Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-11 00:00:00

31 жовтня 2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання права власності на земельні ділянки в порядку спадкування. Свої вимоги позивач мотивує тим, що у червні 2011 року прокурор Білопільського району звернувся до суду в інтересах Куянівської сільської ради із заявою про визнання відумерлою спадщини, яка відкрилася після померлої [INFO] [PERSON], обґрунтовуючи свої вимоги тим, що після смерті останньої відкрилася спадщина на земельну ділянку (пай) розміром 4,42 в умовних кадастрових гектарах, розташовану на території Куянівської сільської ради. Заповіту [PERSON] не складала, протягом десяти років з дня смерті спадкоємці останньої до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини не зверталися. Рішенням Білопільського районного суду Сумської області від 15 червня 2011 року вказану вище заяву прокурора було задоволено, спадщину, яка залишилася після смерті [PERSON] визнано відумерлою та передано територіальній громаді Куянівської сільської ради Білопільського району Сумської області. У подальшому рішенням Апеляційного суду Сумської області від 14 квітня 2016 року вищезгадане рішення суду першої інстанції скасоване. Рішенням апеляційної інстанції встановлено, а тому доказуванню не підлягає, що після смерті [PERSON], яка померла [INFO] в с. Новопетрівка відкрилася спадщина на земельну частку (пай) розміром 4,42 в умовних кадастрових гектарах, розташовану на території Куянівської сільської ради Білопільського району Сумської області посвідчену сертифікатом серії [NUMBER] від 29 листопада 2000 року, виданим ВАТ «Бурякорадгосп Куянівський». Крім того, рішенням Білопільського районного суду Сумської області від 15 березня 2016 року встановлено, що вона та відповідачі [PERSON], [PERSON] є онуками [PERSON] та дітьми [PERSON], яка померла [INFO]. У 2016 році вона знайшла оригінали правовстановлюючих документів, а саме: сертифікат серії [NUMBER] від 29 листопада 2000 року на земельну частку (пай) [PERSON] та державний акт на право власності на земельну ділянку від 19 березня 2004 року серії [NUMBER], виданий на ім'я [PERSON] Посилаючись на викладені вище обставини, на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16, ст. ст. 1216, 1218, ч. 1 ст. 1225 ЦК України, ст. ст. 3, 4 ЦПК України, [PERSON] просить визнати за нею в порядку спадкування після смерті [PERSON] право власності на 1/3 частину земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 4,20 га з кадастровим номером [NUMBER], розташованої на території Куянівської сільської ради Білопільського району Сумської області та після смерті [PERSON] право власності на 1/3 частину земельної ділянки (паю) розміром 4,42 в умовних кадастрових гектарах, без визначення меж цієї частки в натурі, розташованої на території Куянівської сільської ради Білопільського району Сумської області. Ухвалою від 10 листопада 2017 року відкрито провадження у справі за вказаним вище позовом. Ухвалою 28 листопада 2017 року задоволено клопотання представника позивача та до участі у справі в якості співвідповідача залучено Куянівську сільську раду Білопільського району Сумської області (а. с. 54-57). У судове засідання позивач [PERSON] не з'явилася. Представник останньої за довіреністю [PERSON] позов підтримав. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з'явилися, подали заяви про розгляд справи у їхню відсутність, позов визнали. Проте, ухвалою від 12 лютого 2018 року судом відмовлено у визнанні позову останніх з підстав невідповідності вимогам чинного законодавства. Представник відповідача - Куянівської сільської ради Білопільського району Сумської області Даценко А. М. проти позову заперечував. Заслухавши представника позивача [PERSON], представника Куянівської сільської ради Білопільського району Сумської області - Даценка А. М., повно, всебічно і об'єктивно дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, суд приходить до наступних висновків. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому, однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст. ст. 76-78, ст. 81 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є письмові, речові і електронні докази, висновки експертів, показання свідків. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З матеріалів справи вбачається, що [INFO] в с. Новопетрівка Білопільського району Сумської області померла [PERSON] (а. с. 9). Рішенням Білопільського районного суду від 15 березня 2016 року, яке набрало законної сили 26 березня 2016 року, встановлено, що остання була рідною бабою позивача [PERSON] та відповідачів [PERSON] і [PERSON] по лінії матері [PERSON] (а. с. 10-11). Згідно з свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] [PERSON] померла [INFO] (а. с. 9). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на земельну частку (пай) розміром 4,42 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) у землі, яка перебувала у колективній власності Відкритого акціонерного товариства «Бурякорадгосп Куянівський», посвідчену сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER] від 29 листопада 2000 року, виданим на підставі рішення Білопільської районної державної адміністрації від 27 серпня 2000 року №358 (а. с. 7). Рішенням Білопільського районного суду від 15 червня 2011 року задоволено заяву прокурора Білопільського району в інтересах Куянівської сільської ради Білопільського району Сумської області, спадщину, яка відкрилася після смерті [PERSON], зокрема вищезгадану земельну ділянку, визнано відумерлою та передано територіальній громаді Куянівської сільської ради у зв'язку з тим, що після смерті останньої пройшло більше десяти років та до часу прийняття судом рішення спадщина ніким не прийнята. У подальшому, рішенням Апеляційного суду Сумської області від 14 квітня 2016 року означене вище судове рішення скасоване у зв'язку з тим, що суд першої інстанції не застосував норми Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, які підлягали застосуванню при вирішенні заяви прокурора, не перевірив наявність у померлої спадкоємців, не з'ясовував чи усунені вони від спадкування, прийняли або не прийняли спадщину, відмовилися від її прийняття та не залучив до участі у справі всіх заінтересованих осіб (а. с. 5-6). Із досліджених судом матеріалів цивільної справи №573/229/16-ц за заявою [PERSON], [PERSON], [PERSON] про встановлення юридичних фактів вбачається, що згідно з довідкою Куянівської сільської ради від 23 лютого 2016 року [PERSON], яка померла [INFO], була зареєстрована та проживала одна [ADDRESS]. Заповіт від імені померлої виконавчим комітетом сільської ради не посвідчувався. Спадщину після останньої ніхто із спадкоємців не прийняв (а. с. 38 справа №573/229/16-ц). У судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтвердив, що спадщину після смерті [PERSON] ніхто в установленому законом порядку не прийняв, але при цьому вважав, що за нормами ЦК УРСР 1963 року позивач за законом має право на спадщину, яка відкрилася після смерті останньої. Відповідно до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру станом на 28 листопада 2017 року спадкова справа після смерті [PERSON], яка померла [INFO], не заведена (а. с. 53). Відповідно до п. п. 1, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Згідно з положеннями ст. ст. 524, 525 ЦК УРСР, який діяв на час відкриття спадщини після смерті [PERSON], спадкоємство здійснювалося за законом і за заповітом. Часом відкриття спадщини визнавався день смерті спадкодавця. При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги за законом були в рівних частках діти, дружина і батьки померлого. Онуки і правнуки спадкодавця були спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини не було в живих того з батьків, хто був би спадкоємцем (ст. 529 ЦК УРСР). Відповідно до ч. 1 ст. 548, ч. 1, ч. 2 ст. 549 ЦК УРСР для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускалося прийняття спадщини під умовою або застереженням. Визнавалося, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо протягом шести місяців з дня відкриття спадщини він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном та(або) подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Згідно з ч. 3 ст. 553 ЦК УРСР вважалося, що спадкоємець відмовився від спадщини, якщо він не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини, передбачених статтею 549 цього Кодексу. Отже, виходячи із встановлених судом фактичних обставин та наведених вище положень законодавства, яке діяло на час відкриття спадщини після смерті [PERSON], положеннями ЦК УРСР 1963 року не передбачалося право онуків на спадщину, яка відкрилася після смерті діда чи баби, якщо на час її відкриття були живими діти померлих, а тому позивачка [PERSON], яка є онукою померлої [PERSON] по материнській лінії, не має права на спадкування після смерті останньої, оскільки на час відкриття спадщини була живою її мати - [PERSON], яка в сою чергу, будучи донькою [PERSON] та являючись спадкоємицею першої черги, в установленому статтею 549 ЦК УРСР порядку спадщину не прийняла. А тому, незважаючи на скасування Апеляційним судом Сумської області від 14 квітня 2016 року рішення Білопільського районного суду Сумської області від 15 червня 2011 року про визнання відумерлою спадщини, що залишилася після померлої [INFO] [PERSON], у позивача не виникло право на спадщину, яка відкрилася після смерті останньої. Доводи представника позивача про протилежне не ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах чинного на час відкриття спадщини ЦК УРСР 1963 року. Таким чином, враховуючи встановлені судом фактичні обставини справи, аналізуючи докази та даючи їм правову оцінку, щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що вимога [PERSON] про визнання права власності на 1/3 частину земельної частки (паю) розміром 4,42 в умовних кадастрових гектарах, без визначення меж цієї частки в натурі, розташованої на території Куянівської сільської ради Білопільського району Сумської області, в порядку спадкування після баби - [PERSON], яка померла [INFO], є безпідставною та задоволенню не підлягає. Щодо позовної вимоги [PERSON] про визнання права власності на 1/3 частину земельної ділянки в порядку спадкування після смерті матері - [PERSON] суд зазначає наступне. Як вбачається з матеріалів справи, [INFO] у с. Куянівка Білопільського району Сумської області померла мати позивача [PERSON] та відповідачів [PERSON] і [PERSON] - [PERSON] (а. с. 10-11, 14). Після смерті останньої відкрилася спадщина на земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER] для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 4,20 га у межах згідно з планом, розташовану на території Куянівської сільської ради, посвідчену державним актом серії [NUMBER] від 19 березня 2004 року, виданим на підставі розпорядження голови Білопільської районної державної адміністрації №118 від 11 березня 2004 року (а. с. 8). З інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 15 листопада 2017 року вбачається, що спадкова справа після смерті [PERSON], яка померла [INFO] не заводилася (а. с. 35). За загальними правилами про спадкування, передбаченими ст. ст. 1216, 1218, 1220 Цивільного кодексу України 2003 року, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Відповідно до ч. 1 ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця та той з подружжя, який його пережив. В силу ст. ст. 1268, 1269, 1270 ЦК України спадкоємець за законом має право прийняти спадщину шляхом постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини чи подачі до нотаріальної контори або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяви про прийняття спадщини. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Як роз'яснено у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних прав про спадкування» якщо спадкоємець не прийняв спадщину, його вимоги про визнання права власності на спадкове майно не підлягають задоволенню судом. Прийняття спадщини спадкоємцем, який звертається з вимогою про визнання права власності на спадкове майно, має встановлюватись належними доказами: копіями документів із спадкової справи, якщо така справа заводилася нотаріусом, довідками з житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця. Разом з цим, у судовому засіданні позивачем не надано належних та допустимих доказів вчинення нею дій щодо прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті матері, [PERSON], а також наявності перешкод у здійсненні права на спадкування, в тому числі відмови нотаріуса у оформленні спадщини. Згідно з ч. 1 ст. 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Виходячи з наведеного вище, суд приходить до висновку, що у порядку, встановленому статтями 1268 та 1269 ЦК України позивач як спадкоємець першої черги спадщину, яка відкрилася після смерті матері, не прийняла. Згідно з ч. 3 ст. 1272 ЦК України, п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання заяви про прийняття спадщини. Разом з цим, позивач не зверталася до суду із заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини після смерті матері та при зверненні до суду з даним позовом відповідне питання не ставила. Зі змісту ст. 321 ЦК України вбачається, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. При цьому право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ч. 2 ст. 373 ЦК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини (п. «г» ч. 1 ст. 81 ЗК України). Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику в справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Разом з цим, зі змісту позовної заяви вбачається, що оригінал державного акту серії [NUMBER] від 19 березня 2004 року, який посвідчує право [PERSON] на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 4,20 га, розташовану на території Куянівської сільської ради Білопільського району Сумської області, зберігається у позивача. З огляду на викладене, враховуючи, що у порядку, передбаченому ст. ст. 1268- 1269 ЦК України спадщина, яка залишилася після смерті [PERSON], позивачем чи іншими особами, які мали право на неї, не прийнята, оригінал правовстановлюючого документа на належну померлій земельну ділянку, знаходиться у позивача, а також з огляду на відсутність відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, що виключає право особи на звернення до суду із вказаним позовом, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності на 1/3 частину земельної ділянки з кадастровим номером [NUMBER] для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 4,20 га, розташованої на території Куянівської сільської ради Білопільського району Сумської області, в порядку спадкування після смерті матері [PERSON] є безпідставними та не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed