Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-02 00:00:00

8 червня 2021 року позивач звернулася до суду з позовною заявою у якій, просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що вона є співвласником квартири [ADDRESS] . Разом з нею у вказаній квартирі проживав та зареєстрований її син - [PERSON] . У 2014 році відповідач зібрав свої речі та поїхав з дому та з цього часу він у квартирі не проживає, не сплачує комунальні платежі, не отримує кореспонденцію за вказаною адресою, особистих його речей у квартирі не має і він взагалі не цікавиться квартирою. Також зазначає, що вона сплачує всі комунальні витрати за користування квартирою. На даний час відповідач з нею взагалі не спілкується, на її прохання знятись у добровільному порядку не реагує. Перешкод у користуванні жилим приміщенням вона не чинить, відповідач добровільно визнав собі інше місце проживання і квартирою не користується майже сім років без поважних причин. Після виконання вимог частини шостої статті 187 ЦПК України ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 1 липня 2021 року відкрито провадження у цивільній справі за правилами загального позовного провадження та призначено у підготовче судове засідання на 17 серпня 2021 року, про що сторін повідомлено у встановленому законом порядку. У підготовче судове засідання сторони не з`явилися. При цьому, від позивача до суду надійшла заява у якій вона просить проводити підготовче засідання у її відсутність, позовні вимоги підтримує, просить задовольнити та призначити справу до судового розгляду. Відповідач у підготовче судове засідання не з`явився, судова кореспонденція, надіслана за місцем його реєстрації повернулася до суду без вручення із зазначенням - «за закінченням терміну зберігання». Ухвалою суду від 17 серпня 2021 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду на 17 вересня 2021 року. Відповідачу повторно надіслано копію позовної заяви з додатками та судову повістку про виклик до суду. У судове засідання, призначене на 17 вересня 2021 року сторони не з`явилися. У зв`язку із відсутністю доказів належного повідомлення відповідача про розгляд справи, судове засідання було відкладено на 26 жовтня 2021 року. 26 жовтня 2021 року розгляд справи не відбувся у зв`язку з перебуванням судді на лікарняному. Наступне судове засідання призначено 3 грудня 2021 року. У судове засідання, призначене 3 грудня 2021 року з`явилася позивач. Позивач не заперечувала проти розгляду справи у відсутності відповідача, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила про їх задоволення. Крім цього заявила клопотання про допит свідка [PERSON] . Відповідач у судове засідання не з`явився. Про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом надсилання за місцем реєстрації судових повісток про виклик до суду, які поверталися на адресу суду без вручення з причин «за закінчення терміну зберігання». Враховуючи, що місце фактичного проживання відповідача встановити не є можливим, а також положення частини одинадцятої статі 128 ЦПК України, відповідач також був повідомлений про розгляд справи шляхом розміщення оголошення про його виклик до суду на 17 вересня, 26 жовтня та 3 грудня 2021 року. Таким чином, суд ужив усіх можливих заходів для повідомлення відповідача про судовий розгляд справи. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] , [INFO] , пояснив суду, що позивача знає з моменту придбання (купівлі) нею та її чоловіком квартири по сусідству та перебуває з позивачем у дружніх сусідських стосунках. З відповідачем стосунків ніяких не має. Відповідач, який є сином позивача, виріс у вказаній квартирі, проте потрапив до в`язниці. У 2014 році син позивача з`явився за місцем проживання та він бачив його у позивача декілька разів. Після цього, більше він його не бачив та зараз навіть не впізнає його. Заслухавши пояснення позивача, показання свідка, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про задоволення позову з таких підстав. Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно із статтею 13 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що [PERSON] , відповідно до Договору купівлі-продажу квартири від 21 жовтня 2002 року № 7909, посвідченого приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Голуб Л.А., є власником квартири [ADDRESS] . Як зазначено на договорі приватним нотаріусом, на Ѕ частки квартири видано свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя на ім`я [PERSON] . Згідно Договору дарування від 4 листопада 2005 року № 5580, з однієї сторони [PERSON] , яка діє по довіреності від імені [PERSON] , з другої сторони [PERSON] , яка діє в інтересах малолітньої дочки [PERSON] уклали договір дарування Ѕ частини квартири кв. [ADDRESS] . Згідно свідоцтва про реєстрацію права власності на нерухоме майно [PERSON] на підставі договору дарування №5580 від 4 листопада 2005 року належить Ѕ частина квартири за вказаною адресою, на праві приватної власності. Згідно Актів обстеження матеріально-побутових умов проживання від 3 квітня 2020 року та 4 червня 2021 року, складено депутатом Вишгородської міської ради Дрьоміним Ю.Б. у присутності свідків-сусідів: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] [PERSON] , [PERSON] , за адресою [ADDRESS] , зареєстрований [PERSON] , зі слів сусідів, не проживає з 2014 року. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі статтею 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Частинами першою та другою статті 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу УРСР (далі - ЖК УРСР) передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (частина друга статті 386 ЦК України). Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Судом достовірно встановлено, що відповідач [PERSON] у квартирі [ADDRESS] , яка належить [PERSON] та [PERSON] у рівних частинах, не проживає з червня 2014 року. Як зазначає позивач, відповідач зібрав свої речі та поїхав з дому і з цього часу він у квартирі не проживає, не сплачує комунальні платежі, не отримує кореспонденцію за вказаною адресою, особистих його речей у квартирі не має і він взагалі не цікавиться квартирою. Перешкод у користуванні квартирою йому не чинила. При цьому судом не встановлено поважних причин відсутності [PERSON] у квартирі за вказаною вище адресою. Відповідно до частини першої статті 156 ЖК України, з урахуванням положень частини першої статті 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Частиною другою статті 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, під час вирішення питання про втрату членом сім`ї власника житла права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягає як строк його відсутності, так і поважність причини такої відсутності. Згідно із частиною першою статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу(групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оскільки судом встановлено, що відповідач з червня 2014 року без поважних причин не проживає у квартири [ADDRESS] , тому підстави збереження цього жилого приміщення за [PERSON] відсутні, що є підставою для задоволення позову [PERSON] .

Outcome: approved