Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-18 00:00:00

31.03.2014р. [PERSON] звернулась з позовом до [PERSON] та з врахуванням уточнених під час розгляду справи позовних вимог просила визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS], укладений 23.11.2011р. між [PERSON] і [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], поділити спільно нажите нею і [PERSON] майно, а саме: квартиру [ADDRESS] та визнати за нею і [PERSON] право власності на ? частину за кожним квартири [ADDRESS], визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за заповітом на ? частину квартири [ADDRESS], обґрунтовуючи позов тим, що 27.02.1970р. одружилась із [PERSON], на підставі протоколу №3 загальних зборів ЖБК «Академічний» від 30.06.1971р. [PERSON] був включений в члени кооперативу для отримання 2-кімнатної квартири в складі сім*ї з двох осіб: нього і її, позиваки, як дружини, та вони внесли перший внесок, в 1973р. вони отримали двокімнатну кооперативну квартиру [ADDRESS], де були зареєстровані 07.06.1973р. і кожного місяця сплачували паєнакопичення за житло, які включалися в загальну квитанцію по оплаті квартирної плати та плати за комунальні та інші послуги. 10.12.1985р. шлюб між нею і [PERSON] було розірвано, після чого чоловік залишив сім*ю та виїхав у невідомому напрямку, а вона продовжувала проживати в спірній квартирі та сплачувати паєнакопичення і квартирну плату та комунальні послуги. На початку 2000-х років [PERSON] повернувся до квартири [ADDRESS] та повідомив їй, що з 23.10.1993р. перебуває в шлюбі з [PERSON], яка 16.09.2005р. була зареєстрована в спірну квартиру. Вона, позивачка, і [PERSON] з дружиною [PERSON] проживали в квартирі [ADDRESS] в різних кімнатах, а [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті [PERSON] повідомила їй, позивачці, про те, що має намір продати квартиру [ADDRESS], у зв*язку із чим запропонувала їй виселитися з квартири та повідомила, що 23.11.2011р. [PERSON] подарував їй квартиру [ADDRESS] і вона є її власником. Вважає, що [PERSON] не мав права дарувати спірну квартиру [PERSON] у зв*язку із тим, що спірна квартира є її і [PERSON] спільною сумісною власністю, оскільки паєнакопичення сплачувались під час шлюбу, а після розлучення, коли чоловік залишив сім*ю, вона особисто продовжувала проживати в цій квартирі та сплачувати за власні кошти паєнакопичення за кооперативну квартиру, спірна квартира надавалась [PERSON] як члену ЖБК «Академічний» і неї як члена його сім*ї, в цій квартирі вона є зареєстрованою і проживає більше 40 років та іншого місця проживання не має. Просила задовольнити позов з врахуванням уточнень на підставі ст.ст. 22, 23, 28 КЗпШС України, ст.ст. 203, 215, 216, 236, 368, 369, 372, 392, 1223, 1226 ЦК України, ст.ст. 60, 61, 65, 70 СК України. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, а також на порушення її житлових і сімейних прав щодо спільної сумісної власності та пояснила, що про існування договору дарування спірної квартири колишнім чоловіком [PERSON] їй стало відомо від останньої після смерті [INFO] [PERSON], на сплату пайових внесків до кооперативу за спірну квартиру грошові кошти надавали їй її родичі, частина коштів була отримана чоловіком в борг, який віддавався за рахунок коштів сімейного бюджету, а вже після розлучення вона особисто сплачувала пайові щомісячні внески, які зазначались в загальній квитанції на квартирну плату і комунальні послуги. Представнику позивачки уточнені позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, оскільки покійний [PERSON] не мав права самостійно розпоряджатися об*єктом спільної сумісної власності, відповідачка не надала належних доказів про дарування їй коштів на сплату паєнакопичень, а показання свідків не доводять обставин, на які посилався представник відповідача в обгрунтування заперечень проти позову, а розбіжності в довідках ЖБК «Академічний» щодо розміру щомісячних платежів за кооперативну квартиру є не суттєвими та пов*язані з тривалим спливом часу і відсутністю первинних документів, при цьому зазначив, що остаточна сума пайового внеску у всіх письмових доказах співпадає. Представник відповідачки проти позову заперечував, посилаючись на його необґрунтованість і безпідставність, вважав, що спірна квартира була особистою приватною власністю [PERSON], оскільки грошові кошти на сплату паєнакопичень передавалися та пересилались [PERSON] його батьком, зокрема, 1 000 крб. і 16.03.1972р. - 500 руб., 17.03.1972р. - 450 руб., а сплату частини паєнакопичень після розлучення із позивачкою, він здійснював виключно за свої особисті кошти, у зв*язку із чим [PERSON] мав право розпоряджатися нею без згоди позивачки як дружини. Позовні вимоги про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування за законом, вважав такими, що не ґрунтовані на матеріальному законі і такими, що не відповідають цивільно-правовим способам захисту. Посилання позивачки на ті обставини, що її батьки, також, надавали кошти на сплату за кооперативну квартиру, вважав такими, що не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджені належними доказами. Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON] направила суду копії документів, які стосуються укладення та посвідчення спірного договору дарування квартири [ADDRESS] та просила розглядати справу у її відсутність (а.с. 39-40 - лист). Суд вважає за можливе розгляд справи у відсутності третьої особи на підставі матеріалів, що є в справі. Розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, заслухавши пояснення позивачки і її представника, представника відповідачки, допитавши свідків обох сторін, дослідивши матеріали, що є в справі, суд вважає необхідним позовні вимоги задовольнити частково, виходячи з наступного. Згідно частини 1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов*язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що 27.02.1970р. [PERSON] одружилась із [PERSON] (а.с. 6 - копія свідоцтва про одруження). На підставі протоколу №3 загальних зборів ЖБК «Академічний» від 30.06.1971р. [PERSON] був включений в члени кооперативу для отримання 2-кімнатної квартири в складі сім*ї з двох осіб: нього і [PERSON], як дружини, що стверджується архівним витягом із рішення виконавчого комітету Ленінської районної ради депутатів трудящих м.Києва від 07.021972р. №83 «Про затвердження членів житлово-будівельних кооперативів та видачу ордерів на житлову площу членам кооперативу» (а.с. 96 - копія) та списком членів ЖБК «Академічний» Академії Наук УРСР (а.с. 97 - копія архівного витягу). Перший внесок на рахунок кооперативу «Академічний» в обласне відділення будбанку м.Києва в розмірі 2 196 руб. за №2066486 був сплачений в березні 1972р., а залишок суми паєнакопичення у розмірі 2 680 руб. сплачувався щомісяця з березня 1973р. по червень 1988р. у розмірі 15 руб., які були включені в єдину квитанцію по виплаті комунальних послуг і загальна вартість квартири становить 4 876 руб. 64 коп. (а.с. 98, 114 - довідки ЖБК «Академічний»). В 1973р. [PERSON] і його дружина [PERSON] отримали двокімнатну кооперативну квартиру [ADDRESS], де були зареєстровані, зокрема, позивачка є зареєстрованою в спірній квартирі з 07.06.1973р., що стверджується відміткою в її паспорті (а.с. 3-5 - копія паспорту) і довідкою по формі №3 (а.с. 66 - копія довідки), на яку [PERSON] 20.08.1988р. отримав свідоцтво про право власності на квартиру (а.с. 45 - копія свідоцтва), яке було зареєстровано в КП «Київське міське БТІ та реєстрації права власності на об*єкти нерухомого майна» (а.с. 47 - копія витягу). 10.12.1985р. шлюб між [PERSON] і [PERSON] було розірвано (а.с. 7 - копія свідоцтва про розірвання шлюбу). З 23.10.1993р. [PERSON] перебуває в шлюбі з [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу (а.с. 68 - копія), яка 16.09.2005р. була зареєстрована в спірну квартиру (а.с. 66 - копія довідки по формі №3). На підставі договору дарування квартири від 23.11.2011р., [PERSON] подарував квартиру [ADDRESS] [PERSON] (а.с. 41 - копія нотаріально посвідченого договору). 31.03.2005р. [PERSON] на випадок своєї смерті усе своє майно заповів дружині [PERSON] (а.с. 70 - копія заповіту). [INFO] [PERSON] помер (а.с. 8 - копія свідоцтва про смерть). Задовольняючи позов частково, суд виходив з наступного. Згідно частин 1, 2 ст.22 КЗпШС України, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, зокрема, на час набуття спірної квартири [ADDRESS], майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. В ст.24 КЗпШС України визначено поняття роздільного майна подружжя, так, в частинах 1, 2 зазначено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку спадкування, є власності кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Заперечуючи проти позову, представник відповідачки посилався на те, що спірна квартира [ADDRESS], хоча і набута шляхом сплати паєнакопичень в більшій їх частині під час шлюбу [PERSON] і [PERSON], але за особисті кошти [PERSON], зокрема, 16.03.1972р. його батько - [PERSON] переслав сину 500 руб. для оплати кооперативу (а.с. 103 - копії листа і талону до поштового переказу), а 17.03.1972р. переслав 450 руб. (а.с. 104 - копії листа і талону до поштового переказу), а також додатково передав сину 1 000 крб. для оплати кооперативних внесків. В підтвердження таких обставин справи були допитані свідки відповідачки. Так, свідок [PERSON], яка є рідною сестрою померлого [PERSON], показала суду про те, що на час сплати пайових внесків за кооперативну квартиру [ADDRESS], її брат і позивачка перебували в шлюбі, але мали погані відносини та спільного господарства не вели, сама [PERSON] особистих грошей на сплату паєнакопичень не мала, саме вона, свідок, допомагала своєму братові [PERSON] отримати кооперативну квартиру по [ADDRESS] та була в курсі усіх питань щодо її оплати. ЇЇ, свідка, батько подарував їй і брату [PERSON] по 1 000 крб., а потім ще подарував синові, а її братові 450 крб. і 500 крб. шляхом поштових переказів для оплати пайових внесків на кооперативну квартиру і вона, свідок, особисто контролювала використання цих коштів братом саме для цієї мети. На час передачі грошей братові, батько знав, що син перебуває в шлюбі з [PERSON] і вони мають намір покращити свої житлові умови за рахунок кооперативної квартири, але оскільки у брата і дружини були погані відносини, брат мав намір проживати в квартирі один. Усі кошти за спірну квартиру сплачувались [PERSON] особисто за власні кошти і кошти батька, оскільки дружина [PERSON] коштів не мала. З дружиною [PERSON] брат мав добрі відносини, допомагав виховувати її дітей від першого шлюбу і саме на неї склав заповіт. [PERSON] ніколи не виганяла [PERSON], а навпаки. Такі обставини справи свідку відомі зі слів брата, оскільки певний час вона проживала в США, а до м.Києва приїздила в гості. Свідок [PERSON] показав суду про те, що працював разом з [PERSON] в період з 1981р. по 1985р. приблизно в с.Городниця, а також знає [PERSON] з дитинства, приблизно двічі на рік він з [PERSON] приїжджав до м.Києва і в цей час він сплачував за кооперативну квартиру, [PERSON] говорив, що це його квартира, а також з його слів знає, що частину коштів на кооперативну квартиру давав [PERSON] його батько. Всього у [PERSON] було три дружини. Свідок [PERSON] показала суду про те, що є дочкою [PERSON], а померлий [PERSON] був її вітчимом та займався її вихованням. Коли вона була маленькою, вітчим брав її разом із собою до м.Києва, щоб сплачувати за кооперативну квартиру, а потім вони гуляли по місту. Коли [PERSON] хворів, то лише її мати, вона та її син доглядали хворого, а [PERSON] не приймала участі в догляді свого колишнього чоловіка. Але, показання свідків про те, що грошові кошти передавались [PERSON] батьком для конкретної мети, а саме: для сплати паєнакопичень за спірну кооперативну квартиру, не є належними і допустимими доказами, оскільки не перетворюють спільну сумісну власність, яка виникла на спірну квартиру у подружжя [PERSON] згідно діючого на той час законодавства, на особисту приватну власність одного з подружжя - [PERSON], оскільки джерело коштів в даному спірному випадку не має юридичного значення та не впливає на правовий статус спірного нерухомого майна і не доводить використання [PERSON] отриманих ним від батька коштів саме для тієї мети, за для якої вони йому надавались, а також не виключає передачу цих коштів в борг із подальшим їх поверненням батькові за рахунок коштів сімейного бюджету, про що, зокрема, вказувала і позивачка. Чинна на той час частина 1 ст.244 ЦК України 1963р. передбачала, що договір дарування на суму понад 500 крб., а при даруванні валютних цінностей - на суму понад 50 крб. повинен бути нотаріально посвідчений. Цієї норми матеріального закону Черепанськими батьком і сином дотримано, також, не було. Крім цього, із наданих представником відповідачки письмових доказів вбачається, що батько [PERSON] пересилав сину [PERSON] грошові кошти в березні 1973р. в сумах 500 руб. і 450 руб. для оплати кооперативу, але з цих письмових доказів не можливо зробити висновок про те, що вказані в переказах грошові кошти передавались батьком [PERSON] своєму синові [PERSON] саме в дар і у суду відсутні правові підстави визнати ці кошти відповідно до правил чинної на той час частини 1 ст.24 КЗпШС України роздільним майном [PERSON] як подружжя, а також позов про виключення майна зі спільної сумісної власності та визнання його особистою приватною власністю відповідачкою не заявлявся, а тому існування вказаних вище поштових переказів не доводить використання [PERSON] отриманих від батька коштів саме для тієї мети, що вказана в переказах, а також не виключає повернення цих коштів батьку [PERSON] подружжям [PERSON] і [PERSON], про що вказувала позивачка в обґрунтування заявленого позову. В спірному випадку джерело коштів юридичного значення не має, оскільки не змінює правового статусу спірного нерухомого майна як спільної сумісної власності подружжя, а показання свідків щодо джерела коштів на оплату спірної квартири, правового значення не мають, оскільки не є належними і допустимими доказами в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України. А відповідно до частини 4 ст.60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оскільки не доведено протилежне, тобто, одержання грошових коштів [PERSON] для сплати паєнакопичень за спірну квартиру від свого батька саме в дар, не доведено використання [PERSON] отриманих від батька коштів саме для сплати паєнакопичень за спірну квартиру і не спростовані обставини справи про те, що отримані [PERSON] від батька кошти були поворотною позикою в своїй суті, а тому ці кошти є набутими подружжям [PERSON] і [PERSON] в шлюбі і відповідно до загальних правил чинної на той час ст.22 КЗпШС України є їх спільною сумісною власністю, як і та частина спірної квартири, яка оплачена в період їх шлюбу. Навіть, якщо б обставини справи, на які посилався представник відповідачки в заперечення позову і були доведені належними та допустимими доказами, то це не вплинуло б на результат розгляду справи, оскільки позову про виключення майна зі спільної сумісної власності та визнання майна особистою приватною власністю відповідачкою не заявлялось, а відповідно до правил частини 1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Крім цього, батько [PERSON] - [PERSON] переказував грошові кошти для оплати вартості кооперативної квартири, яка набувалась [PERSON] як сином і членом житлово-будівельного кооперативу не особисто, а сім*єю, членом якої була також [PERSON] і ці обставини об*єктивно були відомі батькові [PERSON] - [PERSON], тобто, грошові кошти надавалися фактично в інтересах сім*ї [PERSON]. Згідно пункту 27 Типового статуту житлово-будівельного кооперативу, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР №297 від 27.06.1972р., що був чинним до 30.04.1985р., коли був визнаний таким, що втратив чинність постановою Ради Міністрів УРСР №186, якою був затверджений наступний Типовий статут житлово-будівельного кооперативу, що містив аналогічні положення, тобто на час вступу [PERSON] до ЖБК «Академічний» і сплату більшої частини пайових внесків, передбачено, що особі, прийнятій до членів житлово-будівельного кооперативу, за рішенням загальних зборів членів кооперативу, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної в місці Ради народних депутатів, надається в безкоштовне користування окрема квартира, що складається з однієї чи кількох кімнат, відповідно до кількості членів сім*ї, суми її пайового внеску та граничного розміру жилої площі, передбаченого пунктом 28 цього Примірного статуту. Тобто, кількість житлових кімнат та розмір житлової площі в кооперативній квартирі залежить від кількості членів сім*ї члена кооперативу, а оскільки [PERSON] була членом сім*ї члена кооперативу чоловіка [PERSON], то житлоплоща в спірній квартирі надавалась з врахуванням площі для її проживання. В пункті 28 вказаного вище Типового статуту житлово-будівельного кооперативу, крім іншого, зазначено, що квартира надається членові кооперативу на членів його сім*ї, вказаних у заяві про вступ до кооперативу; до цієї заяви включаються члени сім*ї, які перебувають з ним на обліку бажаючих вступити до кооперативу. Крім зазначених осіб, член кооперативу вправі включити до заяви дітей, які народилися після взяття його на облік, і дружину (чоловіка), що пізніше вселилася у жиле приміщення, займане тим з подружжя, що перебуває на обліку. Якщо вселення дружини (чоловіка) у жиле приміщення подружжя, що перебуває на обліку, було неможливим, до заяви може бути включений той з подружжя, що проживає окремо, крім випадків, коли він у даному населеному пункті або в приміській зоні забезпечений жилим приміщенням і не потребує поліпшення житлових умов. Враховуючи ті обставини, що в спірному випадку позивачка [PERSON] на час отримання спірної кооперативної квартири [PERSON], була його офіційною дружиною, проживала з ним та була включена в заяву про вступ до кооперативу, то квартира [ADDRESS] надавалась [PERSON] з врахуванням житлових прав та житлової площі його дружини [PERSON] Відповідно до пункту 54 цього ж Типового статуту житлово-будівельного кооперативу, члени сім*ї, які проживають разом з членом житлово-будівельного кооперативу, мають рівне з ним право користування жилим приміщенням… Члени сім*ї члена кооперативу, крім того з подружжя, що має право на частину паєнагромадження, не вправі вимагати поділу приміщення, його обміну і здачі в найом, а також вселення інших осіб, за винятком неповнолітніх дітей. До членів сім*ї члена житлово-будівельного кооперативу належать ті, що проживають разом з ним, дружина члена кооперативу, їх діти і батьки… Припинення сімейних відносин з членом кооперативу не позбавляє колишніх членів його сім*ї права користування займаним жилим приміщенням… З правового аналізу таких положень типового статуту житлово-будівельного кооперативу, що діяли на час виникнення спірних правовідносин, випливає висновок про те, що [PERSON] була членом сім*ї члена житлово-будівельного кооперативу [PERSON], проживала разом із ним, має право на частину паєнакопичень, у зв*язку із чим має рівне із [PERSON] право користування жилим приміщенням в спірній квартирі і припинення шлюбу з членом житлово-будівельного кооперативу не позбавило її цих прав. Як встановлено судом, паєнакопичення за спірну квартиру сплачувались в період часу з березня 1972р. по червень 1988р. і враховуючи ті обставини, що [PERSON] і [PERSON] перебували в шлюбі з 27.02.1970р. по 10.12.1985р., то принаймні частина паєнакопичень сплачувалась подружжям [PERSON] під час шлюбу за спільні кошти, у зв*язку із чим є їх спільною сумісною власністю, а відповідно і частина спірної квартири належала [PERSON] і [PERSON] на праві спільної сумісної власності. Правових підстав для виключення усіх паєнакопичень і усієї спірної квартири зі спільної сумісної власності [PERSON] і [PERSON] та визнання їх особистою приватною власністю [PERSON] судом не встановлено. Натомість, в матеріалах справи є нотаріально посвідчена заява [PERSON] і [PERSON], де вказано, що квартира [ADDRESS] є особистою приватною власністю [PERSON] і набута ним за особисті кошти (а.с. 44 - копія заяви) і, як встановлено судом, такі обставини заяви, не відповідають дійсним обставинам справи. Верховний Суд України в підпункті а) пункту 6 постанови Пленуму №9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» від 18.09.1987р. з наступними змінами і доповненнями, роз*яснив про те, що пай, внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, а після повної сплати пайового внеску - квартира є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах… Тобто, тлумачення Верховного Суду України щодо даного питання є більш широкими, оскільки навіть подаровані подружжю кошти або одержані ними у позичку для сплати пайового внеску до ЖБК не позбавляють паєнакопичення, а в подальшому і саму квартиру правового статусу спільної сумісної власності подружжя, чим спростовується правова позиція представника відповідача щодо виникнення особистої приватної власності у [PERSON] на спірну квартиру у зв*язку із тим, що саме його батьком надавались грошові кошти на сплату пайового внеску за спірну квартиру. Крім цього, згідно частини 1 ст.15 Закону України «Про власність» від 07.02.1991р., член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Тобто, право власності на житло, дачу або гараж у відповідному кооперативі виникає саме у його члена, а не у іншої особи, в тому числі, й члена сім*ї члена кооперативу. Щодо позовної вимоги про визнання недійсним договору дарування спірної квартири, суд приходить до наступного. Так, оспорюваний позивачкою договір дарування квартири був укладений 23.11.2011р., коли діяв чинний на даний час ЦК України 2004р. Згідно частини 1 ст.368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Оскільки [PERSON] і [PERSON] частки в спірній квартирі як об*єкті спільної сумісної власності, принаймні в її частині, не визначали, то спірна квартира, зокрема, та її частина, паєнакопичення за яку сплачені під час шлюбу [PERSON] і [PERSON], а саме: з березня 1972р. по грудень 1985р., є їх спільною сумісною власністю, тобто, без виділення часток співвласників. У відповідності до частин 1, 2 ст.369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Тобто, при розпорядженні нерухомим майном, яке є об*єктом спільної сумісної власності осіб, згода усіх співвласників повинна бути письмовою і нотаріально посвідченою. Стаття 203 ЦК України містить загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, де в частині 1 вказано, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до частини 1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п*ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. В частині 1 ст.236 ЦК України передбачено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Як встановлено в судовому засіданні та не заперечував представник відповідачки, договір дарування спірної квартири від 23.11.2011р. був укладений без відома позивачки. Приймаючи до уваги, що в даному спірному випадку, позивачка як учасник спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS], не давала своєї письмової нотаріально посвідченої згоди на розпорядження вказаною квартирою її іншим співвласником - [PERSON] на користь [PERSON], чим зміст даного договору протирічить вимогам частини 2 ст.369 ЦПК України, що відповідно до правил частини 1 ст.215 ЦК України є правовою підставою для визнання даного правочину недійсним і задоволенню позову в цій частині, оскільки [PERSON] не мав права розпоряджатися спірною квартирою, частина якої є спільною сумісною власністю його і колишньої дружини [PERSON], без письмової і нотаріально посвідченої згоди останньої. Щодо поділу спірної квартири як об*єкта спільної сумісної власності подружжя, суд приходить до наступного. Так, на час розірвання шлюбу між [PERSON] і [PERSON] 10.12.1985р. діяла ст.9 КЗпШС України, згідно якої, на вимоги, що випливають із шлюбних та сімейних відносин, позовна давність не поширюється… В пункті 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2004р. вказано, що правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред*явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив, до набрання чинності цим Кодексом. Відповідно до правил ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Враховуючи те, що представник відповідачки у відповідності до правил частини 4 ст.267 ЦК України про застосування наслідків пропуску позовної давності не заявляв, а судом встановлено, що про порушення своїх прав позивачка дізналась після смерті [INFO] свого колишнього чоловіка [PERSON], суд вважає, що нею не пропущений строк позовної давності стосовно цієї позовної вимоги. Позивачка і її представник вказували про те, що спірна квартира в цілому є об*єктом спільної сумісної власності позивачки і її колишнього чоловіка [PERSON], оскільки більша частина паєнакопичень сплачені під час їх шлюбу, а паєнакопичення, що сплачені після розірвання шлюбу між [PERSON] і [PERSON], виплачувались позивачкою за особисті кошти, у зв*язку із тим, що пайовий внесок включався до загальної квитанції про сплату квартирної плати і комунальних послуг, з врахуванням того, що [PERSON] після розлучення з [PERSON] 10.12.1985р. біля десяти років не проживав у спірній квартирі, а позивачка продовжувала проживати і сплачувати особисто усі витрати. Таке оформлення оплати внесків за спірну квартиру підтверджується квитанціями (а.с. 135-147 - копії). Допитана як свідок позивачки [PERSON] показала суду про те, що є сусідкою по спірній квартирі та з 1973р. мешкає в квартирі [ADDRESS], мешканців квартири [ADDRESS] знає, [PERSON] був членом житлово-будівельного кооперативу, [PERSON] розлучився з дружиною [PERSON] в 1985р. і з цього часу не мешкав в квартирі [ADDRESS], вона, свідок, спілкувалась із [PERSON] майже кожний день, допомагала їй відносити до ощадбанку квитанції про оплату квартирної плати, комунальних послуг і пайових внесків за квартиру в приблизній сумі 15 крб., іноді навпаки, [PERSON] ходила проплачувати ці витрати за себе і за неї, свідка, ці обставини вона пам*ятає, оскільки в той час мала маленьку дитину. Свідок [PERSON] показала суду про те, що є рідною дочкою [PERSON] від його першого шлюбу, в гості до батька в квартиру [ADDRESS] приходила часто, кілька разів на місяць, коли він мешкав з [PERSON], продовжувала приходити в цю квартиру і після їх розлучення до [PERSON], з якою має добрі відносини, остання допомагала їй глядіти дітей, вона, свідок, допомагала останній відносити для проплати квитанції до ощадбанку за квартирну плату і комунальні послуги, а також щомісячні внески за кооперативну квартиру, оскільки була одна квитанція, батько в цей час був відсутнім, після його смерті дуже здивувалась, що батько усе своє майно заповів своїй останній дружині. Але, з таких пояснень позивачки і її представника та показань свідків, а також з письмових доказів - квитанцій, не можливо зробити категоричного висновку про те, що грошові кошти, які вносились до ЖБК «Академічний» після розлучення позивачки і її колишнього чоловіка, були особистими коштами самої [PERSON], а у разі наявності саме таких обставин справи, слід було ставити питання не про спільну сумісну власність, а про особисту приватну власність самої позивачки на частину паю, сплаченого після розлучення, а відповідно до частини 4 ст.60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім цього, членом ЖБК «Академічний» був саме [PERSON], у зв*язку із чим усі квитанції надходили на його ім*я і саме він стає власником кооперативної квартири, паєнакопичення за яку сплачені в повному обсязі, про що вказано в частині 1 ст.15 Закону України «Про власність» від 07.02.1991р., а [PERSON] мала статус члена сім*ї члена житлово-будівельного кооперативу і відповідно мала рівні з ним права та обов*язки, але не могла стати власником частини спірної квартири особисто згідно правовстановлюючого документу, який видається саме на ім*я члена житлово-будівельного кооперативу, що і мало місце 20.08.1998р. в спірному випадку також. Приймаючи до уваги наведене, суд не може визнати грошові кошти, що сплачувались після розлучення [PERSON] і [PERSON] їх спільною сумісною власністю, а визнає їх власністю [PERSON] як члена житлово-будівельного кооперативу, а тому і відповідна частина спірної квартири, є його особистою приватною власністю. Для вирішення питання щодо поділу спірної квартири між [PERSON] і [PERSON] як спільного майна подружжя, суд повинен визначити її частку, яка є їх спільною сумісною власністю, оскільки набута за кошти, сплачені подружжям в шлюбі. Так, [PERSON] і [PERSON] перебували в шлюбі з 27.02.1970р. по 10.12.1985р., з 30.06.1971р. [PERSON] був членом ЖБК «Академічний», перший внесок в сумі 2 196 руб. сплачений в березні 1972р., а решта суми у розмірі 2 680 руб. виплачувалась щомісяця з березня 1973р. по червень 1988р. по 16 руб. 10 коп. і загальна сума паєнакопичень становить 4 876 руб. 64 коп. З наведеного випливає, що після розлучення з [PERSON] її чоловік [PERSON] продовжував сплачувати щомісячні пайові внески по 16 руб. 10 коп. з січня 1986р. по червень 1988р., тобто, ще 30 місяців і після розлучення сплатив 483 руб. (16,10 х 30). В шлюбі з позивачкою сплачено 4 393 руб. 64 коп. паєнакопичень (4 876,64 - 483). Виходячи із загального правила рівності часток подружжя в спільному майні, яке передбачено частиною 1 ст.70 СК України, кожному із подружжя належить по 2 196 руб. 82 коп. паєнакопичень (4 393,64 : 2), а у [PERSON] з врахуванням сплачених після розлучення із позивачкою - 2 679 руб. 82 коп. (2 196,82 + 483). Таким чином, 1% вартості спірної квартири становить 48,7664 руб. (4 876,64 : 100), а тому в перерахунку на відсотки частка паєнакопичень, що належить позивачці становить 45,05% (2 196,82 : 48,7664), а частка її колишнього чоловіка становить 54,95% (2 679,82 : 48,7664), що разом і становить 100%. Але, в Україні власність вимірюється в частках, а не у відсотках, у зв*язку із чим відсотки слід перевести в частки. Так, частка [PERSON] у власності спірної квартири становить 45,05/100 або 4505/10000, а у [PERSON] - 54,95/100 або 5495/10000, з яких 4505/10000 - це частка після поділу спільної сумісної власності подружжя, а 990/10000 - це частка, що сплачена після розірвання шлюбу з позивачкою, а тому є його особистою приватною власністю. Враховуючи наведені розрахунки та оцінюючи зібрані по справі докази в цій частині позовних вимог в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв*язку, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову в цій частині частково та визнання за [PERSON] право власності на 4505/10000 частин спірної квартири, а за [PERSON] - на 4505/10000 частин в порядку поділу спільного майна подружжя і на 990/10000 частин як особисту приватну власність, а всього на 5495/10000 частин цієї квартири. Що стосується визнання права власності на частину спірної квартири в порядку спадкування за заповітом, суд приходить до наступного. Згідно ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов*язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Оскільки судом встановлено, що на час смерті [PERSON] належало 5495/10000 частин квартири [ADDRESS], саме на цю частину спірної квартири відкрилась спадщина. Як вбачається зі спадкової справи після смерті [INFO] [PERSON], із заявою про прийняття спадщини (а.с. 83 - копія заяви) звернулась його дочка [PERSON] (а.с. 85-87 - копія паспорту, а.с. 88 - копія свідоцтва про народження, а.с. 89, 90, 91, 92, 93 - копії свідоцтв). Враховуючи ті обставини, що [PERSON] в судовому засіданні була допитана як свідок та показала суду про те, що не претендує на спадщину після смерті батька, оскільки довідалась про існування заповіту на користь [PERSON], а тому суд не вирішував питання про залучення [PERSON] до участі в справі для з*ясування питань щодо існування у неї права на обов*язкову частку спадкового майна. У відповідності до частини 1 ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. В частині 1 ст.1223 ЦК України зазначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Приймаючи до уваги, що [PERSON] на випадок своєї смерті усе своє майно заповів дружині [PERSON], існування інших спадкоємців судом не встановлено, відповідачка спадщину прийняла та 17.12.2013р. звернулась до 12 Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини (а.с. 62 - копія заяви), суд вважає за необхідне визнати за нею як спадкоємцем за заповітом право власності на спадкове майно, а саме: 5495/10000 частин квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті чоловіка [PERSON], який помер [INFO], задовольнивши позовні вимоги і в цій частині.

Outcome: partial