Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-02 00:00:00

2 серпня 2016 року [PERSON] (далі позивач) звернулась до суду із позовом до КО «Шаргородська районна кіновідеомережа» (далі - відповідач) про визнання протиправним і скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Позов обґрунтований тим, що 2 лютого 2016 року позивач була прийнята на посаду кіномеханіка районної кіновідеомережі, де працювала до 25 квітня 2016 року. Згідно з наказом відповідача від 29 квітня 2016 року № 7, позивача було звільнено з роботи з 1 травня 2016 року за власним бажанням на підставі заяви від 25 квітня 2016 року. Посилаючись на незаконність свого звільнення, оскільки заяву про звільнення за власним бажанням від 25 квітня 2016 року вона не писала, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, позивач просила визнати незаконним і скасувати наказ відповідача від 29 квітня 2016 року № 7 про своє звільнення, поновити її на посаді кіномеханіка та стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 3484,95 грн. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали повністю, посилаючись на обставини, зазначені у позові та у заяві про збільшення позовних вимог. Окрім того, позивач пояснила, що з наказом про звільнення вона ознайомилась 26 квітня 2016 року. Представники відповідача [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні заперечили проти задоволення позовних вимог, посилаючись на їх незаконність і необґрунтованість, оскільки на їх думку позивача звільнено з дотриманням вимог закону на підставі поданої нею заяви, з нею проведений повний розрахунок та видано трудову книжку. Представники відповідача наполягали на застосуванні місячного строку позовної давності, який позивач пропустила. Окрім того, допитана за її згодою під присягою директор КО «Шаргородська районна кіновідеомережа» [PERSON], зокрема пояснила, що 25 квітня 2016 року до неї звернулась позивач з заявою про звільнення, пояснивши це неможливістю працювати, через те, що їй немає з ким залишати дитину. Після цього, [PERSON] попросила позивача прийти на роботу на 11 годин 26 квітня 2016 року продемонструвати фільм у звязку із відзначенням тридцятої річниці Чорнобильської катастрофи. Проте, [PERSON], починаючи з 25 квітня 2016 року по 29 квітня 2016 року на роботу не виходила, хоча оплату їй проведено за повний робочий місяць. [PERSON] не фіксувала невихід позивача на роботу. З наказом про звільнення позивач ознайомилась 29 квітня 2016 року, цього ж дня їй було видано її та її чоловіка трудові книжки. Третя особа [PERSON] у судовому засіданні заперечив проти задоволення позову. Зазначив, зокрема, що з липня 2016 року він працює на посаді кіномеханіка КО «Шаргородська районна кіновідеомережа». Розглянувши подані документи та матеріали справи, заслухавши пояснення позивача і її представника, пояснення представників відповідача та третьої особи, всебічно і повно зясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача та заперечення відповідача, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд установив наступні обставини. 2 лютого 2016 року позивача було призначено на посаду кіномеханіка КО «Шаргородська районна кіновідеомережа», що підтверджується копією трудової книжки позивача(а.с. 6). Згідно з наказом відповідача від 29 квітня 2016 року № 7 позивача звільнено з посади кіномеханіка КО «Шаргородська районна кіновідеомережа» з 1 травня 2016 року за власним бажанням. Підстава заява [PERSON] від 25 квітня 2016 року (а.с. 7). Позивач стверджує, що заяву про звільнення від 25 квітня 2016 року вона не писала і не підписувала та наміру звільнятись вона не мала, а тому просить скасувати наказ, поновивши її на посаді. Установленим судом обставинам відповідають трудові правовідносини, які регулюються Конституцією України та Кодексом законів про працю України (далі КЗпП України). Так, згідно зі ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Частиною 2 ст. 2 КЗпП України встановлено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Працівники мають, зокрема право на звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади, крім випадків, передбачених законодавством, та інші права, встановлені законодавством. Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. При укладенні трудового договору громадянин зобов'язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров'я та інші документи. Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частини 2, 3 ст. 24 КЗпП України). Пунктом 4 ст. 36 КЗпП України передбачено, що підставами припинення трудового договору є: розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45). Згідно з ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Отже, за змістом ст. 38 КЗпП України підставою для розірвання трудового договору з працівником є заява останнього про його звільнення за власним бажанням. Таким чином, доказуванню у цій справі підлягає той факт чи подавала позивач заяву від 25 квітня 2016 року про її звільнення з посади кіномеханіка кіномережі з 1 травня 2016 року за власним бажанням, оригінал якої міститься у матеріалах справи (а.с. 53). У судовому засіданні позивач стверджувала, що наміру звільнятись вона не мала, відтак заяву про звільнення за власним бажанням від 25 квітня 2016 року вона не писала, не підписувала та не подавала її директору кіновідеомережі. Представники відповідача у судовому засіданні визнали той факт, що позивач не писала та не підписувала заяву про звільнення за власним бажанням від 25 квітня 2016 року. Частиною 1 ст. 61 ЦПК України встановлено, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Отже, судом установлено, що позивач не писала та не підписувала заяву від 25 квітня 2016 року про її звільнення за власним бажанням, оригінал якої міститься у матеріалах справи, та на підставі якої позивача було звільнено (а.с. 53). Що стосується тверджень представника відповідача [PERSON] про те, що позивач начебто особисто подала їй заяву про звільнення за власним бажанням від 25 квітня 2016 року, суд ставиться до цих тверджень критично, оскільки будь-яких належних та допустимих доказів цього суду не надано. До того ж, ці твердження представника позивача спростовуються поясненнями позивача про те, що вона не подавала ніяких заяв про звільнення, позаяк не мала наміру звільнятись. Окрім того, під час розгляду справи представник відповідача давала пояснення, які суперечили один одному, а отже обєктивність та правдивість її пояснень є сумнівними. Так, у судовому засіданні 26 вересня 2016 року [PERSON] зазначила, що обидва рази, коли позивач приймалась на роботу, заяви про прийом на роботу позивач власноручно не писала та не приносила їх, за неї заяви писала та приносила свекруха. Натомість у судовому засіданні 3 жовтня 2016 року [PERSON] пояснила, що їй не було відомо, чи [PERSON] сама писала заяву про прийом на роботу, чи за неї заяву писав хтось інший. Відповідно до статей 10, 57-60 ЦПК України кожна сторона зобовязана за допомогою належних та допустимих доказів довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно зі статтями 11 та 212 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених сторонами вимог, на підставі доказів, які він оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, позивач довела незаконність її звільнення, оскільки наміру звільнятись вона не мала, заяву від 25 квітня 2016 року про її звільнення з 1 травня 2016 року за власним бажанням позивач не подавала. Зазначене свідчить про звільнення позивача з ініціативи власника без належних для того підстав та з порушенням порядку такого звільнення, передбачених главою ІІІ КЗпП України. Разом із тим, вирішуючи питання щодо захисту порушеного права позивача, суд виходить із такого. Відповідно до пункту 2 ч. 1 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема чи пропущено строк позовної давності. Частиною 1 ст. 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Статтями 256 та 257 ЦК України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 1 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно зі ст. 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. У пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14 Пленум Верховного Суду України розяснив судам, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, яку відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ як джерело права, позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Боржник має певні матеріально-правові права, які безпосередньо пов'язані з позовною давністю. Будь-який суд національної юрисдикції, вирішуючи питання про пропуск кредитором позовної давності, фактично вирішує питання не тільки про право кредитора на звернення до суду за захистом свого порушеного права, але й про право боржника бути звільненим від переслідування або притягнення до суду (рішення Європейського суду з прав людини від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «ЮКОС» проти Росії»). Згідно із ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки (ст. 234 КЗпП України). Із наказу відповідача про звільнення позивача № 7 (а.с. 7) вбачається, що його видано 29 квітня 2016 року, а також, що позивач ознайомлена з ним. Цього ж дня позивачу було видано її трудову книжку, що підтверджується копією сторінки відповідного журналу відповідача (а.с. 57). Отже, саме з 29 квітня 2016 року, тобто з дати вручення позивачу трудової книжки слід відраховувати місячний строк для звернення позивача до суду з заявою про незаконне звільнення. При цьому суд не бере до уваги твердження позивача про те, що з наказом про звільнення її було ознайомлено 26 квітня 2016 року, оскільки будь-яких належних доказів, підтверджуючих цю обставину, суду не надано. Таким чином, зважаючи на усе вище викладене, суд вважає, що позивач пропустила місячний строк для звернення до суду, адже останнім днем звернення до суду у випадку позивача було 30 травня 2016 року, проте позов до суду поданий лише 2 серпня 2016 року, тобто через два місяці після закінчення строку. Позивач пояснила, що до суду вона вирішила звернутись після розмови зі свекрухою, яка відбулась 24 травня 2016 року. Строк звернення до суду вона пропустила, оскільки після звільнення, вона перебувала у шоковому стані, адже ні чоловіка, ні свекрухи поряд з нею не було, а іншої родини у неї немає і вона не знала, що їй робити і куди звертатись. Після приїзду її свекрухи, позивач зайнялась збором документів, необхідних для подання позову до суду. Суд не вважає поважними зазначені вище причини пропуску позивачем строку звернення до суду, оскільки за змістом ст. 234 КЗпП України поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для працівника на вчинення цих дій. Натомість зазначені позивачем причини, такими не є. Отже, з огляду на усе вище викладене, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити, у звязку із пропуском позивачем строку позовної давності. Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору, судом не вирішується питання розподілу судових витрат.

Outcome: dismissed