Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-29 00:00:00

6 лютого 2014 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, який з урахування уточнених позовних вимог обгрунтував тим, що йому на праві власності на підставі свідоцтва про права на спадщину за законом належить ? частина квартири [ADDRESS], яку він успадкував після смерті його матері [PERSON], яка померла [INFO]. Відповідачу належить ? частини спірної квартири на підставі договору дарування. Спірна квартира складається з 2-х окремих житлових кімнат площею відповідно 19,4 кв..м. та 17,7 кв.м., загальна площа складає 55,7 кв.м. На його частку в спірній квартирі припадає (17,7+19,4=37,1:4) 9,2 кв.м. житлової площі та (55,7:4) 13,93 кв.м. загальної площі. Згідно висновку судової будівельно - технічної експертизи, вартість ? частини квартири складає (324104:4) = 81026 гривень, а поділ її в натурі відповідно до часток співвласників - не можливий. З огляду на те, що не можливо визначити порядок користування спірною квартирою між сторонами відповідно до їх часток, його частка є незначною та спільне користування квартирою з відповідачем є неможливим, позивач просить суд припинити його право власності на 1/4 частини квартири [ADDRESS], визнати за відповідачем право власності на ? частку спірної квартири, стягнути з відповідача в рахунок компенсації вартості ? частки спірної квартири суму 81026 гривень та судові витрати зі сплати судового збору та експертизи (а.с. 79-80). В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги. Відповідач в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав. Суд встановив, що [PERSON] та [PERSON] отримали у спільну сумісну власність квартиру [ADDRESS], про що свідчить свідоцтво про права власності, видане Держпідприємством з перевезення вантажів та пасажирів Придніпровської залізниці від 8 листопада 1994 року (а.с.34). Відповідно до витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно № 368223666 від 19 грудня 2012 року, [PERSON] та [PERSON] належала на праві власності квартира [ADDRESS] у рівних частках (а.с.35). [INFO] [PERSON] померла. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на частину вказаної квартири, яку прийняли по ? [PERSON] - як син та [PERSON] - як чоловік. 19 квітня 2013 року на ім'я [PERSON] та [PERSON] були видані свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідчені приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу, згідно яких [PERSON] та [PERSON], успадкували після смерті [PERSON] по ? частини квартири [ADDRESS] (а.с.37). За договором дарування частини квартири, посвідченого 29 травня 2013 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON] безоплатно передав у власність [PERSON] ? частини квартири [ADDRESS] (а.с.38). Відповідно до витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 4117162 від 29 травня 2013 року, за [PERSON] зареєстроване право власності на ? частини квартири [ADDRESS] (а.с.39). З технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] вбачається, що вона складається з : 1 - коридору загальною площе 5,9 кв.м.; 2 - житлове приміщення загальною площею 19,4 кв.м.; 3 - коридору загальною площею 1,3 кв.м., 4 - санвузла загальною площею 2,7 кв.м., 5 - житлового приміщення загальною площею 17,7 кв.м., 6 - кухні загальною площею 7,7 кв.м., 7 - кладова загальною площею 1,7 кв.м. (а.с.45-48). Згідно висновку будівельно - технічної експертизи, виконаної Дніпропетровським НДІ від 10.09.2014 року № 1113/1114-14, поділ квартири [ADDRESS] в натурі у відповідності до часток співвласників (1/4 та 3/4) - неможливий, а ринкова вартість квартир складає 324104 гривень (а.с.66-74). Таким чином, відповідно до ч.2 ст.183 Цивільного кодексу України спірна квартира є неподільною річчю, яку неможливо поділити без втрати її цільового призначення. За змістом ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України та у відповідності до приписів ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. Зміст права власності саме і складаються із володіння, користування і розпорядження. Володіння майном має на увазі юридично закріплену можливість фактично володіти майном, впливати на нього у будь-який момент, здійснювати відносно такого майна свою волю. Право користування полягає в юридично закріпленій можливості власника використовувати корисні якості майна для себе, отримувати з цього користь, вигоду. Розпорядження майном - це можливість власника встановлювати, змінювати, припиняти юридичне існування майна. У силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Виходячи із цих положень, правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Статтею 364 ЦК України (ч.ч. 1, 2) визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Згідно абз. 3, 4 п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04.10.1991р. «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» - при неможливості виділу частки будинку в натурі або встановлення порядку користування ним, власнику, що виділяється, за його згодою присуджується грошова компенсація. Розмір грошової компенсації визначається за угодою сторін, а при відсутності такої угоди - судом по дійсній вартості будинку на час розгляду справи. Згідно з вимогами ч. ч. 4 і 5 ст. 319 ЦК України власність зобов'язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства. Приходячи до висновку про задоволення позовних вимог, суд виходив з того, що позивачу, якому належить ? частини спірної квартири, яка є не значною і не може бути виділена в натурі, як окреме приміщення, визначити порядок користування спірною квартирою між ним та відповідачем [PERSON] відповідно до часток в праві власності на квартиру також неможливо, у зв'язку з тим, що його частка є незначною, позивач та відповідач є абсолютно чужими людьми, родинних стосунків між ними не існує, тому позивач об'єктивно має право на одержання від відповідача грошової вартості його частки, яка складає (324104 : 4) = 81 026 гривен. Приходячи до такого висновку, суд також враховував те, що право співвласника на виділ частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні не може бути обмежене іншими співвласниками і такому праву співвласника, що виділяється, кореспондується обов'язок інших співвласників сплатити грошову компенсацію частки, розмір якої визначається з дійсної вартості майна на час розгляду судом справи. При цьому обов'язковою умовою призначення грошової компенсації є лише згода співвласника, який заявив вимоги про виділ частки, і не передбачається обов'язковість згоди інших співвласників на такий виділ та не ставиться право співвласника на виділ у залежність до згоди інших співвласників і мотивів, з яких власник має намір реалізувати своє право на виділ. Така правова позиції викладена у Постанові Верховного Суду України від 19 лютого 2014 року у справі N 6-4ц14, Ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.02.2012 року № 6-2340ск12 та рішенні Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02.10.2013 року по справі № 6-26395св13. Суд не може погодитися з доводами відповідача про те, що він не має можливості сплатити вартість належної позивачу частки квартири, оскільки сама відповідач в судовому засіданні наголошувала на тому, що вона не має наміру проживати у спірній квартирі, можливо вона її взагалі продасть, бо в неї є інше своє власне житло, а тому ці в сукупності обставини виключають можливість завдання шкоди відповідачу у разі задоволення позовних вимог, а також її неспроможність сплатити вартість частки позивачу. Розглядаючи вказаний спір, суд враховує загальні засади цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України) щодо справедливості, добросовісності та розумності з врахуванням прав та інтересів усіх співвласників, а тому ретельно вивчивши обставини справи, приходить до висновку про те, що відповідач зловживає своїм правом, оскільки з початку розгляду справи (до призначення експертизи) вона не погоджувалася лише з розміром компенсації позивачу, а після отримання результатів експертного дослідження стала наголошувати про не бажання та неможливість сплати такої компенсації, при цьому тривалий час користуючись ? частиною квартири позивача одноособово. Таким чином, із наведених положень цивільного законодавства випливає, що право співвласника на виділ частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні не може бути обмежене іншими співвласниками й такому його праву співвласника, що виділяється, кореспондується обов'язок інших співвласників сплатити грошову компенсацію частки, розмір якої визначається з дійсної вартості майна на час розгляду справи судом. Обов'язковою умовою призначення грошової компенсації є лише згода співвласника, який заявив вимоги про виділ частки. Аналізуючи фактично встановленні в судовому засіданні обставини справи, оцінюючи усі докази, які були досліджені судом під час розгляду справи в їх сукупності та розглядаючи позов в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів, як того вимагає ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог у заявлений позивачем спосіб. У відповідності до ст.79 ЦПК України, до судових витрат включаються витрати, пов'язані з проведенням експертизи. За змістом ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved