Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-22 00:00:00

31 жовтня 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить суд визнати відповідача [PERSON] та їх малолітнього чина [PERSON], [INFO] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою № [ADDRESS]. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 13 листопада 2017 року, після усунення позивачем недоліків поданої заяви у відповідності до ухвали судді Київського районного суду міста Одеси від 01.11.2017 року, відкрито провадження по справі та призначено дату, час і місце проведення попереднього судового засідання. 10 травня 2018 року за клопотанням відповідача [PERSON] до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на боці відповідача залучено орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради. У позовній заяві та у вступному слові у судовому засіданні позивач та його представник посилалися на наступні обставини: На підставі свідоцтва про право на спадщину від 16 червня 2015 року, виданого Савранською районною державною нотаріальною конторою, [PERSON] є власником квартири № [ADDRESS]. 1 лютого 2014 року був зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON]. [INFO] року у них народився син [PERSON]. 2 березня 2016 року [PERSON] та малолітній [PERSON] були поставлені на реєстраційний облік за адресою квартира № [ADDRESS]. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 10 січня 2017 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний. Позивач зазначав, що з травня 2016 року [PERSON] з малолітнім сином [PERSON] за зареєстрованим місцем проживання не проживають, а тому у відповідності до вимог 405 ЦК України втратили право на користування цим приміщенням. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечував. 22 лютого 2018 року [PERSON] до канцелярії суду надала відзив, в якому заперечувала щодо задоволення позовних вимог, з наступних підстав: Так [PERSON] зазначала, що дійсно на даний час вимушена проживати разом з малолітнім сином у м. Біляївка Одеської області, оскільки позивач своїми діями усіляко чинив перешкоди у користуванні квартирою, при цьому знаючи, що ні вона ні малолітній син не мають власного житла. Також зазначала, що на реєстраційний облік у квартирі, яка належала на той час її чоловікові була разом з сином поставлена з його згоди. Вважала, що задоволення даного позову суттєво порушить права малолітньої дитини, які закріплені в: Загальній декларації прав людини 1948 року; Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року; Законі України «Про охорону дитинства». Представник третьої особи, Орган опіки та піклування виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеської області в судове засідання не з'явився надав суду письмову заяву про розгляд справи у відсутності представника. З'ясувавши думку сторін по справі та дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Приймаючи рішення по справі, що розглядається, суд виходив з вимог ст.. 81 ЦПК України, яка регламентує, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Крім того, дотримуючись принципу диспозитивності, передбаченого ст.. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст. 42 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони та треті особи. Частиною 1 ст. 59 ЦПК України передбачено, що права, свободи та інтереси малолітніх осіб віком до чотирнадцяти років, а також недієздатних фізичних осіб захищають у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші особи, визначені законом. Так, судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину від 16 червня 2015 року, виданого Савранською районною державною нотаріальною конторою, [PERSON] є власником квартири № [ADDRESS]. 1 лютого 2014 року був зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON]. [INFO] року у них народився син [PERSON]. 2 березня 2016 року [PERSON] та малолітній [PERSON] були поставлені на реєстраційний облік за адресою квартира № [ADDRESS]. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 10 січня 2017 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних справ, свобод чи законних інтересів. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном. Відповідно до ст.. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону та за рішенням суду. Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст. 405 ч. 2 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 71 ЖК України передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом 6 місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад 6 місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. За правилами ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Частиною 4 ст. 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Стаття 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає право дитини на житло. Відповідно до вимог цього Закону держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. За ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства», охорона дитинства - система державних та громадських заходів, спрямованих на забезпечення повноцінного життя, всебічного виховання і розвитку дитини та захисту її прав. Згідно статті 18 вищезазначеного Закону кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до Законів України. Згідно ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. У відповідності до ст. 6 СК України - правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Окрім причин поважності зазначених у ст. 71 ЖК України, до таких можна віднести винну поведінку позивача, якщо він чинив перешкоди у проживанні відповідача. Матеріали справи містять акт від 26 жовтня 2017 (а.с.12) про не проживання відповідачки [PERSON] та малолітнього [PERSON], в якому зазначено, що з травня 2016 року вищезазначені особи за адресою квартира № [ADDRESS] не проживають. Проаналізувавши та дослідивши даний акт, суд не може встановити, що особи, які його підписали дійсно є сусідами позивача, у зв'язку з чим можуть підтверджувати дані обставини. Крім того, акт складено на підставі нібито слів сусідів, однак з нього не вбачається яким чином встановлено не проживання відповідачки та її дитини в квартирі. Таким чином, на думку суду позивачем не надано належних та допустимих доказів в обґрунтування своїх позовних вимог в частині визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право на користування житловим приміщенням. Інших доказів на підтвердження доводів позову щодо не проживання відповідачки та її дитини в спірній квартирі без поважних причин понад один рік чи вибуття їх на інше постійне місце проживання, позивач не надав та не просив їх забезпечити. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Отже суд, оцінивши достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, вимоги норм матеріального та процесуального права, приходить до висновку, що позивачем в повному обсязі не доведено обґрунтованість позовних вимог, у зв'язку з чим, у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі. При вищевикладених обставинах та

Outcome: dismissed