Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-11 00:00:00

3 грудня 2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Дмитрівського навчально-виховного комплексу та відділу освіти Радехівської РДА про відшкодування моральної шкоди. В позовній заяві зазначає, що вона працювала на посаді прибиральника службових приміщень Дмитрівського навчально-виховного комплексу з 04.01.2005 р. Наказом № 45 від 29 грудня 2015р. її було звільнено по ст.40 п.3 Кодексу законів про працю України. Рішенням Радехівського районного суду від 16 червня 2016 року у справі №451/124/16-ц під головуванням Мулявка О.В. вона була поновлена на роботі на посаді прибиральниці Дмитрівського навчально-виховного комплексу Радехівського району Львівської області з 29 грудня 2015 року. В травні 2017 р. вона була поновлена на роботі рішенням апеляційного суду Львівської області від 10.05.2017 р., їй було повернуто 8475 гривень 48 копійок середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 29 грудня 2015 року по 16 червня 2016 року включно за рахунок коштів Відділу освіти Радехівської районної державної адміністрації Львівської області. Наказом директора Дмитрівського НВК від 16.05.2017 р. вона була поновлена на роботі. 12 вересня 2017 р. позивач звернулась з позовною заявою до Радехівського районного суду про повернення решти коштів за час вимушеного прогулу, так як рішення суду першої інстанції від 16 червня 2016 р. під головуванням Мулявка О.В. в частині поновлення на роботі не було виконано негайно 16 червня 2016 р., а кошти за час вимушеного прогулу їй було повернуто тільки до 16 червня 2016 р. включно, а решта суми коштів за час вимушеного прогулу з 17 червня 2016 р. до 19 травня 2017 р. (часу приступлення до роботи) їй не виплачено, вона просила стягнути з Дмитрівського навчально-виховного комплексу Радехівського району Львівської області на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 17 червня 2016 р. до 19 травня 2017 р. включно за рахунок коштів Відділу освіти Радехівської районної державної адміністрації Львівської області. 18 травня 2018 р. Радехівський районний суд Львівської області виніс рішення у справі №451/1263/17. У вищезгаданій справі судом вирішено стягнути з Дмитрівського навчально-виховного комплексу Радехівського району Львівської області за рахунок коштів Відділу освіти Радехівської районної державної адміністрації Львівської області на користь [PERSON] 41732 гривні 96 копійок середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 17 червня 2016 року по 19 травня 2017 року. 06 вересня 2018 р. Апеляційний суд Львівської області своєю постановою у справі №451/1263/17 залишив рішення Радехівського районного суду Львівської області без змін, апеляційну скаргу Дмитрівського навчально-виховного комплексу без задоволення. Рішення набрало законної сили 06 вересня 2018 р. У зв`язку з затягуванням виконання рішення суду вона 17 вересня 2018 р. подала заяву до відділу освіти Радехівської РДА про кримінальну відповідальність при затримці виплати заробітної плати і тільки після цього 12 жовтня 2018 р. їй на карточку поступили кошти від власника Дмитрівського НВК відділу освіти Радехівської РДА, тобто відбувся фактичний розрахунок із нею по рішенню суду про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Позивач зазначає, що відшкодування моральної шкоди завданої їй керівництвом Дмитрівського навчально-виховного комплексу та його власником, відділом освіти Радехівської РДА полягає у незаконному звільненні керівництвом Дмитрівського НВК з посади прибиральниці Дмитрівського НВК 29 грудня 2015 р. та подальша судова тяганина, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків, що вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя; що протягом трьох років вона змушена боротися за відновлення справедливості в судах, пройти нервові переживання, стреси, приниження, душевні страждання, фінансові втрати, матеріальну нужду у зв`язку з втратою праці, втрату здоров`я; у невиплаті в повному обсязі заробітної плати за час вимушеного прогулу, що змусило її знову звертатися до суду та пройти по новому кругу нервові переживання та стреси під час доказування своєї правоти в судах першої та апеляційної інстанцій, та відновлення справедливості, так як в цих судах вона добилася перемоги та змусила власника Дмитрівського НВК, Відділ освіти Радехівської РДА сплатити, знову ж таки з затримкою, решту недоплаченої їй зарплати; у нервозній обстановці, постійних стресах, що призвели до непоправної втрати здоров`я: загострення хвороби (зобу) та необхідності проведення складної операції по видаленню зобу - тироїдектомія, яка відбулася 03 березня 2018р.; у створенні директором Фітковською після її відновлення на роботі атмосфери неприязні, нервозності, переслідувань та примушувань до звільнення, в кінцевому результаті це призвело до її звільнення за власним бажанням та черговою втратою засобів для існування, так як вона звільнилася 18 серпня 2018р. і до сих пір не має роботи та не має змоги нормально відновлювати своє здоров`я після перенесеної складної операції, враховуючи те, що і її чоловік безробітний. Крім того, позивач зазначає що незаконність її звільнення було доказано в судах, зокрема, рішенням Радехівського районного суду Львівської області від 16.06.2016 р. у справі №451/124/16- ц, рішенням апеляційного суду Львівської області від 10.05.2017 р. у справі №451/124/16-ц, рішенням Радехівського районного суду Львівської області від 18.05.2018 р. у справі №451/1263/17 та постановою апеляційного суду Львівської області від 06.08.2018 р. у справі №451/1263/17. Після відновлення її на роботі у Дмитрівському НВК, почалося переслідування і цькування її керівництвом Дмитрівської НВК під прикриттям власника відділу освіти Радехівської РДА, була створена нервозна обстановка, що виражалось у наступному. 08 листопада 2017 р. вона перебувала у черговому судовому засіданні у справі №415/1263/17 в Радехівському районному суді Львівської області, так як 12 вересня 2017 р. звернулась з заявою про повернення решти коштів за час вимушеного прогулу, так як рішення суду першої інстанції від 16 червня 2016 р. під головуванням Мулявка О.В. в частині поновлення на роботі не було виконано негайно 16 червня 2016р., а кошти за час вимушеного прогулу їй було повернуто тільки до 16 червня 2016 р. включно, а решта суми коштів за час вимушеного прогулу з 17 червня 2016 р. до 19 травня 2017 р. (часу приступлення до роботи) їй не виплачено, вона просила стягнути з Дмитрівського навчально-виховного комплексу Радехівського району Львівської області на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 17 червня 2016 р. до 19 травня 2017р. включно за рахунок коштів Відділу освіти Радехівської районної державної адміністрації Львівської області. Так як судове засідання закінчилось о 14 годині, крім того, вона чекала на виготовлення Ухвали судового засідання та враховуючи те що був відсутній транспорт до с. Дмитрів, тож вона повернулася до с.Дмитрів після закінчення робочого часу. 09 листопада позивач дізналася, що 08 листопада комісія профкому та керівництва Дмитрівського НВК склала акт про її відсутність на робочому місці, знаючи про те, що вона перебувала у судовому засіданні і не мала фізичної змоги прибути в с. Дмитрів до закінчення робочого часу. Ці дії керівництва Дмитрівського НВК, зокрема, директора [PERSON] , були переслідуванням її з метою примушування до звільнення чи підготовкою до звільнення Не дивлячись на стан здоров`я позивача керівництво Дмитрівського НВК продовжувала знущання та цькування по відношенню до неї. Так наступним доказом її переслідуванням та створення обстановки неможливості праці в Дмитрівському НВК, тобто змушуванням її до звільнення, що призвело до чергових моральних та душевних страждань, є те, що в травні 2018 р., за два дні до екзамену, їх повідомили, що всі працівники школи будуть здавати екзамени з охорони праці і безпеки життєдіяльності. З екзаменаційними білетами її ніхто не ознайомлював та не надав. 24 травня 2018 р. у Дмитрівському НВК, фактично без проведення навчань з охорони праці і безпеки життєдіяльності для технічних працівників (прибиральниць) Дмитрівського НВК, без надання екзаменаційних питань, «наскоком» було проведенно так звану «атестацію- екзамен» з охорони праці і безпеки життєдіяльності для викладацького складу та технічних працівників, зокрема, прибиральниць Дмитрівського НВК. При проведенні цієї так званої «атестації-екзамену» представник відділу освіти Радехівської РДА [PERSON] до неї відносився упереджено, очевидно по вказівці свого керівництва та у змові з директором Дмитрівського НВК, так як вона виграла судові процеси по відновленні на роботі після незаконного звільнення та компенсації зарплати за час вимушених прогулів. Це підтверджується наступним: атестацію із усіх прибиральниць не зарахували тільки мені; решта прибиральниць зачитували відповіді на екзаменаційні питання з листочків по попередньо заготовлених білетах, показуючи «глибокі» знання Законодавства України; викладацький склад також відповідав по попередньо підготовлених персональних білетах. Тобто ця «атестація-екзамен» була ретельно спланована для успішної атестації «своїх» та переслідування [PERSON] . Позивач вважає, що керівництво Дмитрівського НВК під прикриттям відділу освіти Радехівського РДА переслідувало її та примушувало до звільнення. І вона змушена була 18 серпня 2018 р., в тривалості судового процесу у справі №451/1263/17 по стягненню решти невиплачених мені коштів - звільнитися. Так як її нервова система не витримала обстановки неприязні, нервозності та переслідування керівництвом директором Дмитрівського НВК та натравлюванням на неї трудового колективу, що призвело до подальших моральних та душевних страждань, вона втратила засоби для існування, так як після вимушеного звільнення до сих пір не має роботи та не має змоги нормально відновлювати своє здоров`я після перенесеної складної операції, враховуючи те, що і її чоловік безробітний. У зв`язку з втратою здоров`я, викликаною вищенаведеними подіями, позивач станом на сьогоднішній день почала оформляти інвалідність. Моральні страждання вона перенесла внаслідок втрати нормальних життєвих зв`язків в результаті незаконного звільнення з роботи в грудні 2015р. (осуд з боку односельчан), погіршення відносин у сім`ї (втрата поваги з боку чоловіка та дітей) та непоправиму втрату здоров`я внаслідок перенесеної операції. Занесення в трудову книжку запису про звільнення по ст.40, п.3 створить труднощі в подальшому працевлаштуванні. Все це в сукупності, внаслідок незаконного звільнення, затяжних судових процесів призвело до: нервових переживань, стресів, приниження, душевних страждань, фінансових втрат, матеріальної нужди у зв`язку з втратою праці, непоправимої втрати здоров`я, внаслідок перенесеної операції, що призвело до інвалідності, тому вона оцінює завдану їй моральну шкоду в розмірі 145 000 грн. (сто сорок п`ять тисяч гривень). Матеріальна компенсація нанесеної їй моральної шкоди, заявлена у позовній заяві, жодним чином не може компенсувати тої болі і фізичних страждань котрі вона перенесла під час операції та не відновить втраченого здоров`я внаслідок пережитих стресів, тих душевних та моральних страждань, нервових переживань, матеріальної нужди, приниження завданих їй незаконними діями керівництва Дмитрівського НВК та його власника відділу освіти Радехівського РДА та тої нервозної обстановки, стресів, переживань викликаних судовою тяганиною у справах №451/124/16-ц, 451/1263/17 по відновленню її на роботі та стягненням заробітної плати за час вимушених прогулів внаслідок незаконного звільнення. Враховуючи вказані обставини, просить стягнути з Дмитрівського навчально-виховного комплексу Радехівського району Львівської області на її користь моральну шкоду в розмірі 145 000,00 грн. (сто сорок п`ять тисяч гривень) за рахунок коштів власника Дмитрівського навчально-виховного комплексу Відділу освіти Радехівської районної державної адміністрації Львівської області, також позивач просить судовий збір покласти на відповідача 2 Відділ освіти Радехівської районної державної адміністрації Львівської області власника Дмитрівського навчально-виховного комплексу (а.с.3-7). 12 лютого 2019 року від представника відповідача Дмитрівського НВК до суду надійшов відзив на позовну заяву про відшкодування моральної шкоди, в якому зазначає, що Позивач не навела обґрунтованих доказів завдання їй моральних страждань, також крім загальних ніяким чином не обґрунтовано та не зазначено яким чином і в який спосіб Позивачем було втрачено нормальні життєві зв`язки, або в неї виникла потреба докласти додаткових зусиль для організації свого життя. Також, абсолютно ніяким чином не обґрунтовано причинний зв`язок між звільненням та завданням їй моральної шкоди або втратою Позивачем нормальних життєвих зв`язків, або виникнення потреби в неї докласти додаткових зусиль для організації свого життя внаслідок порушення роботодавцем прав працівника. Посилання ж Позивача на втрату здоров`я та необхідність отримання «групи інвалідності» абсолютно безпідставні оскільки не ґрунтуються на відповідних медичних чи медично-психологічних (психіатричних) висновках компетентних установ чи спеціалістів. Відсутні будь-які докази, які можуть підтвердити причинний зв`язок між звільненням та таким різким погіршенням здоров`я. Що ж стосується посилань Позивача на психологічний тиск зі сторони керівництва Дмитрівського НВК шляхом проведення атестаційного екзамену, то такі посилання є відверто надуманими Позивачем та не відповідають дійсності, що можуть бути спростовані свідченнями інших працівників та членів атестаційної комісії. Також, у позовній заяві відсутнє обґрунтування суми визначеної Позивачем за спричинення моральної шкоди та міркування з яких вона виходила при визначені такого розміру відшкодування. Тому, з огляду на вище наведене та відсутності чіткого обґрунтування факту завдання моральної шкоди, її проявів, причинного зв`язку між звільненням та завданням нібито такої моральної шкоди, зрозумілого та обґрунтованого медичного висновку щодо «втрати здоров`я» та причин його втрати чи погіршення, а також обґрунтування суми відшкодування, Відповідач не може погодитись з такими позовними вимогами та просить у задоволенні позовних вимог Позивача відмовити повністю (а.с.64-65). 17 квітня 2019 року до суду надійшла заява про збільшення позовних вимог, в обґрунтування якої позивач посилається на те, що ушкодження здоров`я, заподіяне їй постійними стресами, нервозною обстановкою, неприязню та переслідуваннями з ознаками помсти керівництвом Дмитрівського НВК викликаним поновленням її на роботі після звільнення та стягненням з них заробітної плати за час вимушеного прогулу, призвела до загострення хвороби щитовидної залози - зобу, та необхідності оперативного втручання. 03 березня 2018 р. їй було зроблено складну операцію по видаленню зобу - тироїдектомія (копія виписки із медичної картки в матеріалах справи) та непоправної втрати здоров`я та втрати працездатності, тож вона змушена була звільнитися. На сьогоднішній час вона проходить комісію по оформленні інвалідності. При її захворюванні, навіть після проведеної операції, повне одужання неможливе, і перспектива в майбутньому переносити болі, постійно лікуватись спричиняє моральні страждання. Наявність фізичних страждань викликає моральні страждання, адже фізичний біль неможливо переносити без душевного болю. Саме такої позиції вона дотримується при визначенні розміру моральної компенсації для того, щоб покращити емоційний стан. Їй потрібно активно підтримувати своє здоров`я, для уникнення подальшого прогресування хвороби та погіршення стану здоров`я, а також попередження розвитку більш тяжких захворювань, які дуже часто виникають при післяопераційних загостреннях при таких складних операціях. Хоча вже ніколи не вдасться наблизити стан її здоров`я до норми, але полегшити страждання можливо. Наголошує, що внаслідок вищевказаного вона змушена тривалий час проходити чисельні медичні огляди та обстеження, лікування, втрата здоров`я порушує її нормальні життєві зв`язки, обмежує життєву активність, позбавляє повноцінного спілкування з людьми, викликає фізичній біль та моральні страждання. Вона оцінює розмір заподіяної їй моральної шкоди, у розмірі 100 мінімальних розмірів заробітної плати: 4173.00 грн. х 100 = 417300.00грн., де 4173.00 грн., мінімальний розмір заробітної плати у 2019 році. Враховуючи вищенаведене, вважає за необхідне збільшити розмір позовних вимог у справі № 451/1699/18 на 272300,00 грн., у зв`язку з чим просить суд: стягнути з Дмитрівського навчально-виховного комплексу Радехівського району Львівської області на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 417300,00 грн. (чотириста сімнадцять тисяч триста гривень) за рахунок коштів власника Дмитрівського навчально-виховного комплексу Відділу освіти Радехівської районної державної адміністрації Львівської області; всі інші позовні вимоги зазначені у позовній заяві [PERSON] підтримує у повному обсязі (а.с.68-69). Позивач та представники позивача у судовому засіданні вимоги підтримали у повному обсязі та дали пояснення аналогічні, викладеним у позовній заяві, просили позов задовольнити. Представник позивача [PERSON] звертала увагу суду на те, що директор школи позивача принижувала та переслідувала, що призвело до загострення у неї хвороби ЗОБу, у зв`язку з чим було проведено хірургічне втручання. Хвороба понесла за собою гіпертонічний криз, втрату працездатності та оформлення інвалідності. Повне одужання - відновлення стану здоров`я позивача неможливе. Позивач звертала увагу суду не те, що директор школи її принижувала, переслідувала, що призвело до погіршення стану здоров`я не тільки її особисто, але й рідних. У неї загострилася хвороба ЗОБу та було проведено хірургічне втручання. Директор школи створювала ненормальну обстановку та неможливі умови для праці. Їй штучно керівництво запровадили іспит по охороні праці з метою помсти, усім вчителям дали готові білети, а їй ні, внаслідок чого вона такий іспит не склала. У школі лише один єдиний раз проводилося заняття по технічці безпеки, де вона й була присутня. Представник відповідача Дмитрівського НВК Андрушків С.Є. в судовому засіданні позовні вимоги заперечив в повному обсязі. Надав пояснення аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву та звертав увагу суду на те, що 23 січня 2019 року Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду рішення Радехівського районного суду Львівської області від 16 червня 2016 року та рішення Апеляційного суду Львівської області від 10 травня 2017 року скасовано, відтак немає підстав для стягнення моральної шкоди на користь [PERSON] з відповідача. Рішення Радехівського районного суду Львівської області від 19 квітня 2018 року набрало законної сили та виконано, на користь позивача стягнуто 41 732 гривні 96 копійок середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 17.06.2016 року по 19 травня 2017 року, в порядку регресу до позивача не ставилось питання про їх повернення, оскільки такі по трудових спорах законодавством не передбачено. Представник відповідача відділу освіти Радехівської РДА Заремби А.З. вважає позовні вимоги безпідставними та просить в їх задоволенні відмовити. Окрім цього, просив суд врахувати, що усі працівники при прийнятті на роботу повинні бути ознайомлені із технікою безпеки, вони зобов`язані виконувати вимоги Інструкції по техніці безпеки. Такі заняття у школі проводились і позивач на ньому була присутня лише один раз. Іспит по техніці безпеки позивач не здала, оскільки не поставила правильних відповідей на поставлені їй запитання. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши подані учасниками справи документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що необхідно відмовити в задоволенні позову, виходячи з наступних міркувань. Відповідно до вимог ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст.ст.13,19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. На підставі ст.ст.12,81,82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд встановив, що рішенням Радехівського районного суду Львівської області від 16 червня 2016 року у справі №451/124/16-ц Наказ Дмитрівського навчально-виховного комплексу №45 від 29 грудня 2015 року визнано протиправним та скасовано, поновлено [PERSON] на роботі на посаді прибиральниці Дмитрівського навчально-виховного комплексу Радехівського району Львівської області з 29 грудня 2015 року та вирішено стягнути з Дмитрівського навчально-виховного комплексу Радехівського району Львівської області на її користь 8475 гривень 48 копійок середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 29 грудня 2015 року по 16 червня 2016 року включно (сума визначена з врахуванням податків та обов`язкових платежів). Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць у розмірі сумі 2038 гривень 24 копійки звернуто до негайного виконання (а.с.23-26). Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 10 травня 2017 року Рішення Радехівського районного суду Львівської області від 16 червня 2016 року змінено в частині стягнення на користь [PERSON] середнього заробітку на час вимушеного прогулу, зокрема вирішено стягнути з Дмитрівського навчально-виховного комплексу Радехівського району Львівської області на її користь 8475 гривень 48 копійок середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 29 грудня 2015 року по 16 червня 2016 року включно (сума визначена з врахуванням податків та обов`язкових платежів) за рахунок коштів Відділу освіти Радехівської районної державної адміністрації Львівської області (а.с.27-28). Разом з тим, у Постановою Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі №451/124/16 рішення Радехівського районного суду Львівської області від 16 червня 2016 року та рішення Апеляційного суду Львівської області від 10 травня 2017 року скасовані, у задоволенні позову [PERSON] до Дмитрівського навчально-виховного комплексу Радехівського району Львівської області, третя особа Відділ освіти Радехівської райдержадміністрації Львівської області про поновлення на роботі й оплату праці за час вимушеного прогулу відмовлено (а.с.76-81). Також [PERSON] зверталася до суду з позовом до Дмитрівського НВК та Відділу освіти Радехівської РДА про стягнення заробітку за час вимушеного прогулу в період з 16 червня 2016 року по 19 травня 2017 року. В результаті розгляду справи вказаний позов було задоволено рішенням Радехівського районного суду Львівської області від 19 квітня 2018 року у справі №451/1263/17 (а.с.30-30 зворот). Постановою Апеляційного суду Львівської області від 06 вересня 2018 року у вищевказаній справі Рішення Радехівського районного суду Львівської області залишено без змін (а.с.31-35). Вказані судові рішення не скасовані та набрали законної сили 6 вересня 2018 року. Згідно з ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом. Згідно з п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду N 4 від 31.03.95 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом вказаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст.237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Постановою Верховного Суду України від 16.01.2012 року у справі № 6-54цс11 визначено, що передумовою відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст.237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин. Суд установивши порушення трудових прав позивача та наявність підстав для покладення на роботодавця відповідальності за завдану працівникові моральну шкоду, повинен застосувати відповідальність, що передбачена ст. 237-1 КЗпП України. В обґрунтування вимог позовної заяви про стягнення моральної шкоди на користь позивача, остання зазначила, що внаслідок незаконного звільнення, затяжних судових процесів призвело до: нервових переживань, стресів, приниження, душевних страждань, фінансових втрат, матеріальної нужди у зв`язку з втратою праці, непоправимої втрати здоров`я, внаслідок перенесеної операції, що призвело до інвалідності. На підтвердження погіршення стану здоров`я позивач надає копію виписки із медичної карти стаціонарного хворого №5588, копії листів-непрацездатності, серії АДП №243172 та серії АДП №281642 тощо (а.с.39-47). Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року, №63566/00Л). Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин. Кодекс законів про працю України не містить будь-яких обмежень чи виключень для відшкодування моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст.237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин. Отже, відшкодування завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення, тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст.237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб. Такий висновок відповідає і практиці Європейського суду з прав людини у справах «Тома проти Люксембургу» (2001 рік), «Надбала проти Польщі» (2000 рік), згідно яких при визнанні звільнення незаконним, суд вважає доведеним, що порушення законних прав позивача призвели до моральних страждань, вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. За наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (невиплати належних йому грошових сум), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. З врахуванням наведеного, оскільки відповідачем не було допущено порушення норм трудового законодавства, що підтверджується Постановою Верховного Суду від 23 січня 2019 у справі №451/124/16, суд робить висновки про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Outcome: dismissed