Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-20 00:00:00

29.09.2015р. [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»), треті особи: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], в якому просить визнати правовідношення за договором поруки №210289 від 10.06.2008 року, укладеним між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] та договір іпотеки №87795 від 10.06.2008р., укладений між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON], [PERSON], [PERSON], які є майновими поручителями [PERSON], припиненими. Вимоги позову мотивовані тим, що 10.06.2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено договір про надання споживчого кредиту №11358015000. Цього ж числа між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено договір поруки №210289. Також 10.06.2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON], [PERSON], [PERSON], які є майновими поручителями [PERSON], укладено договір іпотеки №87795, за умовами якого іпотекодавці передають в іпотеку іпотекодержателю в забезпечення повернення кредитних ресурсів, виданих [PERSON], квартиру [ADDRESS]. Згідно довідки-розрахунку за кредитом [PERSON] від 20.03.2014р., останньою датою погашення заборгованості є 21.09.2011р., з якої почав відраховуватися час пред'явлення позову до поручителя терміном 6 місяців, згідно ч. 4 ст. 559 ЦК України. Цей строк не може відраховуватися з дня настання строку основного зобов'язання, яким є визначений кредитним договором строк - до 12.06.2023р. З урахуванням дати погашення заборгованості боржником [PERSON], Банк повинен був у період з 01.11.2011р. по 01.06.2012р. звернутися до суду з позовом, що Банком зроблено не було. Довідка-розрахунок заборгованості за кредитним договором, в якій відсутні основні критерії щодо проведення розрахунків, не відповідає фактичним обставинам, а проведені відповідачем розрахунки викликають сумніви щодо їх обґрунтованості, оскільки у колонці «Сума фактичного погашення за наданим кредитом» вказані сумі, які не відповідають ануїтетним платежам в розмірі 685,00 доларів США і є значно меншими, що створює дисбаланс у зарахуванні відсотків та тіла кредиту, що ставить в тяжке, несправедливе становище споживача в договірних зобов'язаннях та відповідачів по справі, графік платежів, передбачений п.1.2. Договору не видавався, у самому Договорі немає відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту, відсутні посилання на умови Договору, щодо Довідки розрахунку пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом та процентами, при цьому проценти за користування кредитом залишились незмінними у розмірі 14,50%, Банк будь-яких повідомлень Позичальнику та Поручителям не посилав. Отже, стороною Відповідача замовчується реальна відсоткова ставка і сам порядок нарахування заборгованості, який є необґрунтованим, що суперечить вимогам ст. 5, 10, 15 Закону України «Про захист прав споживачів». Порука та іпотека є різними видами забезпечення. З цих підстав позивач вважає дію правовідношення за договором поруки та договором іпотеки від 10.06.2008р., який, на думку позивача, є похідним від договору поруки, припиненими. Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтримав вимоги позову з викладених у ньому підстав та додатково пояснив, що зобов'язання за договором поруки припинилися, оскільки Банк з дати останнього здійснення проплати по договору кредиту в 2011 році не звернувся до позивача з вимогою чи позовом, крім того, мало місце незаконне збільшення процентної ставки. Також зазначив, що вимога позову щодо припинення договору іпотеки є похідною від позовної вимоги про припинення правовідношення за договором поруки, оскільки Банк збільшив процентну ставку за кредитом, про що позивач не був повідомлений, а тому вартість майна не може відповідати вартості збільшених кредитних зобов'язань, які позивач не може покрити своїм майном. Договір іпотеки вважає припиненим, оскільки припиненим є й договір поруки. Також зазначив, що вимога позову щодо договору іпотеки викладена ним не коректно, оскільки насправді вона стосується лише частини належної позивачу на праві власності квартири. Представник відповідача ПАТ «УкрСиббанк» в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував в повному обсязі та пояснив, що обставини щодо неприпинення поруки встановлені рішенням Апеляційного суду м. Києва від 14.05.2015р. Позивачем не надано доказів неправильного нарахування заборгованості за кредитним договором. Крім того, Законом України «Про іпотеку» передбачені підстави припинення іпотеки, серед яких немає підстав, викладених у позовній заяві. Положення ст. 559 ЦК України не розповсюджуються на правовідношення за договором іпотеки. Треті особи [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судове засідання неодноразово не з'явилися, були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, причини неявки до суду не повідомили, заяв чи клопотань не подали. м Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали даної справи та справи №755/9178/14-ц, оцінивши зібрані докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до пунктів 3, 4 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору, свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом. Підстави виникнення цивільних прав та обов'язків визначені в статті 11 Цивільного кодексу України, зокрема вони виникають з договорів та інших правочинів. Статтею 14 цього Кодексу визначено, що цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Виконання цивільних обов'язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що 10 червня 2008 року між АКБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та [PERSON] був укладений договір про надання споживчого кредиту № 11358015000, відповідно до умов якого, останньому було надано кредит в сумі 50000,00 доларів США, що за курсом НБУ дорівнює еквіваленту 242450,00грн. Позичальник зобов'язався прийняти, належним чином використовувати та повернути Банку кредит та сплатити проценти за його користування шляхом внесення ануїтетних платежів в порядку і на умовах, вказаних цим договором. Згідно п.1.2.2 кредитного договору сторони погодили, що позичальник у будь-якому випадку зобов'язаний повернути банку кредит у повному обсязі в термін, не пізніше 12.06.2023 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту, встановлений на підставі додаткової угоди сторін або до вказаного банком терміну (достроково) відповідно до умов розділу 12 цього договору. Сукупна вартість кредиту визначається «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту (Додаток №1). Графік розрахований на дату підписання Договору. Позичальник зобов'язується повертати суму кредиту та сплачувати проценти шляхом сплати ануїтетних платежів у розмірі 685,00 доларів США в день сплати ануїтетних платежів. Відповідно до п.1.2.1 надання кредиту здійснюється у термін: 10 червня 2008 року. Пунктом 1.5 кредитного договору визначено, що кредит надається шляхом зарахування банком на поточний рахунок позичальника [NUMBER], для подальшого використання за цільовим призначенням. Також, відповідно до п.12.1 кредитного договору, сторони погодили, що відповідно до ст.ст. 525, 611 ЦК України сторони погодили, що у випадку настання обставин, визначених у п.п. 2.3, 4.9, 5.3, 5.5, 5.6, 5.8, 5.10, 8.4, 10.2, 10.14 цього договору та направлення банком на адресу позичальника повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту і не усунення позичальником порушень умов за цим договором протягом 31 календарного дня з дати одержання позичальником повідомлення (вимоги) від банку, вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 32 календарний день з дати одержання позичальником повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від банку (а.с.10-14). Посилання в позовній заяві на те, що графік платежів, передбачений п.1.2. Договору не видавався є необґрунтованими, оскільки, як убачається з п.1.2.2. договору про надання споживчого кредиту № 11358015000 від 10 червня 2008 року, сукупна вартість кредиту визначається «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту» (Додаток №1). Графік розрахований на дату підписання договору. Позивачем на підтвердження викладених в позовній заяві доводів щодо останньої сплати позичальником заборгованості за кредитним договором 21.09.2011 року надано копію довідки-розрахунку заборгованості за кредитом станом на 20.03.2014р., яка не завірена належним чином (а.с.18). Згідно зі статтями 546, 549 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання. Відповідно до ч. 1 ст. 553 Цивільного кодексу України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (ч. 1 ст. 554 Цивільного кодексу України). В забезпечення виконання [PERSON] кредитних зобов'язань за Договором про надання споживчого кредиту №11358015000 від 10.06.2008 року, між АКБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та позивачем [PERSON] 10.06.2008р. укладено Договір поруки №210289, відповідно до умов якого, поручитель поручається перед Кредитором відповідати за невиконання [PERSON] усіх його зобов'язань за кредитним договором. Згідно п.3.1. договору поруки, він набирає чинності з моменту підписання обома сторонами та діє до повного припинення всіх зобов'язань боржника за основним договором (а.с.15). Відповідно до ч.1 ст. 572 ЦК України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Застава виникає, серед іншого, на підставі договору (ч.1 ст.574 ЦК України). Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (ч.1 ст.575 ЦК України). В забезпечення виконання [PERSON] кредитних зобов'язань за Договором про надання споживчого кредиту №11358015000 від 10.06.2008 року, між АКБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та [PERSON], [PERSON], [PERSON], які є майновими поручителями [PERSON], 10.06.2008р. укладено нотаріально посвідчений Договір іпотеки №87795, відповідно до умов якого, іпотекодавці передають в іпотеку іпотекодержателю як забезпечення повернення кредитних ресурсів, виданих [PERSON], наступне нерухоме майно: квартиру [ADDRESS] (а.с.16-17). Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.ст. 212, 213 ЦПК України, рішення ґрунтується на досліджених наявних в справі доказах. Як на одну з підстав припинення поруки, позивач посилається на збільшення банком процентної ставки за кредитним договором без повідомлення позивача, як поручителя за договором поруки. Згідно ч. 1 ст. 559 ЦК України, порука припиняється в разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Разом з тим, позивачем не надано суду жодного доказу в розумінні ст. 57-59 ЦПК України на підтвердження зміни Банком зобов'язання за кредитним договором, а тим більше - без згоди позивача, як поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг його відповідальності. За змістом ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Як убачається зі змісту оспорюваного договору поруки, ним не визначений строк припинення поруки. Зазначення в п.3.1. договору поруки №210289 про те, що він діє до повного припинення всіх зобов'язань боржника за основним договором не є строком в розумінні ст. 251-254 ЦК України. Як убачається з умов кредитного договору №11358015000, матеріалів даної справи та дослідженої судом справи №755/9178/14-ц, боржник [PERSON] первинно взяв на себе зобов'язання повернути суму кредиту з відповідними процентами до 12 червня 2023 року, сплачуючи її частинами (щомісячними платежами) згідно з графіком платежів, шляхом сплати ануїтетних платежів. Крім того, в розділі 12 кредитного договору сторони погодили порядок дострокового повернення кредиту за вимогою банку. Отже, поряд з установленням строку дії кредитного договору, сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов'язання згідно з ч.3 ст.254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. У разі зміни кредитором на підставі ч.2 ст.1050 ЦК України строку виконання основного зобов'язання передбачений ч.4 ст.559 ЦК України шестимісячний строк підлягає обрахуванню з цієї дати. Крім того, регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв'язку із закінченням строку її чинності частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України). Зі змісту цієї норми вбачається, що у тексті частини четвертої статті 559 ЦК України застосовуються поняття «пред'явлення вимоги» та «пред'явлення позову», як умови чинності поруки. Враховуючи правову конструкцію зазначеної правової норми, викладеної в одному абзаці, подібність правовідносин, які вона регулює, та на підставі системного, послідовного, логічного тлумачення змісту цієї норми слід дійти висновку про те, що передбачений цією нормою підхід до правового регулювання строків дії поруки та її припинення є однаковим. Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку (статті 61, 64 Господарського процесуального кодексу України, стаття 122 ЦПК України) протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Таким чином, аналізуючи частину четверту статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що застосоване в цій нормі поняття «строк чинності поруки» повинне розглядатися однаково, тобто як строк, протягом якого кредитор може в судовому порядку реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобов'язання. Відповідно закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14, яка згідно зі ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. Відповідно до ч. 3 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 14.05.2015 року, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 09 липня 2014 року в частині солідарного стягнення з [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] на користь публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованості в розмірі 463243грн.78 коп. змінено, викладено абзац другий резолютивної частини рішення в наступній редакції. Стягнуто з [PERSON] та солідарно з ним: з [PERSON], з [PERSON], з [PERSON], з [PERSON] на користь публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованість в розмірі 463243 грн. 78 коп. В іншій частині рішення місцевого суду залишено без змін (а.с.59-67). Цим судовим рішенням встановлено, що ПАТ «УкрСиббанк» з метою дострокового стягнення коштів, на виконання умов кредитного договору та договорів поруки повідомляв відповідачів про наявність заборгованості за кредитним договором та необхідність її погашення, надіславши на їх адресу вимоги щодо дострокового погашення заборгованості, які були отримані відповідачами за адресою, яку вони вказали у договорах. Так, відповідачами [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] вимога банку про дострокове повернення кредиту була отримана 30 листопада 2013 року, а [PERSON] - 29 листопада 2013 року. Тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що доводи апелянта про те, що відповідачі не отримували такої вимоги не заслуговують на увагу суду, оскільки у справі є зворотні поштові повідомлення про вручення досудових вимог. У зв'язку з порушенням боржником графіка погашення платежів та виникненням заборгованості за кредитним договором кредитор використав передбачене ч.2 ст.1050 ЦК України та п.8.3. договору право на односторонню зміну умов кредитного договору, надіславши 27 листопада 2013 року вимогу, у тому числі і поручителям, про дострокове повернення всієї суми кредиту та пов'язаних із ним платежів протягом 31 календарного дня з дати отримання цієї вимоги. Також судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] 30 листопада 2013 року отримали вимогу позивача про дострокове повернення кредиту, а тому відповідно до п.12.1 договору вважається, що термін повернення кредиту є таким, що настав на 32 день календарний день з дати одержання позичальником вимоги про дострокове повернення кредиту, при цьому останній платіж за кредитом позичальник [PERSON] здійснив 23 жовтня 2013 року. До суду позивач звернувся 25 березня 2014 року, тобто без пропуску встановленого законом шести місячного строку на таке звернення. А тому доводи апелянта про припинення поруки є безпідставними. Крім того, наведені обставини щодо часу звернення Банку з позовом до боржника та поручителів та щодо останньої дати часткового здійснення сплати заборгованості за кредитним договором 23 жовтня 2013 року підтверджуються доказами, наявними в матеріалах оглянутої судом справи №755/9178/14-ц (т.1 а.с.20, 43-44 справи №755/9178/14-ц). При цьому суд відзначає, що долучена до позовної заяви незавірена довідка-розрахунок заборгованості (а.с.18) фактично є лише частиною відповідної довідки розрахунку (т.1 а.с.13-23 справи №755/9178/14-ц), що свідчить про обґрунтування позивачем [PERSON] вимог позовної заяви щодо припинення поруки неналежним та недопустимим доказом. Також цим рішенням апеляційного суду встановлено, що посилання апелянта на те, що суд першої інстанції не дослідив розмір заборгованості за кредитом, пені та штрафів колегія суддів відхиляє, оскільки позивачем надано детальний розрахунок наявної заборгованості, в тому числі сум, сплачених позичальником на виконання умов договору, при цьому відповідач [PERSON] відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України доказів на спростування правильності проведених позивачем розрахунків не надав. В справі що розглядається за позовом [PERSON], позивачем також не надано доказів на підтвердження викладених в позовній заяві доводів того, що розрахунок заборгованості за кредитним договором не відповідає фактичним обставинам, а проведені відповідачем розрахунки є неправильними. Крім того, неправильність здійснення розрахунку заборгованості не є визначеною Законом підставою припинення поруки чи іпотеки. Що стосуються посилань в позовній заяві на те, що Банком замовчується реальна відсоткова ставка і порядок нарахування заборгованості, невідповідність умов кредитного договору вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», суд вважає необхідним зазначити, що справи, згідно ст. 11 ЦПК України, розглядаються в межах позовних вимог, предметом даного позову не є оспорювання укладеного між Банком та [PERSON] кредитного договору (визнання його в цілому, чи окремих його положень недійсними тощо). Крім того, статтею 559 ЦК України, на яку позивач [PERSON] посилається як на правову підставу позову щодо визнання припиненими поруки за договором поруки та договору іпотеки, не передбачено припинення зобов'язань за порукою внаслідок невідповідності кредитного договору вимогам Закону України «Про захист прав споживачів». В позовній заяві та в поясненнях в судовому засіданні позивачем [PERSON] зазначено, що вимога про визнання договору іпотеки припиненим є похідною від вимоги позову про припинення поруки. Проте, згідно роз'яснень, викладених у п.23 Постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.3012р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів за участю майнових поручителів суди мають виходити з того, що відповідно до статті 11 Закону України «Про заставу», статей 1, 11 Закону України «Про іпотеку» майновий поручитель є заставодавцем або іпотекодавцем. Відповідно до статті 546 ЦК застава (іпотека) та порука є різними видами забезпечення, тому норми, що регулюють поруку (статті 553-559 ЦК) не застосовуються до правовідносин кредитора з майновим поручителем, оскільки він відповідає перед заставо/іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов'язання винятково в межах вартості предмета застави/іпотеки. Відповідно до ч. 1 ст.11 Закону України «Про іпотеку», майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. Отже положення, визначені ст. 559 ЦК України не застосовуються до правовідносин між кредитором та майновим поручителем - іпотекодавцем. Відповідно до ч. 1 ст. 593 ЦК України, право застави припиняється у разі: припинення зобов'язання, забезпеченого заставою; втрати предмета застави, якщо заставодавець не замінив предмет застави; реалізації предмета застави; набуття заставодержателем права власності на предмет застави. Право застави припиняється також в інших випадках, встановлених законом. Вимоги зазначеної статті щодо припинення застави (окремим видом якої є іпотека) кореспондуються з положеннями ст. 17 Закону України «Про іпотеку», згідно якої іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її; з інших підстав, передбачених цим Законом. Наступні іпотеки припиняються внаслідок звернення стягнення за попередньою іпотекою. Отже законодавчо чітко визначені підстави припинення іпотеки, існування жодної з яких позивачем не доведено, крім того, позов заявлено не з підстав, передбачених ст. 593 ЦК України, ст. 17 Закону України «Про іпотеку» а з підстав ст. 559 ЦК України, якою питання майнової поруки не регулюються. Крім того, згідно положень ст. 3 ЦПК України та ст. 15 ЦК України кожна особа може звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних чи оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Як убачається з оспорюваного договору іпотеки, іпотекодавцями є три фізичні особи, яким предмет іпотеки належить на праві власності в рівних частках, проте з позовом про припинення договору іпотеки звернувся лише один з співвласників. Таким чином, виходячи з наведених вище вимог Закону та встановлених судом фактичних обставин справи, в задоволенні позовних вимог про визнання припиненими правовідношення за договором поруки та договір іпотеки, слід відмовити в повному обсязі. Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України, суд відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок держави, оскільки позивач відповідно до п.10 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» був звільнений від сплати судового збору при зверненні до суду з позовом. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed