Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-03 00:00:00

9 березня 2021 року позивача звернувся до суду із вищевказаною позовною заявою, в обґрунтування якої зазначив, що відповідно до договору позики від 28 квітня 2009 року [PERSON] та [PERSON] отримали від позивача, як солідарні боржники, грошову суму у розмірі 78000 грн. строком повного повернення до 1 січня 2013 року. З причини неповернення частини боргу, нотаріусом Луганського міського нотаріального округу Луганської області Т.А.Ковальовою був вчинений виконавчий і напис №1804 від 22 липня 2011 року, яким запропоновано стягнути з солідарних боржників [PERSON] та відповідача на користь позивача 16380 грн. Зазначений виконавчий напис щодо стягнення з відповідача 16380 грн. знаходився на виконанні ВДВС Дніпровського РУЮ м. Києва, відповідно до ВП 50859547, і повністю виконавчий напис був виконаний 21 грудня 2019 року. Позивач, посилаючись на положення статті 625 ЦК України, зазначає, що вправі стягнути з відповідача втрати від інфляції, індекс якої за період з 1 серпня 2011 року по 1 грудня 2019 року склав 244,04%, що відповідає сумі інфляційних втрат 16380 грн. х 1,4404 = 23593,75 грн. Крім цього, позивач вказує, що з причини неповернення частини боргу Вишгородським районним судом Київської області ухвалене рішення від 31 січня 2017 року у справі № 363/3543/16-ц, про стягнення з солідарних боржників [PERSON] та відповідача на його користь 21576 грн. Рішення набрало чинності 20 квітня 2017 року, виконавчий лист від 25 травня 2017 року за цим рішенням знаходиться на виконанні ВДВС Дніпровського РУЮ м. Києва, відповідно до ВП 57400995, і наразі не виконаний. Позивач, посилаючись на положення статті 625 ЦК України, зазначає, що вправі стягнути з відповідача втрати від інфляції, індекс якої за період з 1 травня 2017 року по 1 березня 2021 року склав 129,58%, що відповідає сумі інфляційних втрат 21576 грн. х 0,296 = 6386,5 грн. На підставі викладеного у позовній заяві, [PERSON] просить стягнути з [PERSON] на його користь інфляційні втрати за договором позики від 28 квітня 2009 року, нараховані на частину заборгованості 16380 грн. за період з 1 серпня 2011 року по 1 грудня 2019 року у розмірі 23593 грн., та на частину заборгованості 21576 грн. за період з 1 травня 2017 року по 1 березня 2021 року у розмірі 6386 грн., всього стягнути 29979 грн. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 12 березня 2021 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків зазначених в ухвалі суду. За клопотанням позивача, ухвалою суду від 26 березня 2021 року його звільнено від сплати судового збору у цій справі з мотивів, викладених у вказаному судовому рішенні. Після виконання судом вимог частини шостої статті 187 ЦПК України, ухвалою суду від 17 травня 2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників провадження та призначено до розгляду на 16 червня 2021 року про що повідомлено сторін у встановленому законом порядку. Крім цього, вказаною ухвалою суду, за клопотанням позивача, у порядку статті 84 ЦПК України, витребувано докази. У призначене судове засідання сторони не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. При цьому, у позовній заяві [PERSON] міститься клопотання про розгляд справи у його відсутності (пункт 2 позовних вимог). Оскільки, судову кореспонденцію, надіслану на адресу відповідача - [PERSON] вручено не було з причин «адресат відсутній за зазначеною адресою», а також до суду не надійшли витребувані ухвалою від 17 травня 2021 року матеріали, розгляд справи відкладено на 4 серпня 2021 року, при цьому відповідачу повторно надіслано копію ухвали про відкриття провадження у справі, копію позовної заяви з додатками та судову повістку про виклик. Також відповідач повідомлявся про розгляд справи шляхом розміщення оголошення на офіційному вебсайті Вишгородського районного суду Київської області. Таким чином, суд ужив усіх можливих заходів для повідомлення відповідача про судовий розгляд справи. 17 червня 2021 року з Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) надійшла копія виконавчого провадження № 57400995. У призначене на 4 серпня 2021 року судове засідання сторони не з`явилися. Судова кореспонденція, надіслана відповідачу повернулася на адресу суду без вручення з причин - «адресат відсутній за вказаною адресою» з відміткою «не проживає». У відповідності до частини другої статті 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступного. Відповідно до статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (стаття 12 ЦПК України). Судом встановлено, що згідно договору позики від 28 квітня 2009 року, [PERSON] надав в позику [PERSON] та [PERSON] грошові кошти в сумі 78000 грн., позичальники зобов`язалися повернути позикодавцеві таку ж саме суму грошових коштів в строки та на умовах, визначених цим договором. Позичальники підтвердили, що грошові кошти у зазначеній сумі вони отримали у позикодавця в повному обсязі до підписання цього договору (пункт 1 договору). Позичальники зобов`язались повернути позикодавцеві отримані кошти рівними частками, кінцева виплата - 1 січня 2013 року. Сума, що повертається, підлягає індексації відповідно до індексу інфляції на день повернення (пункт 4 договору). Згідно із пунктом 5 цього договору, якщо позичальники своєчасно не повернуть позику, то у разі прострочення повернення чергової частини коштів позичальники зобов`язані сплатити на користь позикодавця пеню у розмірі 8 % за кожний місяць затримки повернення. Підтвердженням повернення позичальником суми позики або частками сторони домовились вважати заяви позикодавця про прийняття ним грошей, підпис якого повинен бути засвідчений нотаріально, зроблений у примірнику договору позики позичальника про прийняття ним грошей, або платіжний документ, який підтверджує перерахування грошей на користь позикодавця. Договір підписано сторонами, посвідчено нотаріусом Луганського міського нотаріального округу Луганської області. Як убачається із копії цього договору, 11 квітня 2011 року за р. № 759 було вчинено виконавчий напис на суму 56160 грн. за період з 1 січня 2010 року по 1 квітня 2011 року, 22 липня 2011 року за р. № № 1804 та 1805 було вчинено виконавчий напис про стягнення 16080 грн. із солідарних боржників за період з 1 квітня 2011 року по 1 липня 2011 року боргу та пені за період з 12 квітня 2011 року по 21 квітня 2011 року. Докази про виконання виконавчих написів нотаріуса № 759 та № 1805 в матеріалах справи відсутні. Щодо виконавчого напису нотаріуса № 1804 виданого 22 липня 2011 року, судом встановлено, що у Дніпровському районному відділі державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві на виконанні перебувало провадження № 50859547 з виконання виконавчого напису № 1804, виданий 22 липня 2011 року ПН ЛМНО про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу у розмірі 16380, 00 грн. Постановою Головного державного виконавця Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Кидонь Є.В. від 21 грудня 2019 року виконавче провадження № 50859547 з його примусового виконання закінчено. Згідно вказаної постанови борг, виконавчий збір та витрати стягнуто повністю. Також судом встановлено, станом на час звернення [PERSON] до Вишгородського районного суду Київської області з цією позовною заявою, у провадженні Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) перебувало виконавче провадження № 57400995 з виконання виконавчого листа № 363/3543/16, виданого 25 травня 2017 року Вишгородським районним судом Київської області про стягнення на користь [PERSON] солідарно з [PERSON] та [PERSON] заборгованості в сумі 12000,00 грн. та збитків від інфляції в сумі 9576,00 грн., а всього 21576,00 грн. Як убачається із копії матеріалів виконавчого провадження № 57400995 постановою від 15 квітня 2021 року виконавче провадження закінчено на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», тобто з підстав фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. Як зазначено у постанові - борг відсутній. Суд, вирішуючи справу в межах позовних вимог, відповідно до статті 13 ЦПК України, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню в межах заявлених вимог з таких підстав. Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до частини першої статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України). Відповідно до вимог статті 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною 1 статті 530 ЦК України встановлено , якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до частини першої статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом, зокрема, виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 цього Кодексу). Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових рішень про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу. Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно із статтею 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Частиною першою статті 1050 ЦК України визначено, що, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно із статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 входить до розділу I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання. Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18). Положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду. Вказаний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року в справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18). Відповідно до частини першої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Враховуючи, що рішення суду є обов`язковим, зокрема, й для відповідача, та з огляду на те, що відповідач порушив грошове зобов`язання з виплати суми заборгованості, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних витрат на суму боргу відповідно до статті 625 ЦК України. Згідно із пунктом 5.1 постанови №14 від 17.12.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» кредитор вправі вимагати, в тому числі в судовому порядку, сплати боржником сум інфляційних нарахувань та процентів річних як разом з оплатою суми основного боргу, так і окремо від неї. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України). Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу(групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Установивши несвоєчасне виконання відповідачем зобов`язання за договором позики від 28 квітня 2009 року, а саме згідно виконавчого напису приватного нотаріуса Луганського міського нотаріального округу Луганської області Т.А.Ковальовою №1804 від 22 липня 2011 року щодо стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 16380 грн. у виконавчому провадженні ВП № 50859547 у період з 1 серпня 2011 року по 1 грудня 2019 року, а також згідно рішення Вишгородського районного суду Київської області від 31 січня 2017 року у виконавчому провадженні ВП № 57400995 про стягнення на користь [PERSON] солідарно з [PERSON] та [PERSON] коштів у розмірі 21576,00 грн. у період з 1 травня 2017 року по 1 березня 2021 року, суд дійшов висновок про наявність підстав, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, для стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат у сумі 29979 грн. Відповідно до статті 141 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідача в дохід держави судовий збір у розмірі 2270 гривень.

Outcome: approved