Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-12 00:00:00

7 листопада 2016 року [PERSON] (далі - позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, зазначила, що вона набула права приватної власності на житловий будинок з по господарськими будівлями і спорудами за [ADDRESS]. У цьому будинку зареєстрована її двоюрідна сестра - [PERSON], [INFO], яка з 2004 року по теперішній час у будинку не проживає. Позивач позбавлена можливості звернутись до відповідача з проханням про добровільне оформлення зняття з реєстрації, оскільки місце проживання останньої їй не відоме. З огляду на вище викладене, позивач просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим будинком з погосподарськими будівлями та спорудами, розташованих за адресою: [ADDRESS]. У судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на обставини, зазначені у позові, не заперечувала проти ухвалення судом заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з'явилась, про причини неявки суд не повідомила, про дату, час та місце розгляду справи відповідач повідомлялась належним чином, про що свідчить оголошення у газеті «Урядовий кур'єр» від 1 грудня 2016 року № 226. Згідно з ч. 1 ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Ураховуючи викладене вище, суд вважає, що оскільки відповідач не повідомила суд про причини неявки, заяви про розгляд справи за її відсутності не подала, а позивач не заперечує щодо ухвалення судом заочного рішення, слід провести заочний розгляд справи, на підставі наявних у справі доказів. Представник третьої особи - Клекотинський сільський голова Дворжецький Р.І. у судовому засіданні не заперечував проти задоволення позовних вимог, зазначивши, що відповідач дійсно з 2004 року не проживає у будинку позивача, оскільки проживає за кордоном. Розглянувши документи та матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та представника третьої особи, всебічно і повно з'ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд установив наступні обставини. Із Витягу про державну реєстрацію прав на житловий будинок від 14 червня 2012 року вбачається, що будинок [ADDRESS] (далі - будинок) належить позивачу (а.с. 7, 8). Рішенням Клекотинської сільської ради Шаргородського району Вінницької області №26 від 29 січня 2016 року [ADDRESS] було перейменовано на [ADDRESS] (а.с. 9). Згідно з довідкою Виконавчого комітету Клекотинської сільської ради Шаргородського району Вінницької області Вінницької області ради від 2 листопада 2016 року № 4434, [PERSON], 1980 року народження зареєстрована в будинку [ADDRESS], проте з 2004 року по теперішній час там не проживає (а.с. 10). Цю обставину у судовому засіданні підтвердила також позивач. Як стверджує позивач, вона позбавлена можливості звернутись до відповідача з вимогою про добровільне зняття з реєстрації, оскільки місцезнаходження останньої їй не відоме. Установленим обставинам відповідають цивільні правовідносини, пов'язані з володінням, користуванням та розпорядженням власністю, які регулюються, зокрема, Житловим кодексом Української РСР (далі - ЖК УРСР) та Цивільним кодексом України (далі - ЦК України). Так, згідно зі ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Частиною 1 ст. 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право. Частиною 3 цієї ж статті також передбачено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Статтею 3 Закону України «Про свободу пересування і вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що реєстрація це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Частиною 1 ст. 7 цього ж Закону передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до статей 10, 57-60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана за допомогою належних та допустимих доказів довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно зі статтями 11 та 212 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених сторонами вимог, на підставі доказів, які він оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Ураховуючи наведене, суд вважає, що оскільки позивачу на праві власності належить будинок, а відповідач права власності на будь-яку частину будинку не має, з 2004 року не проживає у будинку та не є членом сім'ї позивача, іншої домовленості між нею та позивачем немає, а реєстрація відповідача у будинку чинить позивачу перешкоди у вільному користуванні та розпорядженні належним їй на праві власності майном, то відповідач повинна бути визнана такою, що втратила право користування будинком. Водночас, що стосується вимог позивача про визнання відповідача такою, що втратила право користування погосподарськими будівлями та спорудами, розташованими за адресою: [ADDRESS], то ці вимоги задоволені бути не можуть, оскільки Законом України «Про свободу пересування і вільний вибір місця проживання в Україні» не передбачено позбавлення особи права користування нежитловими приміщеннями. Отже, позов слід задовольнити лише частково. Тому,

Outcome: partial