автостанція Охтирка є структурним підрозділом ТОВ «Сумиоблавтотранс», основним видом діяльності якого є надання послуг автостанцій, автовокзалів та стоянок для автомобілів по забезпеченню перевезень пасажирів і багажу автомобільним транспортом загального користування (код КВЕД 52.21 Допоміжне обслуговування наземного транспорту), що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. \~\~\~\~Згідно з пунктом 130 Правил особи, що користуються пільгами з оплати проїзду автобусами міжміського та/або приміського сполучення, звертаються у квиткову касу автостанції для внесення відповідної позначки до касової відомості та отримання квитка на пільговий проїзд. Пасажир автобуса відповідно до пункту 158 Правил зобов'язаний, крім іншого, мати при собі квиток на проїзд, квитанцію на перевезення багажу, а за наявності права пільги щодо оплати проїзду - посвідчення встановленого зразка або безоплатний квиток (для міжміських перевезень) та займати місце, яке зазначене у квитку. Аналіз наведених норм\~Закону № 2344-ІІІ\~та Правил дає підстави вважати, що договір перевезення пасажирів, які мають право на безплатний проїзд автобусами приміських і міжміських маршрутів і виявили бажання скористатися таким правом, може бути укладений лише усно при придбанні квитка на пільговий проїзд і вважається укладеним з цього моменту. Саме такий квиток є документом пасажира, що користується пільгою, на підставі якого виконується перевезення цієї особи автобусом приміського чи міжміського маршруту.\~\~ Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що будучи учасником бойових дій і маючи право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни-учасників бойових дій, 4.10.2016 року касиром автостанції Охтирка ТОВ «Сумиоблавтотранс» йому безпідставно було відмовлено у продажу квитка на пільговий проїзд та він був вимушений придбати квиток на міжміський автобус рейс 1688 Шостка-Харків за маршрутом від м. Охтирка до м. Харків за повну його ціну 52 грн. 36 коп. Відповідно до\~ст. 10 ЦПК України\~ цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 3\~ст. 212 ЦПК України\~суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. При ухваленні рішення суд оцінює докази з урахуванням вимог статей 58 і 59 ЦПК України про їх належність та допустимість. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2\~ст. 57 ЦПК України\~доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1\~ст. 58 ЦПК України). Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (ч.ч. 1, 2\~ст. 60 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (п. 1 ст. 212 ЦПК України). На підтвердження своїх вимог позивачем надано суду копію квитка № 702289278 від 04.10.2016 року на рейс 1688 Шостка-Харків (а.с.4), яка долучена до позову, оригінал квитка позивачем не було надано суду. Інших доказів на підтвердження позовних вимог позивачем не надано. З огляду на викладене, суд вважає, що\~\~позивач не надав належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст.\~58,\~59 ЦПК України\~на підтвердження тієї обставини, що\~саме \~він придбав пасажирський квиток за № 702289278 на рейс 1688 Шостка-Харків 17.10 год. 04.10.2016 р. від АС Охтирка до АС Харків за ціною 52,36 грн. Пояснення позивача про те, що оригінал квитка за його клопотанням було долучено судом до іншої справи, яка розглядається в порядку адміністративного судочинства з метою відшкодування понесених ним судових витрат, і що на даний час оригінал квитка знаходиться в матеріалах даної справи, - суд не бере до уваги, так як доказів на підтвердження цього позивачем не було надано. Враховуючи викладене, суд вважає, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження заявлених позовних вимог щодо порушення його права на пільгове транспортне обслуговування. Крім того, відповідно до ч. 2\~ст. 16 ЦК України\~способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Згідно ст.ст. 1, 15 ЦПК України, суд захищає порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси особи. Позивачем було заявлено позовні вимоги про засудження безпідставно умисної відмови касиром у придбанні квитка у Охтирській автостанції у пільговому проїзді у міжміському автобусі рейсом 1688, 04.10.2016 р., про попередження керівника Охтирської автостанції [PERSON] про скоєне правопорушення та зобовязання в подальшому не допускати безпідставних відмов громадянам у пільговому придбанні квитків маючих статус ветеранів без яких би то обмежень вимогами, не передбаченими діючим законом; про зобовязання керівника Охтирської АС та касира автобусної станції повернути йому незаконно стягнуту з нього суму квитка за проїзд у розмірі 52,36 грн. з вирахуванням станційного збору. В судовому засіданні позивач [PERSON] відмовився від позовних вимог в частині зобовязання керівника Охтирської АС та касира автобусної станції повернути йому незаконно стягнуту з нього суму квитка за проїзд у розмірі 52,36 грн. з вирахуванням станційного збору та ухвалою Охтирського міськрайонного суду від 16.03.2017 р. прийнято відмову від позову [PERSON] та закрито провадження у справі в цій частині. Відповідно до\~ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору\~ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Статтею 4 ЦПК України, визначені способи захисту, які застосовуються судом, зокрема здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до\~ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Суд важає, що обраний позивачем спосіб захисту не є ефективним засобом захисту, оскільки засудження безпідставно умисної відмови касира у придбанні ним квитка на пільговий проїзд та попередження керівника Охтирської автостанції [PERSON] про скоєне правопорушення та зобовязання в подальшому не допускати безпідставних відмов громадянам маючим статус ветеранів війни у придбанні квитків на пільговий проїзд не відновить права позивача,\~\~тобто такий спосіб захисту не передбачений законом або договором і не забезпечить відновлення порушеного права позивача. Крім того, суд не може на майбутнє встановлювати порушення закону та захистити права позивача на майбутнє. Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню. На підставі викладеного, ст.ст. 36, 37, 39, 42 Закону України «Про автомобільний транспорт», ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», Правилами надання послуг пасажирського автомобільного транспорту,затвердженими\~постановою Кабінету Міністрів України від 18.02.1997 р. № 176,\~

Outcome: dismissed