Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-18 00:00:00

31.03.2017р. [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом про розірвання шлюбу. Позивач у позовній заяві, в обґрунтування вимог посилався на те, що вони з відповідачкою зареєстрували шлюб 19.08.2005р. у Жовтневому відділі РАЦС Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області під актовим записом № 766. Від даного шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей: доньку [PERSON], 03.10.2008р. народження та сина [PERSON], 05.03.2012р.народження. У позовній заяві та заяві, наданій суду 19.06.2017р. позивач вказує, що шлюбно-сімейні відносини остаточно припинені з серпня 2016р., коли позивач переїхав проживати за іншою адресою. Причиною припинення шлюбних відносин стали відсутність в родині взаєморозуміння з питань ведення господарства, виховання дітей, різні погляди на життя. Сторони проживають окремо, не ведуть спільного господарства, не мають спільного бюджету. Позивач вважає, що родина розпалася остаточно і не може бути відновлена. У наданій суду заяві від 19.06.2017р. позивач просив шлюб розірвати, строк для примирення не надавати та винести рішення в судовому засіданні за його відсутності та без фіксування процесу технічними засобами. (а.с. № 12). Відповідачка [PERSON] проти задоволення позову не заперечувала, період (серпень 2016р.) та причину припинення шлюбних стосунків, які вказані позивачем у позові та поданій до суду заяві, визнала в повному обсязі. Просила строк для примирення не надавати, шлюб розірвати та винести рішення суду в судовому засіданні за її відсутності та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до вимог ч.2 ст. 197 ЦПК України, після розірвання шлюбу просила прізвище не змінювати, про що 19.06.2017р. надала до суду відповідну заяву (а.с. № 14). Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 169, ч. 2 ст. 197 ЦПК України ухвалити рішення в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксації судового процесу технічними засобами. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 110, 112 Сімейного Кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним з подружжя. При розгляді справи про розірвання шлюбу, суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 113 Сімейного Кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 19.08.2005р. у Жовтневому відділі РАЦС Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області під актовим записом № 766 (а.с. № 4). Від даного шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей: доньку [PERSON], 03.10.2008р. народження та сина [PERSON], 05.03.2012р.народження. (а.с. № 17,18). Судом встановлено, що спільне життя сторін не склалося через несумісність характерів, відсутність в родині взаєморозуміння з питань ведення господарства, втрату почуття любові та поваги. Сторони проживають окремо, мають роздільний бюджет, спільне господарство не ведуть, не підтримують подружніх відносин. З огляду на вищевикладене і беручи до уваги те, що шлюбні відносини між сторонами у даній справі припинені з серпня 2016р., тобто більше пів року тому і з цього часу більше не відновлювалися, позивач від позову не відмовився, а відповідачка визнала позовні вимоги та не заперечувала проти розірвання шлюбу, суд дійшов висновку про те, що родина сторін розпалася остаточно, відновлення бути не може, і шлюб підлягає розірванню. При винесенні рішення суд також враховує положення ч. 1 ст. 61 ЦПК України, оскільки відповідачка визнала позовні вимоги та погодилася на розірвання шлюбу. Обговорюючи питання розподілу судових витрат на підставі ст. 88 ЦПК України, та приймаючи до уваги, що позивач не наполягав на стягненні з відповідачки судових витрат, то суд вважає за можливе не стягувати з відповідачки на користь позивача понесені при подачі позову судові витрати по сплаті судового збору в загальному розмірі 640 грн. 00 коп. (а.с.3) На підставі викладеного,

Outcome: approved