Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-15 00:00:00

31 серпня 2015 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом до громадян [PERSON] та [PERSON], в якому вказав, що 6 грудня 2000 року між ними був укладений договір купівлі-продажу, згідно якого він придбав у них квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS]. Посилаючись на те, що між ними були домовлені та виконані всі істотні умови договору купівлі-продажу, а саме: продавець передав покупцю майно, а покупець прийняв його та сплатив за нього певну грошову суму, обумовлену сторонами договору, тому просив визнати дійсним укладений між ними договір купівлі-продажу зазначеного будинку. Під час розгляду справи за ухвалою суду від 28 вересня 2015 року до участі в справі в якості співвідповідачів були залучені [PERSON] та [PERSON], які на час укладення договору були неповнолітніми і від їх імені виступав законний представник [PERSON], але в теперішній час вони досягли повноліття та набули всіх процесуальних прав та обов'язків громадянина та сторони у цивільній справі. Позивач до судового засідання не зявився, про його час та місце був повідомлений належним чином, надав заяву з проханням розглядати справу без його участі, а позов задовольнити. Відповідач [PERSON]. який також діяв в інтересах неповнолітньої [PERSON], до судового засідання не зявився, про його час та місце був повідомлений належним чином, надав заяву з проханням розглядати справу без його участі, позов задовольнити. Інші відповідачі до суду також не з'явилися, про час та місце були повідомлені належним чином, причини неявки не відомі. Суд, вважаючи за можливе здійснити розгляд справи за відсутності сторін, оскільки наявні матеріали і докази у справі достатні для її вирішення по суті, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав. 6 грудня 2000 року позивач уклав на товарній біржі «Нерухомість-Центр» письмовий договір, за яким придбав у громадян [PERSON] та [PERSON], який також діяв в інтересах на той час неповнолітніх [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS]. 16 січня 2001 року він зареєстрував даний договір в комунальному підприємстві «Миколаївське МБТІ» та отримав на своє імя реєстраційне посвідчення про право власності на квартиру. В даний час дізнався, що укладений договір про купівлю нерухомості повинен був бути нотаріально посвідченим. Однак на тепер засвідчити його нотаріально у нього не має можливості, оскільки попередні власники втратили інтерес до угоди, виїхали до іншої місцевості і не бажають витрачати на це час. Статтею 227 ЦК України 1963 року, який був чинним на час спірних правовідносин, передбачено, що договір купівлі-продажу житлового будинку укладається в письмовій формі та підлягає обовязковому нотаріальному посвідченню, якщо хоча б одна із сторін є громадянином. Недотримання даної вимоги тягне за собою до недійсності договору (ч. 1 ст. 47 ЦК України). Частиною 2 цієї ж статті передбачено, що такий договір підлягає реєстрації у відповідному виконкомі органу місцевого самоврядування (або ж в МБТІ відносно міст та селищ міського типу). Однак сама по собі відсутність такої технічної реєстрації не впливала на момент виникнення права власності на дійсність договору за вимогами ЦК України 1963 року. Згідно з частиною 2 статті 47 ЦК України 1963 року суд може на вимогу однієї із сторін договору визнати дійсною угоду, що потребує нотаріального посвідчення, коли сторони досягли згоди за всіма її істотними умовами і одна сторона ухиляється від його нотаріального посвідчення за відсутності передбачених законодавством перешкод для цього. Відповідно до матеріалів справи та змісту вказаного вище договору сторони узгодили всі суттєві його умови, в тому числі й ціну, тому суд вбачає достатньо підстав для визнання дійсним договору купівлі-продажу. На підставі викладеного,

Outcome: approved