Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-20 00:00:00

31 липня 2019 року до Оріхівського районного суду Запорізької області надійшла позовна заява [PERSON] , яка потім був уточнена, до Комишуваської селищної ради Оріхівського району Запорізької області про визнання права власності на Ѕ частину житлового будинку за набувальною давністю. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [INFO] помер чоловік позивача - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , видане виконавчим комітетом Комишуваської селищної ради Оріхівського району Запорізької області 03 березня 2000 року, актовий запис за № 27. Факт родинних відносин між нею та [PERSON] підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданого виконавчим комітетом Комишуваської селищної ради Оріхівського району Запорізької області 01 листопада 1975 року, актовий запис за № 72, відповідно до якого вона змінила своє дошлюбне прізвище « [PERSON] » на прізвище чоловіка « [PERSON] ». На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Студенцовим О. В . , державним нотаріусом Оріхівської державної нотаріальної контори Запорізької області 15 вересня 2000 року після смерті чоловіка [PERSON] вона стала власницею 2/3 частини житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS], 1/ 3 частина житлового будинку належить її сину - [PERSON] . Ставши власницею 2/3 частини вказаного будинку, вона переїхала в будинок та стала спокійно в ньому проживати. Вона не знала хто є власником Ѕ частини вищевказаного домоволодіння. Ніхто із можливих спадкоємців про свої права на спадщину не заявляв і увесь цей час вона користується цим нерухомим майном в цілому і утримує його власними силами. Добросовісно, відкрито та безперервно володіє цим нерухомим майном та використовує його для власних потреб за функціональним призначенням більше 10 років. За весь час проживання у вказаному будинку вона зробила у ньому ремонт, змінила вікна, двері, поли, перекрила дах. Всі дії по ремонту стосувались всього будинку. Будинок є придатним до проживання тільки через те, що вона постійно за ним доглядає, вважаючи своєю власністю. Починаючи з 2000 р., у повному обсязі сплачує комунальні платежі, здійснює обслуговування будинку в цілому, як капітальний так і поточний ремонт всього будинку. Вона посадила фруктовий сад, доглядає за городом. Її особисте володіння вказаним будинком є очевидним для третіх осіб. Нею було виготовлено технічний паспорт на житловий будинок з оцінкою. Всі сусіди що проживають на вул.. Чарівна в смт. Комишуваха знають її, к єдиного володільця вказаного будинку. З наведених вище обставин вважає, що вона має право набути власності за набувальною давністю на Ѕ частину житлового будинку [ADDRESS] . Відповідно до звіту про оцінку майна орієнтовна ринкова вартість Ѕ частини вищевказаного житлового будинку становить 15587,80 грн. (п`ятнадцять тисяч п`ятсот вісімдесят сім гривень 50 копійок). Відповідно до ст. 344 Цивільного кодексу України набувачеві достатньо володіти чужим майном із дотриманням вимог, встановлених законом. Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що незаборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Частиною 4 ст. 344 ЦК України встановлено, що право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. З пункту 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року вбачається, що відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Відповідно до пункту 11 зазначеної вище Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Можливість проявлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Позивач прохає визнати за нею - [PERSON] , [INFO] , право власності за набувальною давністю на Ѕ частину житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] з правом реєстрації у відповідних державних органах. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримує повністю, прохає його задовольнити. Представн ик відповідача Комишуваської селищної ради Оріхівського району Запорізької області у судове засідання не з`явився, до суду надав заяву про розгляд справи за їх відсутності, проти позову не заперечують. Суд, вивчивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, дійшов до переконання про задоволення позову з наступних підстав. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Також,статтею 81 ЦПК Українивстановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до частини першої статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державні реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. У постанові від 27 червня 2019 року у справі № 175/2338/16-ц (провадження № 61-2017св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду вказав на те, що за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 15 вересня 2000 року АВН № 554143, видане державним нотаріусом Оріхівської державної нотаріальної контори Запорізької області Студенцовим О.В., [PERSON] належить 1/3 частина і [PERSON] належить 1/6 частина житлового будинку [ADDRESS] . Відповідно до технічного паспорту на жилий будинок індивідуального житлового фонду, що складений 21.06.2000 р., житловий будинок [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] з часткою Ѕ, [PERSON] з часткою 1/3, [PERSON] з часткою 1/6. [PERSON] помер [INFO] (Свідоцтво про смерть [NUMBER] від 09 червня 2011 року), про що зроблений відповідний актовий запис за № 13. У відповідності до інформації Оріхівської державної нотаріальної контори від 01.10.2019 року за вих. № 679/01-16, спадкова справа після померлого [INFO] гр. [PERSON] не заводилася. Набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння). Володіння без правової підстави - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку законну підставу володіння чужим майном. Аналізуючи поняття добросовісності володіння, як підстави для набуття права власності за набувальною давністю за статтею 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Зазначене узгоджується з пунктом 9 постанови пленуму Вищого спеціалізовано суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав». На підставі викладеного та

Outcome: approved