Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-27 00:00:00

31.05.2017 року заступник керівника Одеської місцевої прокуратури № 1 Пундус Д. звернувся до суду з позовом, в якому просив витребувати у [PERSON] на користь Одеської міської ради земельну ділянку загальною площею 0,1000 га, яка розташована в [ADDRESS] , та має кадастровий номер [NUMBER] , судові витрати покласти на відповідача. В обґрунтування свого позову посилається на те, що спірне нерухоме майно, а саме земельна ділянка 0,1000 га, яка розташована в [ADDRESS] , була відчужена з державної власності на підставі скасованого, на теперішній час, рішення суду. Ухвалою судді від 01.06.2017 року провадження по справі було відкрито та призначено судове засідання. В ході судового зсідання, яке відбулось 19.01.2018 року, прокурор Одеської місцевої прокуратури № 1 Кічук В.В. звернулась до суду з клопотанням, в якому просила зупинити провадження по даній справі до моменту набрання законної сили рішенням по справі № 520/13488/17 за позовом заступника керівника Одеської місцевої прокуратури № 1, що діє в інтересах держави в особі Одеської міської ради до [PERSON] , Державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстраційна служба Одеської області», Хоменко Юлії Анатоліївни за участю третьої особи Управління державного архітектурно - будівельного контролю Одеської міської ради про скасування реєстрації декларації про готовність об`єкта о експлуатації, про скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності, скасування запису про право власності в Реєстрі. Ухвалою суду від 19.02.2018 року клопотання прокурора було задоволено, зупинено провадження по справі № 520/6263/17 за позовом заступника керівника Одеської місцевої прокуратури № 1 в інтересах держави в особі Одеської міської ради до [PERSON] , треті особи [PERSON] , [PERSON] , про витребування земельної ділянки до набрання законної сили рішенням суду у цивільній справі № 520/13488/17 за позовом заступника керівника Одеської місцевої прокуратури № 1, що діє в інтересах держави в особі Одеської міської ради до [PERSON] , Державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстраційна служба Одеської області», Хоменко Юлії Анатоліївни за участю третьої особи Управління державного архітектурно - будівельного контролю Одеської міської ради про скасування реєстрації декларації про готовність об`єкта о експлуатації, про скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності, скасування запису про право власності в Реєстрі. 22 січня 2019 року представник відповідача [PERSON] звернулась до суду з клопотанням, в якому просила поновити провадження, вказуючи на те, що необхідність у зупиненні провадження по даній справі відпала. Дійсно, судом встановлено, що 25 вересня 2018 року Київським районним судом м. Одеси було ухвалено рішення у справі № 520/13488/17, яке набрало законної сили 06 листопада 2018 року, про відмову у задоволенні позову заступника керівника Одеської місцевої прокуратури № 1, що діє в інтересах держави в особі Одеської міської ради до [PERSON] , Державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстраційна служба Одеської області», Хоменко Юлії Анатоліївни за участю третьої особи Управління державного архітектурно - будівельного контролю Одеської міської ради про скасування реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації, про скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності, скасування запису про право власності в Реєстрі. У зв`язку з чим ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 23 січня 2019 року провадження по справі було поновлено та призначено підготовче засідання. В подальшому ухвалою суду від 19 лютого 2019 року було закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України. В судовому засіданні представник прокуратури Гробован Олена Сергіївна та представник Одеської міської ради - Юраш Віталій Віталійович позов підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] заперечувала проти задоволення позову, вказуючи на те, що її довірителькою було набуто земельну ділянку на законних підставах - на підставі договору купівлі-продажу від 25.02.2011 року, посвідченого нотаріально, у продавця, якому вказана земельна ділянка належала на підставі чинного Державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] , виданого відділом Управління земельних ресурсів у місті Одеса 13.02.2008 року, про що було зазначено в договорі та посвідчено нотаріусом, за вказану земельну ділянку [PERSON] було сплачено 880 000,00 грн., що підтверджується договором про повний розрахунок від 18.03.2011 року, до того ж, на вказаній земельній ділянці розташований належний на праві власності [PERSON] об`єкт нерухомості - двоповерховий житловий будинок, а отже вважає, що витребування у відповідачки спірної земельної ділянки буде порушенням, вимог ст. 377 ЦК України та 120 ЗК України. Окрім того, просила застосувати строк позовної давності, вказуючи на те, що з 2009 року Одеська міська рада була обізнана про вибуття спірної земельної ділянки з власності територіальної громади м. Одеси. Треті особи [PERSON] , [PERSON] у судове засідання не з`явились, про час, дату та місце розгляду справи сповіщались належним чином, причини неявки суду не повідомили, заяв та клопотань про відкладання не заявляли. Суд, вислухавши представників сторін, оглянувши матеріали по справі, вважає що поданий позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Відповідно до ст.158 Земельного Кодексу України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Відповідно до ст. 14 Конституції України право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами і державою виключно відповідно до закону. Згідно ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним, примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. У судовому засіданні встановлено, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 26 липня 2007 року за [PERSON] було визнано право власності на земельну ділянку, загальною площею 0,1 га, що розташована у [ADDRESS] , що надана для обслуговування житлового будинку. Зобов`язано Одеську регіональну філію державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах» зареєструвати та видати державний акт на право власності на земельну ділянку, загальною площею 0,1 га, що розташована у [ADDRESS] , що надана для обслуговування житлового будинку. В подальшому на підставі договору дарування земельної ділянки 20.12.2007 року [PERSON] подарував вказану земельну ділянку своїй дружині [PERSON] , яка отримала державний акт на право власності на земельну ділянку від 13.02.2008 року серія [NUMBER] . Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. В даному випадку таким документом є державний акт на право власності на земельну ділянку. Відповідно до п. г) ч.3 ст.152 Земельного кодексу України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Згідно ч. 5 ст. 158 Земельного кодексу України у разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів спір вирішується судом. Відповідно до ст. 125 ЗК право власності на земельну ділянку виникає із моменту державної реєстрації цих прав. Проте, 15 травня 2008 року [PERSON] звернувся до Київського районного суду м. Одеси з заявою про перегляд рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами, в результаті чого ухвалою суду від 09 червня 2008 року було скасовано рішення Київського районного суду м. Одеси від 26.07.2007 року та в подальшому ухвалою від 25.06.2008 року позов [PERSON] про визнання права власності на земельну ділянку було залишено без розгляду. 25 лютого 2011 року [PERSON] уклала з [PERSON] договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки, який було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Коваль Н .В. реєстр. № 335. Відповідно до умов даного договору [PERSON] передала у власність, а [PERSON] прийняла у власність земельну ділянку площею 0,1000 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер [NUMBER] . В подальшому, 18 березня 2011 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Коваль Н.В . було посвідчено договір про повний розрахунок, якій був укладений між [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до ст.13 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу; від імені Українського народу права власності здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування. Частиною 2 ст.78 Земельного кодексу України, ст.373 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Згідно ч.І ст.321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.І ст.153 Земельного кодексу України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Частиною 2 ст.152 Земельного кодексу України передбачено, що власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю. Статтею 16 Цивільного кодексу України встановлено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, та відшкодування збитків. Згідно ч.2 ст.90 Земельного кодексу України - порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. У відповідності до ст. 83 Земельного кодексу України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міста, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності. Згідно вимог абзацу першого пункту 12 Розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзацах другому та четвертому цього пункту) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради з урахуванням вимог абзацу третього цього пункту, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади. Враховуючи, що спірна земельна ділянка, що розташована по [ADDRESS] знаходиться в межах м. Одеси, розпорядження нею відповідно до ст. 12 Земельного кодексу України належить Одеській міській раді. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ст. 321 ЦК України). Відповідно до ст. 373 ЦК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. За змістом частини 1 ст. 116 ЗК України (у редакції, чинній станом на 2007 року), громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Ст. 12 ЗК України передбачено, що розпорядження землями територіальної громади і передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу належить до повноважень місцевих рад. Таким чином, суд погоджується з доводами позивача, що спірна земельна ділянка, яка розташована в межах м. Одеси, перебувала у комунальній власності територіальної громади м.Одеси в особі Одеської міської ради і вибула з її володіння внаслідок ухвалення рішення Київського районного суду м. Одеси від 26 липня 2007 року та видачі на підставі цього рішення державного акту. Згідно з частиною 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідно до п. 25, 26 постанови пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», згідно положень ч. 1 ст. 388 ЦК України, власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем. При цьому суд має встановити, чи була воля власника на передачу права володіння іншій особі. Таким чином, статтею 388 ЦК України передбачено можливість витребування майна власником від добросовісного набувача, такі випадки обмежені та можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він його передав, поза їх волею. Однак, вирішуючи справу по суті суд бере до уваги ту обставину, що відповідач [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] загальною площею 439, 5 кв .м ., що розташований на спірній земельній ділянці. Як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 96483233, право власності [PERSON] зареєстровано 04.09.2017 року державним реєстратором Комунального підприємства «Реєстраційна служба Одеської області» Хоменко Ю.А. на підставі технічного паспорту, виданого 01.09.2017 року ТОВ «АРХЕКСПЕРТБУД» та декларації про готовність об`єкта до експлуатації, серія та номер : ОД142161821384, виданої 30.06.2016 року Департаментом архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області. Відповідно до вимог ст. 41 Конституції України та ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не можу бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч.1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч.ч.1,2 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Також судом встановлено, що 31.08.2017 року виконавчим комітетом Одеської міської ради було прийнято рішення № 320 «Про затвердження проекту договору про пайову участь замовника у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м.Одеси між виконавчим комітетом Одеської міської ради та [PERSON] при будівництві індивідуального двоповерхового житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] », яким, зокрема, було встановлено пайову участь [PERSON] у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Одеси при будівництві індивідуального двоповерхового житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , у розмірі 175 310 грн. з оплатою пайової участі згідно графіку. Про прийняття такого рішення та укладення договору про пайову участь замовника у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Одеси між виконавчим комітетом Одеської міської ради та [PERSON] при будівництві індивідуального двоповерхового житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] було повідомлено листом Управління капітального будівництва Одеської міської ради від 21.09.2017р. № Q2-07/153гр, в якому зазначено, що для отримання оригіналу рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 31.08.2017р. № 320, а також оригіналу договору від 31.08.2017р. № 009/кс замовника у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Одеси Бугайовій В.О. необхідно з`явитись в Управління капітального будівництва Одеської міської ради. Згідно ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Зазначене кореспондується із ст. 120 Земельного кодексу України, відповідно до якої до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Враховуючи, що [PERSON] набула право власності на житловий будинок, розміщений на спірній земельній ділянці та цільове призначення земельної ділянки не було змінено, до неї, згідно ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України, перейшло й право власності й на спірну земельну ділянку. Більш того, суд звертає увагу на те, що Київським районним судом м. Одеси було ухвалено рішення у справі № 520/13488/17, яке набрало законної сили 06 листопада 2018 року, про відмову у задоволенні позову заступника керівника Одеської місцевої прокуратури № 1, що діє в інтересах держави в особі Одеської міської ради до [PERSON] , Державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстраційна служба Одеської області», Хоменко Юлії Анатоліївни за участю третьої особи Управління державного архітектурно - будівельного контролю Одеської міської ради про скасування реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації, про скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності, скасування запису про право власності в Реєстрі. Таким чином, суд вважає, що витребування спірної земельної ділянки, на якій розташований належний на праві власності [PERSON] двоповерховий житловий будинок, призведе до грубого порушення положень ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України, а від так позов задоволенню не підлягає. Що стосується клопотання сторони відповідача про застосування строку позовної давності, то суд зазначає, що відповідно до роз`яснень, викладених в п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Таким чином, оскільки суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову за недоведеністю позивачем тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення своїх позовних вимог, підстав для застосування строків позовної давності та, як наслідок, відмови у задоволенні позову у зв`язку з пропущенням строку позовної давності, суд не вбачає. Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій Відповідно до ст.. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст.. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. У зв`язку з вищевикладеним, на підставі повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, з`ясування фактичних обставин, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Пунктом 2 частини 2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі відмови в позові покладаються на позивача. Також відповідно до ч. 9 ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. З урахуванням вищевикладеного, беручи до уваги, що у задоволенні позову відмовлено, суд вважає доцільним скасувати заходи забезпечення позову, які були вжиті ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 01 червня 2017 року, у разі набрання рішенням законної сили. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed