Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-07 00:00:00

4 червня 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON], в якому просить за підстав ст.218 ЦК України визнати дійсним укладенийусно правочин про найм (оренду) житлового приміщення квартири по вул. Громова, 38-42 у м. Костянтинівка Донецької області, пославшись на наступне: В квітні 2015 року між нею та відповідачем було укладено усно (за бажанням відповідача) правочин про найм (оренду) житлового приміщення на невизначений строк, а саме 1-кімнатної квартири по вул. Громова, 38-42 у м. Костянтинівка. На виконання правочину відповідач передала їй ключі від вказаної квартири, в свою чергу вона вселилася у вказану квартиру з малолітніми дітьми та стала в ній проживати. В червні 2015 року відповідач по телефону повідомила їй про те, що квартиру потрібно звільнити до липня 2015 року для вселення її родичів, тобто в порушення вимог ст.168 ЖК України попередила не письмово та не за три місяці. З таким повідомленням відповідача вона не згодна, вважає його таким, що не відповідає вимогам законодавства, порушує її права та права малолітніх дітей. 25 червня 2015 року [PERSON], звернулася до суду із зустрічним позовом, в якому просить виселити [PERSON] з будинку №38 квартири 42 по вул. Громова м. Костянтинівки, належній їй на праві власності, пославшись на наступне: На праві власності їй належить квартира, розташована в [ADDRESS]. У січні 2015 року її син [PERSON] без її на те згоди дозволив тимчасово пожити у зазначеній квартирі [PERSON] з двома її дітьми. Коли вона дізналася, що в її квартирі проживають сторонні люди, приїхала до сина, який пояснив, що в квартирі тимчасово живуть біженці з Горлівки. Зустрівшись з [PERSON] вона дозволила їй пожити до 1 липня 2015 року, після чого вони повинні з квартири виїхати, тому що квартира їй необхідна для продажу. Проживає [PERSON] із дітьми у неї без реєстрації, оскількизареєстровані [ADDRESS]. У травні 2015 року вона попередилаРухленко Н.В. про необхідність до 1 липня 2015 року звільнили квартиру. [PERSON]В.в агресивній манері заявила, що вони будуть надалі проживати в її квартирі, і вона не зможе їх виселити. У червні вона знову звернулася до [PERSON] з проханням звільнити квартиру в домовлений раніше термін, тобто 1 липня 2015. [PERSON] повідомила їй, що з квартири вона не виїде, що вона звернулася до суду і що жити вона буде в її квартирі, поки їй не набридне. Відповідач за зустрічним позовом порушує її право власності на користування, розпорядження і володіння майном. Позивач за первісним позовом відповідач за зустрічним позовом [PERSON] до суду не зявилася, надавши суду заяву про розгляд справи у її відсутність та з посиланням на підтримання первісного позову і невизнання зустрічного позову за наступних підстав: У січні 2015 року вона орендувала у [PERSON] квартиру, попередньо пересвідчившись, що саме [PERSON] є власником цього житла, і саме від [PERSON] отримала ключі від квартири. У квітні 2015 року вони зареєструвалися за адресою: вул. Громова, 38-42 у міграційній службі України. Квартира була орендована на невизначений строк, оскільки [PERSON] відмовила в укладанні письмового договору на її вимогу. В червні 2015 року відповідач усно повідомила про те, що квартиру необхідно звільнити. Зустрічний позов вважає необґрунтованим, непідтвердженим, таким, що не підлягає задоволенню. Відповідач за первісним позивач за зустрічним позовом [PERSON] первісний позов не визнала, зустрічний позов підтримала, пояснивши, що квартира по вул. Громова, 38-42 у м. Костянтинівка належить їй на праві власності на підставі договору дарування. У січні 2015 року її син [PERSON], який проживає у квартирі, розташованій на одній сходовій площадці з належною їй квартирою, не попередивши її про це, вселив у спірне житло [PERSON]. з двома дітьми. Про це вона дізналася через місяць після вселення [PERSON] У лютому вона зустрілась з [PERSON], якій дозволила проживати у належній їй квартирі до липня 2015 року на тих умовах, що [PERSON]. буде сплачувати за комунальні послуги. У двадцятих числах травня вона попередила [PERSON]. про необхідність звільнення спірного житла, потребу для проживання в якому мають члени її родини, від чого [PERSON]. категорично відмовилася, заявивши, що їй подобається проживати в квартирі [PERSON], тож вона буде займати цю квартиру досхочу. Таким чином [PERSON]. порушує її права як власника спірного житла. Первісний позов не визнає за тих підстав, що не вселяла [PERSON]. у належну їй квартиру на невизначений строк. Строк проживання [PERSON]. до липня 2015 року був одразу нею обумовлений. Вимогу про укладання договору найму спірного житла [PERSON] їй не висувала. Представник відповідача за первісним позовом позивача за зустрічним позовом адвокат [PERSON] первісний позов не визнав, зустрічний позов підтримав за наведених підстав. Представник третьої особи з боку позивача Служби у справах дітей виконавчого комітету Костянтинівської міської ради за довіреністю [PERSON], повідомлена про час та місце розгляду справи належним чином, до суду не зявилася, про причини неявки суд не повідомила, правову позицію щодо спору не висловила. Заслухавши сторону відповідача за первісним позовом позивача за зустрічним позовом, дослідивши надані сторонами докази у справі, суд дістає наступних висновків: Судом встановлено, що [PERSON] на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 22.02.2010 р. є власником квартири [ADDRESS] (копія Договору в матеріалах справи на а.с.27-29). За довідкою Комунального підприємства «Служба єдиного замовника» б/н від 25.06.2015 р. у квартирі зареєстрованих осіб не має (а.с.21). Фактично на час розгляду справи у спірному житлі проживає [PERSON] з двома дітьми - [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. Ця обставина підтверджена обома сторонами і ніким не оспорюється. Вирішуючи питання щодо правовідносин, відповідних встановленим фактам, суд дістає висновку про те, що досягнуту між сторонами домовленість про проживання [PERSON] у належній [PERSON] квартирі не можна вважати договором найму (оренди) житла в розумінні ст.158 ЖК України, ст.810 ЦК України за наступних підстав: Статтею 158 ЖК України визначено, що наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення.Договір найму жилого приміщення укладається між власникомбудинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договірповинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначати права і обов'язки наймодавця і наймача та інші умови найму. Статтею 810 ЦК України визначено, що за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату (ч.1). До договору найму житла, крім найму житла, що є об'єктом права державної або комунальної власності, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом (ч.3). Договір найму житла за приписами ст.811 ЦК України укладається у письмовій формі. Досягнута між сторонами домовленість не була оформлена письмово. По-друге, строк для проживання [PERSON] у спірному житлі був визначений як тимчасовий. На цьому наполягала власник спірного житла [PERSON] і її ствердження не спростовані [PERSON] У відсутність же письмового оформлення досягнутої між сторонами домовленості перевірити цю обставину в інший спосіб не є можливим, тому суд приймає як достовірні пояснення з цього приводу [PERSON] як власника спірного житла. Також, спірне житло не було передане [PERSON] для проживання у ньому за плату. На цьому наполягала [PERSON], зазначивши, що [PERSON] за їхньою домовленістю лише сплачувала за комунальні послуги, плату за спірне житло вона не вимагала. [PERSON] ця обставина не спростована. Застосовуючи аналогію права, суд вважає, що між сторонами виникли правовідносини, що регулюються ст.818 ЦК України «Тимчасові мешканці», якою передбачено наступне: «1. Наймач та особи, які постійно проживають разом з ним, за їхньою взаємною згодою та з попереднім повідомленням наймодавця можуть дозволити тимчасове проживання у помешканні іншої особи (осіб) без стягнення плати за користування житлом (тимчасових мешканців). 2. Тимчасові мешканці не мають самостійного права користування житлом. 3. Тимчасові мешканці повинні звільнити житло після спливу погодженого з ними строку проживання або не пізніше семи днів від дня пред'явлення до них наймачем або наймодавцем вимоги про звільнення помешкання». При цьому суд не приймає до уваги доводи [PERSON] як підставу для задоволення її вимог з приводу того, що вона з 24.04.2015 р. зареєстрована у спірному житловому приміщенні, про що має відмітку міграційної служби, оскільки реєстрація, на яку посилається [PERSON] є взяттям на облік осіб, які переміщуються з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, і не є реєстрацією внаслідок укладання договору найму житлового приміщення. Сам же факт займання [PERSON] спірного житлового приміщення ніким не оспорюється. Також суд з огляду на положення ст.818 ЦК України не вважає за необхідне для розвязання спору зясування підстав, за якими [PERSON] висунула [PERSON] вимогу про звільнення спірного житлового приміщення. Суд також не приймає доводи [PERSON] щодо необхідності застосування положень ч.3 ст.168 ЖК України щодо того, що договір найму жилого приміщення, укладений на невизначений строк, може бути розірвано за вимогою наймодавця, якщо жиле приміщення, займане наймачем, необхідне для проживання йому та членам його сім'ї, за умови попередження наймача про наступне розірвання договору за три місяці, оскільки, як встановлено судом, досягнуту між сторонами домовленість про проживання [PERSON] у належній [PERSON] квартирі ані за формою, ані за змістом не можна вважати договором найму житлового приміщення. Конституцією України (ст. 41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. За ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК та ст.150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Враховуючи, що [PERSON] не набула права на користування житлом належним [PERSON] з підстав, передбачених законом (найм, оренда, вселення наймачем тощо - ст. 810 ЦК, ст.158 ЖК), суд не вбачає підстав вважати її житлові правапорушеними та підстав для їх захисту. За наведених підстав, суд дістає висновку про необхідність відмови у задоволенні первісного позову. Напроти, за тих обставин, що [PERSON] завчасно власником спірного житла була попереджена про необхідність його звільнення до липня 2015 року (що підтверджено обома сторонами), попре це спірне житло не звільнила, наявне порушення права власності [PERSON], яке підлягає захисту шляхом виселення [PERSON] Тож зустрічний позов підлягає задоволенню. На підставі ст.391 ЦК України,

Outcome: approved