Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-09 00:00:00

29.12.2020 року позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідача [PERSON] та її дитини [PERSON] 2011 року народження, в якому просила визнати їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтовування позовних вимог вказала, що вона [PERSON] на підставі ордеру на житлову площу гуртожитку є головним наймачем квартири за адресою: [ADDRESS] . В 1989 році вона уклала шлюб та змінила прізвище з [PERSON] на [PERSON] . Відповідно до ордеру членами її родини [PERSON] (донька), [PERSON] (донька) та [PERSON] (чоловік).. в 2008 році чоловік [PERSON] помер. Відповідач по справі [PERSON] є її онукою, а її донька [PERSON] її правнучкою. Спочатку з нею була зареєстрована лише відповідач [PERSON] , а потім, без її згоди, [PERSON] зареєструвала свою доньку. Після смерті матері [PERSON] [PERSON] відповідач наприкінці 1997 року переїхала мешкати до своєї другої бабусі та свого рідного батька. Отже, відповідач вже понад 23 років не проживає у неї, покинула будинок добровільно, комунальні послуги не сплачує, в утриманні житла участі не приймає, особистих речей в квартирі не має. Ніяких перешкод нею відповідачці не чинилось, вона добровільно поїхала за будинку. Відповідач створює позивачу перешкоди в користуванні власністю, тому вимушена звернутися з цим позовом до суду. Ухвалою суду від 20.01.2021 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Відповідач не скористалась правом надання відзиву. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, просили задовольнити з підстав вказаних у позовній заяві. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги не визнали, пояснили, що відповідач не мешкає за вказаною адресою з 4 років, оскільки її забрала на виховання інша бабуся. В теперішній час винаймає житло, не має належних умов для проживання дитини. Крім того відповідачка додала, що не заперечує сплачувати комунальні послуги та погасити заборгованість. В судовому засіданні представник третьої особи Медякова О.М. заперечувала проти задоволення позову. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] надала пояснення, з позивачем знайома. З дитинства знає родину, сусіди. З відповідачем не знайома. Відповідач онука позивачки, бачила дитячі фото. Про стосунки не знає, викликали в суд, так як діти відповідачки приписані у позивача. Була в квартирі при складанні акту, речей її не було. Відповідач чи хотіла всилитись, не відомо. Дочка мешкає в квартирі позивачки та 2 онуків. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] надала пояснення, знає позивачку, відповідача не пам`ятаю, була маленька. Сусідка по площадці з позивачкою. Сім`я хороша у позивача. Приймала участь у складанні акту, речей не було її в квартирі. Відповідач маленькою дівчинкою уїхала з квартири, більше її не було. Вона була маленька дівчинкою, відповідача забрала друга бабуся. Не знає чи була [PERSON] опікуном. Інша бабуся приїзжала 2 рази. Відповідача батько забрала поліція, потім відповідачка жила у позивача. Інша бабуся забрала дівчинку Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] надала пояснення, з позивачем знайома, разом получали квартири в 1989 році, родина позивача нормальна, роботяща сім`я. З відповідачем знайома, в 4 роки її забрала бабуся інша на виховання. Не бачила відповідача ні разу в квартирі. На дверях у Люби постійні долги на квартиру з банку. Була при складанні акту, речей не було відповідачки в квартирі. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] надала пояснення, знає позивачку та відповідачку. З позивачем разом робили, сусіди. Позивачку знає 40 років, хороші люди. Відповідачку знає, маленьку бачила коли їй було 3 роки, мати в неї померла. Бабуся інша забрала відповідачку на виховання. Відповідачка не приходила в квартиру. Позивач до онуки відноситься нормально, тормозки їй давала на роботу, торгувала в ларьку, допомогала. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] надала пояснення, після похорон її невістки, перший час була опікуном [PERSON] , вона не справилась зі своїми обов`язками, вживала спиртні напої. Дитина була боса, іздівалась над нею. Вона забрала її до себе, вчилась онука не погано, подяки отримувала. Зверталась, щоб частина квартири була відповідачки, але не вийшло. [PERSON] оплачувати, не вийшло. Чоловік і донька її жили разом. У неї приписана донька, онука, правнучка. Суд вирішив забрати дитину від позивача. Прописала відповідач дітей, не проти сплачувати, але немає в квартирі частки. Син живий, батько відповідачки, але він не приймає участі у вихованні дитини, квартири у нього немає. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] надала пояснення, вона тітка відповідачки, [PERSON] її мати, вона проживала у мами. Мама брала таксі і забрала у позивачки [PERSON] , казала шо коли забирала дитину то вона на кроваті спала у речах, в шубі та шапці. Зараз зареєстрована у своєї мами в квартирі, багато людей приписано в квартирі. Не пам`ятає щоб позивач намагалась приходити до дитини. Суд, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріли справи, дійшов до наступних висновків. Згідно ст.\~12\~ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Статтею 89\~ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що квартира за адресою [ADDRESS] , отримана [PERSON] на підставі ордеру № 70 від 11.07.1989 року. Згідно виписки з фінансово-особового рахунку № [NUMBER] від 23.08.2018р за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані [PERSON] , 1953 р.н., [PERSON] , 1988 р.н., [PERSON] , 2009 р.н., [PERSON] , 1993 р.н., [PERSON] , 2011 р.н., [PERSON] , 2008 р.н. Рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної у місті ради №141 від 16.04.2008 року за неповнолітньою [PERSON] ( [PERSON] ) закріплено житло за адресою: [ADDRESS] . Статтею 29 ЦК України\~визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Відповідно до\~статті 47 Конституції України\~кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до частини 2\~статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»\~реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Статтею 8 Європейської конвенції з прав людини\~і основоположних свобод закріплено право людини на повагу до свого житла. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно із частиною четвертою\~статті 9 ЖК Української РСР\~ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Положення\~ЖК Української РСР\~не передбачають право наймача кімнати та членів його сім`ї звертатись до суду з вимогами про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, разом з тим положеннями\~ЦК України\~передбачено право власника вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За положеннями частин 1, 2\~статті 61 ЖК УкраїнськоїРСР\~користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, який укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору (ч. 1\~ст. 64 ЖК Української РСР). До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство (ч. 2\~ст. 64 ЖК Української РСР). Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ст. 65 ЖК Української РСР). Стаття 71 ЖК Української РСР\~встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Також, згідно\~ст.71 ЖК УРСР\~жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців, зокрема, у випадках тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання. Відповідно до\~статті 72 ЖК Української РСР\~визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей\~71,\~72 ЖК Української РСР\~дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. У постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі №490/12384/16-ц висловлений висновок щодо застосування статей\~71,72 ЖК Української РСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Вказано, що саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені\~статтею 71 ЖК Української РСР\~строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Верховний Суд виходить з того, що початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц, провадження № 61-37646св18, від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-ц, провадження № 61-30912св18, від 26 лютого 2020 року у справі №333/6160/17, провадження №61-7317св19, від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц, провадження № 61-23089св19. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Відповідно до вимог ст.ст.\~12,\~81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно зі\~ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Звертаючись до суду із позовом, [PERSON] просила визнати відповідачів такими, що втратила право користування, оскільки: вони не є власниками квартири; відповідач [PERSON] не проживає в квартирі з 1997 року, відповідач [PERSON] взагалі не мешкала в квартирі позивачки; створюють перешкоди у користуванні і розпорядженням майном, нарахування комунальних послуг. Судом встановлено та сторонами не заперечувалось, що [PERSON] на законних підставах була зареєстрована у спірній квартирі. Позивачем не надані докази про те, що відповідач не проживає у вказаній квартирі без поважних причин та чинить перешкоди позивачу в розпорядженні та користування власністю. При цьому, представник відповідача звертає увагу, що відповідач [PERSON] , будучи неповнолітньою була зареєстрована у вказаній квартирі, за нею було закріплено вказане майно, позивач по справі була призначена опікуном над неповнолітньою відповідачкою, але через неналежне виховання та вживання спиртних напоїв друга бабуся - [PERSON] була вимушена забрати відповідача до себе. Потім рішенням виконкому [PERSON] була визнана опікуном. Тому відповідач поза своєю волею не мешкала у вказаній квартирі з 1997 року. Окрім того відповідач іншого житла в користуванні не має. Визнання відповідачів втративши право на користування спірним житлом в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення права останніх на житло та недобросовісності дій сторін, внаслідок яких [PERSON] та [PERSON] можуть втратити не лише право на користування житлом, а позбутися такого права взагалі. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 року у справі 569/4373/16-ц. Розглядаючи позов в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів, з урахуванням висновку виконавчого комітету Покровської районної у місті ради №217 від 21.04.2021, у відповідності до вимог\~ст. 13 ЦПК України, оцінюючи їх в сукупності та аналізуючи зміст наведених вище норм права, суд доходить висновку про недоведеність позовних вимог, що є підставою для відмови у позові. З урахуванням положень\~ст. 141 ЦПК України\~в разі відмови в позові судові витрати позивачу не відшкодовуються.

Outcome: dismissed