Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-20 00:00:00

29 лютого 2016 року [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом. Свої вимоги обгрунтовував тим, що [PERSON], який перебуває на обліку у Липоводолинському районному центрі зайнятості, директором якого є позивач, у своїх зверненнях до Премєр [PERSON] України, Генерального прокурора, Державної фіскальної служби, Міністерства соціальної політики, народного депутата [PERSON] та Президента України поширює про нього та головного бухгалтера центру зайнятості неправдиву інформацію. У вказаних заявах називає його з бухгалтером злодіями, які крадуть у нього та інших безробітніх гроші. Під час перевірки скарг відповідача, дії центру зайнятості незаконними визнано не було, тому вважає, що відповідач поширив про нього відомості, що не відповідають дійсності, порушивши у такий спосіб його честь, гідність, й такі його дії можуть вплинути на репутацію Липоводолинського районного центру зайнятості. Просив визнати такі дії відповідача неправомірними; зобовязати його припинити неправомірні дії щодо приниження честі, гідності, ділової репутації відносно нього та Липоводолинського центру зайнятості; зобовязати його спростувати перед усіма установами, до яких була надана інформація, поширені відомості, у тій же формі, у якій вони були надані, та принести вибачення перед ним та працівниками Липоводолинського районного центру зайнятості на сторінках газети «Наш край», відшкодувати з відповідача судовий збір. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги у повному обсязі. Відповідач у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. За наявності згоди позивача на проведення заочного розгляду справи, суд визнає повідомлені відповідачем причини його відсутності не поважними та вважає можливим розглянути цивільну справу без присутності [PERSON], ухваливши заочне рішення. Заслухавши пояснення [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків. Із матеріалів справи вбачається, що 19 листопада 2015 року [PERSON] звернувся зі скаргою до Премєр [PERSON] України, у якій вказував про зловживання бухгалтером Липоводолинського районного центру зайнятості [PERSON] у нарахуванні виплат по безробіттю, недоплати за липень-вересень близько по 40 грн. щомісячно. 14 грудня 2015 року [PERSON] звернувся зі скаргою до Генерального прокурора України про нарахування йому у вересні-листопаді різних сум допомоги (504 грн., 333 грн., 483 грн. відповідно), у зв`язку з цим, просив втрутися у справу, перерахувати виплати та звільнити головного бухгалтера. 23 грудня 2015 року [PERSON] звернувся до Державної фіскальної служби зі скаргою про допущені працівниками Липоводолинського районного центру зайнятості зловживання та недоплату безробітнім, зазначав про те, що «суми коштів осіли в карманах цих аферистів», просив ретельно розібратися з виплатами по безробіттю та покарати винуватих у цьому осіб. У матеріалах справи мається копія заяви відповідача від 30 грудня 2015 року, адресатом у якій значиться [PERSON] (із тексту заяви депутат по виборчому округу). Зміст заяви зводиться до неправильного нарахування виплат по безробіттю та винуватців зазначеного - начальника та головного бухгалтера Липоводолинського районного центру зайнятості. Відомості про отримання адресатом цієї заяви відсутні. У матеріалах справи також мається адресована Президенту України копія заяви [PERSON] від 08 січня 2015 року, про те, що директор та головний бухгальтер повинні виплатити йому певну суму коштів. Відомості про отримання адресатом цієї заяви відсутні. 15 січня 2016 року [PERSON] звернувся до Президента України зі скаргою, у якій виклав своє прохання навести лад у Липоводолинському районному центрі зайнятості, начальник та головний бухгалтер якого «настоящі крахобори», порушують порядок виплати по безробіттю безробітнім. 20 січня 2016 року відповідач звернувся з листом до [PERSON] внутрішніх справ [PERSON], у якому йдеться про беззаконня у Липоводолинському районному центрі зайнятості за участі головного бухгальтера, директора цього центру та керівника обласного центру зайнятості Сумської області Підлісного. Частиною 1 ст.16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Так, пунктами 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року № 1, розяснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного звязку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобовязані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. У випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. У випадку звернення особи із заявою до правоохоронних органів судам слід враховувати висновки, викладені у рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року N 8-рп/2003 (справа про поширення відомостей). Разом із тим, наявність у такому зверненні завідомо неправдивих відомостей, а також у разі встановлення, що для звернення особи до вказаних органів не було жодних підстав і було викликано не наміром виконати свій громадський обовязок або захистити свої права, свободи чи законні інтереси, тягне відповідальність, передбачену законодавством України. Пунктом 19 вказаної Постанови, зокрема, передбачено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та зясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до ч. 2 ст. 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням субєктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. У п. 21 вищезазначеної Постанови Пленуму Верховного суду України йдеться про те, що суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету [PERSON] Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської [PERSON] Європи про право на недоторканість приватного життя. Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Таким чином, звернення відповідача до найвищих посадових осіб держави, народного депутата не містить юридичного складу правопорушення, а є реалізацією його конституційного права на письмове звернення до органів державної влади, отже не є поширенням недостовірної інформації. Зазначені звернення не містять завідомо неправдивих відомостей, а позивачем не доведено, що для такого звернення не було жодних підстав. Навпаки, позивач вказав, що дійсно відбувається певна затримка незначних сум виплат безробітним, але зазначене від нього не залежить. Присутні у досліджених заявах субєктивні думки відповідача у формі висловів «суми коштів осіли в карманах цих аферистів», «настоящі крахобори» не викладені у не пристойній або принизливій формі та не можуть вважатися перебільшенням гострої та сильної критики. Оскільки позивачем виступає лише директор центру, як фізична особа, суд досліджує та дає оцінку лише діям та висловам відповідача стосовно [PERSON] Захист честі, гідності, ділової репутації центру, бухгалтера та інших його працівників не є предметом даного судового розгляду. У зв`язку з викладеним, суд відмовляє [PERSON] у задоволенні його позовних вимог.

Outcome: dismissed