Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-16 00:00:00

29 листопада 2013 року [PERSON]звернувся до суду з зазначеним позовом посилаючись на те,що він 03.04.2013 року був прийнятий до відповідача на роботу електромонтером з ремонту та обслуговування електроустаткування 4 розряду дільниці «Очисні споруди». 04 жовтня 2013 року він був звільнений з роботи за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України та йому було видано трудову книжку.Однак всупереч ст.116 КЗпП України остаточний розрахунок ним проведено лише 28.11.2013 року ,тобто через 56 днів з моменту його звільнення.Він неодноразово звертався до відповідача з проханням провести з ним остаточний розрахунок,але його законні вимоги відповідач залишив поза увагою. З врахуванням викладеного позивач просить суд стягнути на його користь середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні в розмірі 4368гривень. Представник відповідача у справі Першотравенського міського житлово-комунального підприємства позов не визнав , надавши суду заперечення,які підтримав у суді,посилаючись на те,що позивач був дійсно звільнений з роботи 04 жовтня 2013 року на підставі ст.38 КЗпП України за власним бажанням ,04 жовтня 2013 року у позивача за графіком був робочим днем,але він самовільно покинув робоче місце за 3,5 години до кінця його робочої зміни,що підтверджується наданими ним докладною начальника дільниці від 04.10.2013 року та актом комісії підприємства від 04.10.2013 року про знаходження електромонтерів по ремонту та обслуговуванню електроустаткування [PERSON] та [PERSON] та монтажника [PERSON] о 15 годині 20 хвилин на робочому місці в нетверезому стані та залишенні робочого місця [PERSON] о 16 годині 25 хвилин,що згідно ст.40 КЗпП України свідчить про вчинення позивачем прогулу,тобто відсутності позивача на роботі без поважних причин протягом трьох годин.Отже,позивач в день звільнення фактично не працював,вимоги про розрахунок не пред»являв,тому ними не вбачається затримки остаточного розрахунку позивача при звільненні. Вперше позивач заявив усну вимогу про надання йому остаточного розрахунку при звільненні лише 28 листопада 2013 року і в цей же день йому було надано остаточний розрахунок шляхом виплати його по відомості із каси підприємства. Просить у задоволенні позовних вимог відмовити. Вислухавши пояснення сторін,дослідивши матеріали справи суд вважає,що позовні вимоги не підлягають задоволенню за наступних підстав: Як встановлено в суді позивач був прийнятий на роботу до Першотравенського міського житлово-комунального підприємства 03.04.2013 року електромонтером з ремонту та обслуговування електроустаткування 4 розряду дільниці «Очисні споруди». 04 жовтня 2013 року позивач до кінця своєї робочої зміни згідно установленого графіку роботи після 15 годин самовільно покинув своє робоче місце,по ствердженню позивача із-за порушення начальником дільниці правил безпеки праці,а по ствердженню представника відповідача із-за знаходження позивача на роботі в нетверезому стані,тобто після 15 годин 20 хвилин позивач фактично не працював на своєму робочому місці,а попрямував до адміністративного корпусу підприємства ,де по ствердженню позивача він подав комусь із працівників відділу кадрів заяву про звільнення його з роботи за власним бажанням, після чого пішов додому. Позивач підтвердив суду ,що заяву про звільнення з роботи за власним бажанням він залишив на столі у відділі кадрів,до директора підприємства він не заходив за резолюцією про згоду на звільнення,ніяких вимог про надання йому розрахунку в цей день він не заявляв. Наказом № 219-К від 04 жовтня 2013 року позивач був звільнений роботи за власним бажанням ст.38 КЗпП України на підставі його особистої заяви. Оскільки 04 жовтня 2013 року була п»ятниця,позивач з»явився на підприємство 07 жовтня 2013 року де його ознайомили під розписку з наказом про звільнення з роботи ,видали трудову книжку. Позивач підтвердив суду ,що 07 жовтня 2013 року він також до адміністрації підприємства вимоги про надання остаточного розрахунку не пред»являв. Позивач суду підтвердив,що він дійсно 28 листопада 2013 року заявив усну вимогу до адміністрації підприємства про надання йому остаточного розрахунку,який йому було надано в цей же день 28 листопада 2013 року шляхом виплати розрахункових сум на підставі платіжної відомості № 130 через касу підприємства. Ніяких доказів суду про звернення до адміністрації відповідача про надання йому остаточного розрахунку за період з 04.10.2013 року до 28 листопада 2013 року позивач суду не надав,судом не встановлено. Отже в суді встановлено,що на момент подачі позивачем заяви про звільнення з роботи за власним бажанням до відділу кадрів підприємства відповідача 04 жовтня 2013 року після 16 годин (з врахуванням часу пересування позивача від місця роботи до приміщення адміністрації підприємства) [PERSON] не працював,самовільно покинувши місце своєї роботи. Оскільки сторонами не оспорюються підстави звільнення позивача,суд вважає недоцільним дослідження причин самовільного залишення позивачем місця роботи 04 жовтня 2013 року ,оскільки це виходить за межі позовних вимог позивача. Але поясненнями сторін,матеріалами справи підтверджено той факт,що на момент подачі заяви про звільнення з роботи позивач не працював на своєму робочому місці,що він особисто підтвердив суду. Згідно статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Позивач на момент звільнення 04 жовтня 2013 року не працював, що він підтвердив особисто суду. Відповідач надав позивачу на його усну вимогу від 28.11.2013 року остаточний розрахунок при звільненні в цей же день 28.11.2013 року. Доказів звернення позивача до відповідача про виплату належних йому сум при звільненні на іншу дату суду не надано і в суді не встановлено,позивач звернувся до суду 29 листопада 2013 року,тобто уже після виплати йому остаточного розрахунку при звільненні,тому суд вважає,що підстави для задоволення позовних вимог позивача про стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні в розмірі 4368гривень відсутні. З врахуванням викладеного суд вважає ,що у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити у повному обсязі. Оскільки позивача звільнено згідно п.1 ч.1 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору, а у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі,судовий збір на користь держави у розмірі 243,60гривень слід віднести за рахунок держави на підставі ст.88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed