Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-07 00:00:00

29 липня 2015 року [PERSON] звернулася до Словянського міськрайонного суду Донецької області з позовом до фізичної особи-підприємця [PERSON], зареєстроване місце проживання якої зазначено у місті Горлівка Донецької області, що в районі проведення антитерористичної операції та у звязку із визначенням Розпорядженням голови Вищого спеціалізованого суду України від 02.09.2014 року за № 27/0/38-14 територіальної підсудності справ по місту Горлівка Словянському міськрайоному суду. 30 липня 2015 року було відкрито провадження у вказаній справі та призначено її судовий розгляд. Позивач [PERSON], яка мешкає у місті Скадовськ Херсонської області, як особа, що перемістилась з тимчасово окупованої території з міста Горлівки, в судове засідання не зявилась, подала заяву про розгляд справи у її відсутності, підтримала позовні вимоги та проти винесення заочного рішення не заперечувала. На обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] у позові зазначила, що з 12 травня 2011 року вона працювала на посаді продавця продовольчих товарів у фізичної особи - підприємця [PERSON] у місті Горлівка Донецької області. У звязку з проведенням бойових дій на території міста Горлівки і загрозою її життю, вона 20 червня 2014 року була змушена терміново виїхати з міста і по теперішній час проживає у [INFO]. Вона не може реалізувати своє право на зайнятість відповідно до статті 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 року за № 1207-УП, так як в неї на руках залишилась трудова книжка, в якій немає запису про її звільнення з роботи від ФОП [PERSON], яка на сьогодні також припинила свою підприємницьку діяльність та знялася з обліку платника податків. У звязку з вимушеним терміновим переселенням з тимчасово окупованої території та неможливістю підтвердити факт припинення трудових відносин з ФОП [PERSON], яка проживає у місті Горлівка, просить визнати припиненими трудові відносини між нею та відповідачем ФОП [PERSON] відповідно до ст. 38 КЗпП України за власним бажанням у звязку з переїздом на нове місце проживання. Відповідач - фізична особа-підприємець [PERSON], яка була належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи шляхом виклику до суду через оголошення у пресі, в судове засідання не зявилась, про причини неявки суд не повідомила і заяву про відкладення розгляду справи або про розгляд справи у її відсутності не подала. Судом прийнято рішення про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши додані докази, вважає, що позов [PERSON] в межах заявлених нею позовних вимог до ФОП [PERSON] про припинення між ними трудових відносин відповідно до ст. 38 КЗпП України, задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. За загальними положеннями завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, припинення правовідношення. Позивачем заявлені вимоги про припинення трудових відносин,що виникли між нею та відповідачем - фізичною особою - підприємцем [PERSON] з посиланням на ст. 38 КЗпП України, яка регулює підстави розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника. Проте, позивачем не надано безспірних доказів, що саме між нею та ФОП [PERSON] укладався трудовий договір, бо з наданої копії трудової книжки та копії трудового договору між працівником та фізичною особою, яка використовує найману працю , вбачається, що 12 травня 2011 року між фізичною особою- підприємцем [PERSON] та [PERSON] був укладений трудовий договір на невизначений строк та 17 травня 2011 року цей трудовий договір був зареєстрований у Горлівському міському центрі зайнятості. Трудова книжка також надана на прізвище [PERSON], в якій проведена запис про зміну прізвища на [PERSON], щодо зміни прізвища власника цієї трудової книжки на [PERSON], відомості відсутні. Якщо припустити, що все ж таки цей трудовий договір було укладено між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON], враховуючи співпадання імя та по батькові, дати народження та номеру облікової картки платника податків фізичної особи [PERSON] [NUMBER]( дата реєстрації в Державному реєстрі 28.01.1998 року) і такий же ідентифікаційний номер зазначено у наданій позивачем копії трудового договору, то слід виходити з того,що між сторонами виникли трудові відносини, що регулюються Кодексом Законів про працю України. Статтею 36 КЗпП України передбачені підстави припинення трудового договору, у тому числі і шляхом розірвання трудового договору з ініціативи працівника на підставі ст. 38 КЗпП України. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не реалізовано її право на розірвання трудового договору з відповідачем у встановлений законом спосіб. Посилання позивача у позові, що фізична особа-підприємець [PERSON] на теперішній час припинила провадити підприємницьку діяльність та знялася з обліку платника податків нічим не підтверджені , та ця обставина не порушує право позивача на вирішення питання про розірвання укладеного трудового договору. Крім того, твердження позивача, що вона, як особа взята на облік в якості переселенця з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, не може реалізувати своє право на зайнятість, бо в її трудовій книжці відсутній запис про її звільнення від відповідача, не є слушним, так як статтею 22 КЗпП України, передбачені гарантії при укладенні, зміні та припиненні трудового договору і забороняється необґрунтована відмова у прийнятті на роботу, в тому числі і в разі відсутності у працівника трудової книжки чи в разі неналежно оформленої трудової книжки, тобто, відсутність запису у трудовій книжці позивача про звільнення її з попередньої роботи, не може бути перешкодою для укладання нею іншого трудового договору. Більш того, відповідно до статті 18 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 року № 1207-УП, громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території. Гарантії прав, свобод та законних інтересів осіб, які переселилися з тимчасово окупованої території України та перебувають на території України на законних підставах, визначаються Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб». Отже, позивачці законодавством України гарантується дотримання її трудових прав, а доказів, що ці її права були порушені нею не надано. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем при зверненні до суду із зазначеним позовом невірно було обрано спосіб захисту її цивільних прав та інтересів, та оскільки судом не встановлено порушення її трудових прав, зокрема, її права на припинення трудових відносин - трудового договору у прядку та у спосіб, передбачений нормами КЗпП України, то вимоги позивача не підлягають задоволенню. На підставі викладеного, ст. ст. 15,16 ЦК України, ст. ст. 2, 21-22, 36, 38 КЗпП України,

Outcome: dismissed