Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-12 00:00:00

29.10.2019 року [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] , в якій просить розірвати зареєстрований між ними шлюб. Як на підставу своїх позовних вимог позивач посилається на те, що вони з відповідачем перебувають у шлюбі з 20.10.2000 р. Від шлюбу мають неповнолітню дитину - [PERSON] - [INFO] .. Протягом останнього часу спільне життя між подружжям погіршувалося, що призвело до припинення шлюбних відносин. Вважає, що примирення не можливе, що стало причиною для звернення до суду із позовом про розірвання шлюбу. 19.11.2019 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання. Позивач в підготовче засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав. Відповідач в підготовче засідання не з`явилась, надала заяву, в якій зазначила про розгляд справи за її відсутності, позов визнала. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Частиною 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Таким чином, суд вважає можливим розглянути справу та ухвалити рішення в підготовчому засіданні за відсутності сторін. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного. Сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 21 жовтня 2000 року в Відділі реєстрації актів громадянського стану Бердичівського міськвиконкому Житомирської області, актовий запис №515. В період шлюбу у них [INFO] народилась донька - [PERSON] . Шлюбні стосунки сторони припинили у 2015 році, сумісне господарство не ведуть, мешкають окремо. Відповідно до ч.3 ст.105 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно ст. 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Отже, якщо позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Відповідно до ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Таким чином, приймаючи до уваги, що сторони припинили шлюбні відносини, спільного господарства не ведуть, позивач наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач не заперечує проти розірвання шлюбу і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. За змістом ч. 2 ст. 114 Сімейного кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно з ч. 3 ст.115 Сімейного кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. На підставі викладеного та

Outcome: approved