Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-13 00:00:00

3 липня 2018 року до Корольовського районного суду м. Житомира звернулась [PERSON] із вказаним позовом, в якому просить визнати [PERSON] і [PERSON] такими, що втратили право користування належним їй житловим приміщенням квартирою [ADDRESS]. Позивач в обґрунтування своїх вимог зазначила, що їй на підставі спільної сумісної власності з [PERSON] належить зазначена квартира, де зареєстровані відповідачі, які не проживають у квартирі і це перешкоджає їй вільно розпоряджатися своїм майном. Ухвалою судді від 23 липня 2018 року прийнято до розгляду позовну заяву [PERSON], відкрито спрощене провадження у справі з повідомленням сторін та призначено судове засідання. [PERSON] у судове засідання не з»явилась, від неї до суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, в якій остання підтримала свої позовні вимоги і просить їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідачі у судове засідання не з'явились, заяв про розгляд справи за їх відсутності не надали, про причини неявки суд не повідомили. [PERSON] у судове засідання не з»явився, надіславши суду заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій позовні вимоги [PERSON] підтримує і не заперечує проти їх задоволення. З огляду на викладене та відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, суд вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутності сторін і на підставі ч.1 ст.280 ЦПК України ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне. Згідно ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Ст.13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Судом встановлено, що [PERSON], [INFO] р. н., на підставі спільної сумісної власності з [PERSON] належить квартира [ADDRESS], що підтверджується копією Свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 27 березня 2000 року (а. с. 10). Згідно наданих 18 вересня 2018 року Відділом обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Житомирській області відомостей (а. с. 18-20) та копії довідки КП «ВЖРЕП № 13» Житомирської міської ради за № 886 від 11.05.2018 (а. с. 8) вбачається, що [PERSON], [INFO] р. н., і [PERSON], [INFO] р. н., зареєстровані за вказаною адресою. Як вбачається з копії Акту КП «ВЖРЕП № 13» Житомирської міської ради від 11 травня 2018 року (а. с. 9), відповідачі квартиру № [ADDRESS] займають, у зв'язку з чим, за користування квартирою та комунальні послуги не сплачують, що спричиняє позивачу незручності у користуванні нею. На ствердження вибуття, суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресована кореспонденція, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Відповідно до ст.391 ЦК України, позивач має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Крім того ст.41 Конституції України та ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплюють принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти. Стаття 383 ЦК України та ст.150 ЖК Української РСР передбачають право власника будинку (квартири) використовувати своє житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст.156 Української РСР з врахуванням положень ч.1 ст.405 ЦК України тільки члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що належить йому, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Згідно ст.71 ЖК Української РСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. У відповідності до ст.72 ЖК Української РСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. За таких обставин та враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги [PERSON] ґрунтуються на вимогах Закону.

Outcome: approved