Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-01 00:00:00

29 грудня 2015 року Моторне (транспортне) страхове бюро України (надалі по тексту МТСБУ) звернулось до суду з позовом до [PERSON] та Комунального підприємства «Житлово-експлуатаційна організація № 31», в якому просило стягнути солідарно з відповідачів, в порядку регресу грошові кошти в розмірі понесених витрат в сумі 9821 грн. 30 коп. та витрати понесені на сплату судового збору. 02 червня 2016 року судом постановлено ухвалу, якою закрито провадження у справі в частині вимог предявлених до КП «ЖЕО № 31», на підставі п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України. Обґрунтовуючи заявлений по справі позов, позивач зазначив, що 01.11.2012 року з вини відповідача відбулося ДТП, в якій був пошкоджений автомобіль [NUMBER] під керуванням [PERSON], який належить ПАТ ЕПК «Дніпрообленерго» на праві власності. Вина відповідача встановлена постановою суду. Розмір завданих збитків, відповідно до висновку експерта склав 7913,30 грн., які відповідач добровільно не відшкодував. На підставі заяви ПАТ ЕПК «Дніпрообленерго», позивачем здійснено виплату відшкодування в сумі 7913,30 грн. та були понесені витрати на аварійного комісара в розмірі 1908,00 грн. Представник позивача до суду не прибув, в матеріалах справи міститься заява останнього, в якій він просить справу розглянути у його відсутність, позовні вимоги підтримує, просить задовольнити. Відповідач звернувся до суду з заявою, в якій просив справу розглянути у його відсутність, просив відмовити у задоволенні позову, надавши письмові заперечення. Суд, дослідивши та перевіривши матеріали справи, дійшов висновку, що позовні вимоги МТСБУ задоволенню не підлягають, виходячи з наступного висновку. Відповідно до копії постанови Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 листопада 2012 року, яка набрала законної сили 07 грудня 2012 року, [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу, на час скоєння дорожньо - транспортної пригоди останній перебував у трудових відносинах з КП «ЖЕО №31». З вказаної постанови убачається, що при ДТП були пошкоджені автомобілі Шкода, р/н 34-705 АА, під керуванням водія [PERSON] та припаркований автомобіль [NUMBER], водій [PERSON] (а.с. 6). Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких бере участь та сама особа, щодо якої встановлено ці обставини. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що відповідач [PERSON] на час вчинення ДТП перебував у трудових відносинах з КП «ЖЕО № 31» та керував транспортним засобом при виконанні трудових обовязків, потерпіла особа - [PERSON] також перебував у трудових відносинах з ПАТ «ДТЕК Дніпрообленерго», якому належить на праві власності автомобіль ВАЗ ( копія трудової книжки). Внаслідок зіткнення власнику автомобіля «ВАЗ», державний номерний знак [NUMBER], було заподіяно матеріальну шкоду на загальну суму 7913 грн. 30 коп., що підтверджується звітом про визначення вартості матеріального збитку № 21/12/12-С від 31.12.2012 р. (а.с. 8). Оскільки цивільна відповідальність КП «ЖЕО № 31», як власника автомобіля застрахована не була, МТСБУ виплатило ПАТ «ДТЕК Дніпрообленерго» страхове відшкодування в сумі 7913 грн. 30 коп., що підтверджується, заявою ПАТ «ДТЕК Дніпрообленерго» до МТСБУ про відшкодування шкоди заподіяної в результаті пошкодження ТЗ (а.с. 7), наказом № 544 від 26 лютого 2013 року (а.с.9), довідкою № 1 від 15 лютого 2013 року про розмір відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих (а.с. 10) та копією платіжного доручення № 878 від 27 лютого 2013 року (а.с. 11). Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної безпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обовязків. З аналізу змісту глави 82 ЦК України убачається, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду». За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа яка є відповідальною за шкоду, на підставі ч. 1 ст. 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування. Аналіз положень ст. ст. 1166, 1187, 1188 ЦК України свідчить про встановлення в цивільному праві України змішаної системи юридичної відповідальності за завдану шкоду, до якої входить: по-перше, правило генерального делікту, відповідно до якого будь-яка шкода (в т.ч. моральна), завдана потерпілому неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; по-друге, правило спеціальних деліктів, яке передбачає особливості відшкодування шкоди, завданої у певних спеціально обумовлених у законодавстві випадках (спеціальними субєктами, у спеціальний спосіб тощо). Правило генерального делікту закріплено у ст. 1166 ЦК України стосовно майнової шкоди та у ст. 1167 ЦК України стосовно моральної шкоди. Умовами застосування цих норм є завдання шкоди (майнової, моральної) неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, наявність причинного зв'язку між цими діями (бездіяльністю) і шкодою та вина заподіювача. За правилом генерального делікту відповідальність за завдання шкоди покладається на особу, яка цю шкоду завдала, тобто на безпосереднього заподіювача. Статті 1187, 1188 ЦК України відносяться до спеціальних деліктів, які передбачають особливості субєктного складу відповідальних осіб (коли обовязок відшкодування шкоди покладається не на безпосереднього заподіювача, а на іншу вказану у законі особу власника джерела підвищеної небезпеки) та встановлюють покладення відповідальності за завдання шкоди незалежно від вини заподіювача. Так, ст. 1187 ЦК України встановлює особливого субєкта, відповідального за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки. Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України таким субєктом є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Не є таким субєктом і не несе відповідальності перед потерпілим за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, особа, яка керує транспортним засобом у звязку з виконанням своїх трудових (службових) обовязків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом. Зазначений висновок узгоджується і з нормою ч. 1 ст. 1172 ЦК України та ч. 2 ст. 1187 ЦК України. Положення ч. 1 ст. 1188 ЦК України про застосування принципу вини у разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки не скасовує попереднього правила про відповідальність саме власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки (ч. 2 ст. 1187 ЦК України). В такому випадку обовязок по відшкодуванню шкоди покладається на того власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки, з вини водія якого завдана шкода, а не безпосередньо на винного водія, оскільки положення ст. ст. 1187, 1188 ЦК України є спеціальними по відношенню до ст. 1167 ЦК України, у звязку з чим перевага у застосуванні має надаватися спеціальним нормам. Відповідно до копії трудової книжки, яка міститься в матеріалах справи (а.с. 87-89), відповідач [PERSON] з 21.04.2009 року по 30.03.2013 року працював водієм автотранспортних засобів на КП «ЖЕО № 31», та 01.11.2012 року, тобто на час ДТП, виконував трудові обовязки. Отже, аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія [PERSON], який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Така ж правова позиція і Верховного суду України, яка викладена в Постанові від 06 листопада 2013 року по розгляду справи № 6-108 цс13. Таким чином, перевіривши та дослідивши матеріали справи та надані докази, в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, відповідно до вимог ст. 59 ЦПК України, які б встановлювати обовязок [PERSON] нести відповідальність по відшкодуванню виплачених страхових сум перед МТСБУ, а тому суд дійшов висновку, що вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Так, згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, у разі відмови у задоволенні позову, понесені позивачем судові витрати йому не відшкодовуються.

Outcome: dismissed