Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-29 00:00:00

2 листопада 2020 року, ФО-підприємець [PERSON] звернувся до Київського райсуду м. Одеси з вказаним позовом, в якому просила суд, стягнути з відповідачки на свою користь борг у розмірі 25176 грн., з яких 20086 грн. компенсація її витрат та послуг, які витратила вона на підготовку, навчання, розвиток, виготовлення портфоліо, складання образу моделі відповідачки, 5090 грн. на оплату зйомок і послуг фотографа, а також позивачкою вказана сума у розмірі 1258,80 грн., як штрафні санкції 5% від загальних витрат згідно п. 7.5.2 договору між моделлю та модельним агенством від 04.07.2019 р., відносно яких позовні вимоги не заявлялись, посилаючись на порушення відповідачкою умов вказаного договору, укладеного між моделлю [PERSON] та модельним агенством ФОП « [PERSON] » від 04.07.2019 р., а саме розірвання відповідачкою в односторонньому порядку вказаного договору. Ухвалою Київського райсуду м. Одеси від 17.11.2020 р. вказані матеріали цивільної справи були передані за підсудністю до Овідіопольського райсуду Одеської області у зв`язку з реєстрацією місця проживання відповідачки на території Овідіопольського району Одеської області та ухвалою Овідіопольського райсуду Одеської області від 12.01.2021 р. вказані матеріали були прийняті до розгляду з відкриттям провадження по справі на призначенням справи до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження (а.с. 57,72). В судовому засіданні позивача повністю підтримала свої позовні вимоги про стягнення на свою користь з відповідачки боргу 25176 грн., які просила суд задовольнити. Відповідачка та її представник в судовому засіданні позов не визнали повністю з підстав його безпідставності та необґрунтованості та з мотивів, викладених у письмових відзиві та запереченнях на позов та (а.с. 81-85,136-139). Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали та додатково надані суду докази по справі, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст.ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи. У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Стаття 95 ЦПК України передбачає, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» - висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 26 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - під час судового розгляду, предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Зазначені принципи сформулювано і в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» (23 вересня 1982 р.), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід`ємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст. 1 Першого протоколу. Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. У справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) ЄСПЛ наголосив на тому, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). На важливість дотримання судами вимоги щодо мотивованості (обґрунтованості) рішень йдеться також у ряді інших рішень ЄСПЛ (наприклад, «Богатова проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України» та ін.). Отже, у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими, у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін. Згідно із ст. 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво чи багатосторонніми правочинами є погоджена дія двох або більше сторін. Статтею 204 ЦК України передбачено правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (презумпція правомірності правочину). Умовами ст. 205 ЦК України передбачено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину. Частина 1 п. 3 ст. 208 ЦК України зазначають у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлених ст. 203 ЦК України, згідно яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтями 525,526\~ЦК України\~передбачено,\~що одностороння\~відмова від\~зобов`язання або\~одностороння зміна\~його умов\~не допускається,\~якщо інше\~не встановлено\~договором або\~законом. Зобов`язання\~має виконуватися\~належним чином\~відповідно до\~умов договору\~та вимог\~цього Кодексу,\~інших актів\~цивільного законодавства,\~а за\~відсутності таких\~умов та\~вимог -\~відповідно до\~звичаїв ділового\~обороту або\~інших вимог,\~що звичайно\~ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін. \~ \~ \~ \~ \~ \~Статтями 627-629,638,639,640\~ЦК України\~передбачено,\~що відповідно\~до ст.\~6\~цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, якими є : умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми. договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації з моменту державної реєстрації. Статтею 614 ЦК України передбачено, що особа,\~яка порушила\~зобов`язання,\~несе відповідальність\~за наявності\~її вини\~(умислу\~або необережності),\~якщо інше\~не встановлено\~договором або\~законом. Особа\~є невинуватою,\~якщо вона\~доведе,\~що вжила\~всіх залежних\~від неї\~заходів щодо\~належного виконання\~зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. Суд встановив, це підтверджується матеріалами справи і не заперечується сторонами, що 04.07.2019 р. між модельним агенством ФОП [PERSON] та відповідачкою (моделлю) [PERSON] був укладений договір між моделлю та модельним агенством, строком на 5 років (п. 6.1 договору) (а.с. 22-40). Згідно розділу 2 договору, модельне агенство бере на себе зобов`язання, що стосуються забезпечення моделі замовленнями та роботою у сферах реклами, кіно, показу мод та інших сферах шоу-бізнесу, беручи на себе делеговані моделлю повноваження ексклюзивного представника на території України та за її межами. Модель визнає модельне агенство її ексклюзивним представником та делегує повноваження необхідні для виконання договору на території України та за її межами. Позивачка посилається у позові на п.п. 7.5.1, 7.5.2 договору, за яким договір може бути розірвано в односторонньому порядку за ініціативою моделі та у випадках дострокового розірвання договору в односторонньому порядку, що передбачені п. 7.3 та п.п. 7.4.2 договору, модель зобов`язана повернути всі матеріальні витрати та оплатити послуги, фактична вартість яких вказується у додатку № 2 до вказаного договору, що надавалися модельним агенством за період дії цього договору, протягом 30 днів з моменту припинення дії договору та сплатити на користь модельного агенства неустойку у виді штрафу в розмірі 5% від загальної суми матеріальних витрат та послуг, що надавалися модельним агенством за період дії цього договору. Позивачка, як на підставу своїх позовних вимог посилається на те, що 24.08.2020 р., шляхом надіслання через «Viber» заяви, відповідачка відмовилась від виконання вказаного договору, розірвала договір в односторонньому порядку. Однак, ніяких документальних доказів такої односторонньої відмови від договору позивачкою суду не надано. Суд звертає увагу на той факт, що з гідно витягу з ЄДРЮО та ФОП серії АД № 172439, Фізична особа підприємець [PERSON] має право на основний вид економічної діяльності : 85.60 допоміжна діяльність у сфері освіти (а.с. 50-51). \~ \~ \~ \~Тобто,\~вказаний вид\~діяльності «85.60\~допоміжна діяльність\~у сфері\~освіти» ніяким\~чином не\~стосується надання\~нею послуг\~модельного агенства,\~а тому\~складання вищевказаного\~договору від\~04.07.2019\~р.\~між ФОП\~ [PERSON] ,\~як модельним\~агенством та\~відповідачкою (моделлю)\~ [PERSON] \~не несе\~юридичної сили,\~як укладений\~неповноважною на\~те особою\~позивачки і\~без відповідного\~дозволу такої\~діяльності як\~надання послуг\~модального агенства,\~не зареєстрованого\~у встановленому\~Законом порядку,\~як то\~- 74.20 Діяльність у сфері фотографії, 78.30 Інша діяльність із забезпечення трудовими ресурсами, 82.30 Організування конгресів і торговельних виставок, 85.52 Освіта у сфері культури, тощо. Що могло б бути ідентифіковано з надання послуг модельної аґенції. Позивачка стверджує, що за період дії договору, відповідачка неодноразово відмовлялася від роботи без поважних причин та порушуючи умови п.п. 3.4, 3.5 договору, працювала в іншому модельному агенстві. Однак, будь-яких належних та допустимих документальних доказів таких тверджень, передбачених ст.ст. 76-83 ЦПК України суду не надала. Позивачка посилається як на підставу своїх вимог на додаток № 2 до договору, згідно переліку якого, нею було надано відповідачці послуги та витрачені матеріали на суму 20086 грн. та 5090 грн. на оплату зйомок фотографом (а.с. 7). В той же час, як з`ясував суд, ніякого додатку до договору між моделлю та модельним агенством від 04.07.2019 р. не існує, так як «додаток № 2» по суті є переліком видів роботи під назвою «Приложение 1» без вказівки як на додаток до договору, які надавались відповідачкою як моделлю з вказанням заробітку, який остання отримала за свою участь у показах, дефіле, фотозйомках, який відповідачка отримувала як готівкою, так і в безготівковій формі, на свій картковий рахунок саме за свою роботу моделлю, що вона показала в судовому засіданні, і проти чого не заперечувала позивачка та підтвердивши, що дійсно інсує лише додаток № 1 до договору «анкета моделі» (а.с. 8). Того ж, у вказаному «Приложении 1» в графі «підпис агенства» - відсутні підписи повноваженої особи, зокрема позивачки, яка б підтверджувала вказані розрахунки, лише 4 з яких мають дати (13.08.2018 р. 875 грн., 21.08.2018 р. 1000 грн., 07.09.2018 р. 1400 грн. та 03.10.2018 р. 875 грн.). Таким чином, суд дійшов висновку, що будь-яких послуг, матеріалів на суму 20086 грн. відповідачка від модельного агенства не отримувала, а вказані вище суми є заробітком (оплатою) відповідачки за здійснену нею роботу моделі з підстав, описаних вище, а тому будь-які штрафні санкції до отриманого відповідачкою заробітку не застосовуються і є безпідставними і такими, що не передбачені умовами договору. Крім того, позивачка посилається на понесені нею витрати на оплату і послуги фотографа, який надав послуги у фотографуванні відповідачки на суму 5090 грн., посилаючись на договір про надання послуг від 05.02.2020 р., акт виконаних робіт без дати та рахунок № 05/21 від 05.02.2020 р. на суму 3500 грн. без підпису [PERSON] . Однак, суд звертає увагу на той факт, що рахунок № 05/21 від 05.02.2020 р. на суму 3500 грн. не є документальним підтвердженням здійсненої оплати на вказаним рахунком, а є лише рахунком, за яким потрібно було сплатити вищевказану суму, доказів чого позивачкою суду не надано. Того ж, акт виконаних робіт без дати та без документальних доказів (фіскального чеку) оплати роботи фотографа, вказаної у рахунку на суму є неналежним доказом по справі, як і не являється належним доказом оплачених робіт акт виконаних робіт від 16.05.2019 р. на суму 1590 грн. (зйомки для готелю «Палас Дель Мар») без документального підтвердження здійснення оплати (фіскального чеку), та з тих же підстав судом не приймається до уваги як належний доказ договір про надання послуг з фотозйомки № 13120 від 06.08.2020 р. та акт виконаних робіт до нього (а.с. 19-21,70,153-157). Листування у мессенджері «Viber» не може бути прийнято судом як належний доказ з огляду на неможливість встановлення (ідентифікувати) осіб абонентів, між якими велась переписка (а.с. 151-152). Таким чином, суд дійшов висновку, що позивачка жодним чином не навела суду будь-яких належних та допустимих доказів, передбачених ст.ст. 76-83 ЦПК України задля підтвердження своїх позовних вимог, які суд вважає необґрунтованими і в задоволенні яких слід відмовити.

Outcome: dismissed