Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-27 00:00:00

29.11.2016 р. позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання приватизації недійсною, визнання права на приватизацію, вказуючи, що одноквартирний будинок [ADDRESS], згідно свідоцтва про право власності на житло від 10.02.2000 р., виданого відповідно до наказу №64 від 07.02.2000 року керівника органу приватизації - «Харківські теплові мережі», є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] На час приватизації цього будинку в ньому була прописана неповнолітня [PERSON], [INFO]. Прописка та фактичне проживання в спірному будинку неповнолітньої [PERSON] разом зі своєю матір'ю, [PERSON], тривали з 04.11.1997 р. по 17.02.2004 р. Однак документи на приватизацію житла готувала відповідачка [PERSON], яка з невідомих причин не звернула увагу на те, що у довідці про склад сім'ї та у заяві про приватизацію на ім'я директора підприємства «Харківські теплові мережі» не вказано неповнолітню на той час позивачку [PERSON] Свідоме чи необачливе не внесення відповідачами [PERSON] та [PERSON] у вказані документи відомостей про неповнолітню [PERSON] в подальшому позбавило останню права на приватизацію того житлового приміщення, в якому вона проживала. Про порушення свого права позивачка дізналась тільки у листопаді 2016 року, після того, як отримала відповідь від КП «ХМБТІ» від 07.11.2016 року, ознайомилась із довідкою про склад сім'ї наймача, яка надавалась відділу приватизації житла, та із заявою про приватизацію на ім'я директора підприємства «Харківські теплові мережі». Позивач вважає, що при проведенні приватизації житла була порушена процедура, визначена законодавством, та були порушені її права. Відповідач [PERSON], на той час законний представник позивача, під час приватизації житла діяла не в її інтересах. Посилаючись на ст.ст. 5, 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», ст.20 СК України, просить суд визнати незаконним наказ № 64 від 07..02.2000 р. керівника органу приватизації Обласного підприємства «Харківські теплові мережі» про передачу в порядку приватизації на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] одноквартирного будинку [ADDRESS]; визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло від 10.02.2000 р., виданого відповідно до наказу №64 від 07.02.2000 р.; визнати за [PERSON] право на приватизацію одноквартирного будинку [ADDRESS] (а.с.127-133) В судовому засіданні представник позивача - [PERSON] позовні вимоги підтримала. Проти заміни відповідача - органу приватизації житла обласне підприємство «Харківські теплові мережі», який на час розгляду справи реорганізований, заперечувала, відомостей про його правонаступника суду не надала, у зв*язку з чим судом до участі у розгляді справи в якості третьої особи було залучено Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, яким надані письмові заперечення проти позову. Відповідач [PERSON] та її представник - [PERSON] у судовому засіданні щодо позовних вимог заперечували та пояснили, що позивач на час приватизації в спірному будинку не проживала, що встановлено судовими рішеннями, тому не мала права на участь у приватизації. Крім того, представник відповідача просив застосувати позовну давність. [PERSON] та представники третіх осіб в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином (а.с.116, 119, 151 ) , просили про розгляд справи у їх відсутність, що суд вважає за можливе. При цьому [PERSON] надала заяву про визнання позовних вимог. Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, дійшов висновку про наступне. Відповідно до ст.1, ч.4ст. 5, ч.2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації. В судовому засіданні встановлено, що одноквартирний будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS], належить [PERSON] та [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на житло [NUMBER] від 10.02.2000 р., виданого згідно з наказом №64 від 07.02.2000 р. (а.с.6-7). В якості доказу наявності у позивача права на проживання в спірному будинку на час приватизації житла позивачем надана копія форми Б (поквартирна карточка), де серед осіб, зареєстрованих за адресою:[ADDRESS], маються записи про реєстрацію [PERSON] з 19.06.1990 р., її доньки [PERSON] з 04.11.1997 р. по 17.02.2004 р. та онуки [PERSON], [INFO], до 17.02.2004 р. (а.с.7). Вказані обставини відповідачем [PERSON] в судовому засіданні визнані та не оспорюються. Як вбачається з матеріалів приватизації, наданих позивачем, 27.12.1999 р. відповідачем [PERSON] на ім'я директора підприємства «Харківські теплові мережі» була подана заява про приватизацію, підписану відповідачами [PERSON] як уповноваженим власником квартири, та [PERSON] як повнолітнього члена сім'ї наймача (а.с.12). До вказаної заяви була додана довідка про склад сім'ї, де вказані особи, зареєстровані за адресою: [ADDRESS] а саме основний наймач квартири - [PERSON], яка зареєстрована 19.06.1990 р., та її донька [PERSON], яка зареєстрована 04.11.1997 р. (а.с.13). Також судом встановлено, що позивач [PERSON], [INFO], є донькою [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER] та рішенням Автозаводського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 27.06.2012 р., яким розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] та змінено прізвище дружини на дошлюбне - [PERSON] (а.с. 9,10). Частиною 3 ст. 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Питання надання згоди неповнолітніми членами сім'ї, які проживали в жилому приміщенні, що приватизується, Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» не визначено, у зв'язку з чим виникають спори щодо набуття неповнолітніми членами (на момент приватизації) права на спірне майно З аналізу положень законодавства можна зробити висновок, що у разі приватизації житла, у якому постійно проживають на законних підставах також неповнолітні діти, потрібна письмова заява їх законного представника щодо згоди на приватизацію з урахуванням інтересів неповнолітніх. Відповідно до положень абз. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло. При визначенні кола членів сім'ї необхідно керуватись положеннями ст. 64 ЖК УРСР, відповідно до якої до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. У випадках, коли громадянином України є тільки один член сім'ї, то квартира може бути передана у його приватну власність. Таким чином, на час приватизації спірного житлового приміщення у лютому 2000 р. позивачеві було 12 років, тобто вона була неповнолітня, тому, відповідно до ч.3 ст.29 ЦК України, до 30.10.2002 р. її місце проживання визначено за місцем проживання матері [PERSON], яка взяла участь у приватизації спірного житлового приміщення, і право власності [PERSON] ніким не оспорено. Відповідно до ст. 1, ч. 1 ст. 5, ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі - Закон) наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації. Згідно із ч. 3 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Виходячи з аналізу змісту Закону у поєднанні з нормами ст. ст. 1, 6, 9, 61 ЖК України, ст. 29 ЦК України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності, а відтак і право на приватизацію разом з іншими членами сім'ї. Враховуючи наведене, суд вважає, що право позивача на приватизацію спірного житла, яким вона мала право користуватись як неповнолітня дитина члена сім*ї наймача, навіть при її тимчасовій відсутності, станом на 20.02.2000 р. було порушено . Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Враховуючи наведене, початок перебігу позовної давності у даному випадку розпочався з 21.02.2000 р., відповідно, три роки сплинуло 20.02.2003 р. Між тим, позивач лише 30.10.2006 р. досягла повноліття, що є поважною причиною для обрахування початку позовної давності саме з цієї дати, і в такому випадку позовна давність сплинула 30.10.2009 р. Оскільки до суду позивач звернулась лише у листопаді 2016 р., тобто після закінчення позовної давності, передбаченої ст.257 ЦК України, про застосування якої заявлено представником відповідача [PERSON] - [PERSON], суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у зв*язку зі спливом позовної давності. Твердження позивача про те, що про порушення свого права вона дізналась лише у листопаді 2016 р. - нічим не підтверджені, у зв'язку з чим у суду відсутні підстави для визнання поважними причин пропуску позивачем позовної давності. Сплачений позивачем судовий збір у розмірі 1742,40 грн. (551,2 +551,2 + 640) відшкодуванню не підлягає, оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено. Оскільки при поданні позовної заяви позивач сплатив судовий збір щодо двох вимог немайнового характеру та однієї вимоги майнового характеру у загальному розмірі 3051,20 грн. (551,2+551,2 + 1948,80), а в подальшому позовні вимоги змінила та замість вимоги майнового характеру заявила третю вимогу немайнового характеру, суд з підстав, передбачених ст.141 ЦПК України, ст.7 Закону України «Про судовий збір», вважає необхідним ухвалити рішення про повернення позивачеві переплаченого судового збору у розмірі 1308,80 грн. (1948,80 - 640).

Outcome: dismissed