Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-23 00:00:00

31.03.2016 року [PERSON] в інтересах [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] сільської ради Зміївського району Харківської області, треті особи відділ Держгеокадастру у Зміївському районі Харківської області, Зміївська державна нотаріальна контора Харківської області про визнання права на земельну частку (пай) № 106, площею 6,0952 га., із земель, які перебувають у колективній власності реформованого ДСП «Діброва», розташовану на території [PERSON] сільської ради Зміївського району Харківської області, надану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що належала [PERSON], на підставі розпорядження № 548 від 18 серпня 2006 року Зміївської районної державної адміністрації «Про виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок часток (паїв) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та надання дозволу на виготовлення державних актів на право власності на землю громадян із земель бувшого ДСП «Діброва», в порядку спадкування за законом після померлого 04.08.1991 року чоловіка [PERSON] На обґрунтування позовних вимог зазначає, що 04 серпня 1991 року помер чоловік [PERSON], який за життя працював в ДСП «Діброва» та набув право на майновий пай членав КСП «Діброва» та на земельну частку (пай) із земель, які перебувають у колективній власності ДСП «Діброва». У результаті розпаювання земель та передачі їх у приватну власність одержав пай у вигляді земельної ділянки площею 6,0952 га., яка розташована на території [PERSON] сільської ради. Однак, через смерть не встиг отримати правовстановлюючий документ про право власності на земельний пай, через що позивач змушена звернутися до суду за захистом порушеного права. Представник позивача за довіреністю [PERSON] у судове засідання не з'явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягала, просила розгляд справи проводити без фіксування судового процесу технічними засобами звукозапису. Представник відповідача [PERSON] сільської ради Зміївського району Харківської області, в судове засідання не з'явився, надав до канцелярії суду заяву про розгляд справи за відсутності представника сільської ради. Позовні вимоги визнають у повному обсязі. Представник третьої особи відділу Держгеокадастру у Зміївському районі Харківської області в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Направив до суду письмові пояснення, які просив врахувати при ухваленні рішення. Представник третьої особи Зміївської державної нотаріальної контори Харківської області в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується судовою розпискою. Судове засідання проведено у відповідності до вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, так як в судове засідання не прибули всі особи, які беруть участь у справі. Оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного: Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права\~ щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Виходячи з положень ст. ст. 11, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлено, що [PERSON] є дружиною [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії ІІ-ЯК № 0968051, зареєстрованого [PERSON] сільською радою Зміївського району Харківської області, який помер 04 серпня 1991 року, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії ІV-ВЛ № 294902, зареєстрованого [PERSON] сільською радою Зміївського району Харківської області. (а.с. 10, 11) За життя [PERSON] працював в Державному сільськогосподарському підприємстві «Діброва» (надалі - ДСП «Діброва»), правонаступником якого пізніше стало колективне сільськогосподарське підприємство «Діброва» (надалі - КСП «Діброва»), яке розташоване на території с. Тимченки Зміївського району Харківської області. При розпаюванні вказаного сільськогосподарського підприємства останній набув право на майновий пай члена КСП «Діброва» та на земельну частку (пай) із земель, які перебувають у колективній власності ДСП «Діброва». Право [PERSON] на земельну частку (пай) із земель, які перебувають у колективній власності ДСП «Діброва» підтверджується даними додатку до протоколу № 12 загальних зборів власників земельних часток (паїв) ДСП «Діброва», відповідно до якого за останнім закріплено земельну частку (пай) № 106, площею 6,0952 га., за цільовим призначенням - «Для ведення товарного сільськогосподарського виробництва». Внаслідок розподілу земельних (паїв) шляхом жеребкування, яке відбулося на загальних зборах власників земельних ділянок (паїв) ДСП «Діброва» 16 березня 2006 р. за [PERSON] було закріплено земельну ділянку частку (пай) № 106, площею 6,0952 га рілля на території [PERSON] сільської ради, згідно додатку до протоколу № 12 загальних зборів власників земельних часток (паїв) ДСП «Діброва» Зміївського району. Згідно Розпорядження Зміївської районної державної адміністрації № 548 від 18 липня 2006 року «Про виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок часток (паїв) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та надання дозволу на виготовлення державних актів на право власності на землю громадянам із земель бувшого ДСП «Діброва», [PERSON] був включений до списку осіб, які мають право на виділення в натурі земельних часток /паїв/ на території [PERSON] сільської ради Зміївського району Харківської області. (а.с. 15-21) Право власності на вказану земельну ділянку [PERSON] оформлено не було, оскільки лише 18 липня 2006 року Розпорядженням голови Зміївської районної державної адміністрації № 548 «Про виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок часток (паїв) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та надання дозволу на виготовлення державних актів на право власності на землю громадянам із земель ДСП «Діброва» членам ДСП «Діброва», у тому числі і [PERSON] було надано дозвіл на виготовлення державного акту на земельну частку (пай) № 106, площею 6,0952 га ріллі, на території [PERSON] сільської ради для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Після смерті чоловіка [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, що належала померлому [PERSON], а саме: майновий пай у майні КСП «Діброва» с. Тимченки Зміївського району Харківської області, вартістю 16073,38 грн. або 0,908 %, який належав померлому [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на майновий пай серії ХА-ХІІ № 191809, виданого [PERSON] сільською радою 16 вересня 2004 року відповідно до списку осіб, які мають право на майновий пай, затвердженого зборами співвласників від 11 червня 2004 року. (а.с. 12) Даний факт підтверджується листом завідувача Зміївської державної нотаріальної контори Харківської області від 25 квітня 2016 року № 762/01-16, з якого вбачається, що після померлого 04 серпня 1991 року [PERSON], 31 січня 2006 року за р.р № № 1-137, 1-139 були видані свідоцтва про право на спадщину за законом на майновий пай у майні КСП «Діброва» в с. Тимченки Зміївського району Харківської області та грошові заощадження на ім'я дружини померлого [PERSON], що мешкає за адресою: с. Тимченки Зміївського району Харківської області, та фактично прийняла спадщину. З акту про передачу та прийом земельних ділянок у приватну власність від 19.07.2006 р., вбачається, що померлий [PERSON] був включений до списку осіб, що мають право на земельну частку /пай/ в межах КСП «Діброва» під № 106, але за життя не отримав правовстановлюючого документу - сертифіката про право на земельну частку, що стало перешкодою у видачі свідоцтва про право на спадщину на ім'я [PERSON] Вказана обставина підтверджується даними з листа Відділу Держземагентсва у Зміївському районі Харківської області. Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» №475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року (далі - Конвенція), Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до вимог\~ст. 213 ЦПК України\~рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно з вимогами\~ст. 214 ЦПК України\~під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Так, відповідно до ч. 1 п. 2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. За змістом ст. 25 Закону України «Про сільськогосподарську кооперацію» та ст. 3 Указу Президента України «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва» право на земельну частку (пай) та право на земельну ділянку, яка виділена в натурі (на місцевості), можуть бути об'єктом спадкування. У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз'яснено, що сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та видачі державного акта на право власності на землю. Член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Позивачем надано докази того, що вона є спадкоємцем померлого 04 серпня 1991 року чоловіка [PERSON], прийняла спадщину та отримала свідоцтво про право на спадщину на майно, право власності спадкодавця на яке підтверджено правовстановлюючими документами. Крім того, до складу спадщини входить майнове право на земельну частку (пай), яке також успадковане [PERSON], але враховуючи ту обставину, що на день смерті [PERSON] не було одержано сертифікат на земельну частку (пай), одержати свідоцтво про право на спадщину в нотаріальній конторі неможливо. Згідно ч. 5 ст. 22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення не можуть передаватись у власність іноземцям, особам без громадянства, іноземним юридичним особам та іноземним державам. У відповідності до п. «г» ч. 1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Згідно вимог ч. 4 ст. 81 ЗК України землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню. Відповідно до ч. 1 ст. 145 ЗК України якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може перебувати в її власності, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права. Згідно ч. 1 ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Згідно ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Зі змісту п. «а» ч. 3 ст. 152 ЗК України слідує, що одним із шляхів здійснення захисту прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки є визнання права. За таких обставин, враховуючи, що визнання позову відповідачем не суперечить закону і не порушує права свободи чи інтереси інших осіб, суд дійшов висновку, що позовна заява [PERSON] про визнання за нею у порядку спадкування права на земельну частку (пай) є обґрунтованою і підлягає задоволенню.

Outcome: approved