Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-05 00:00:00

30.03.2015 [PERSON] до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з даним позовом, та до початку розгляду справи по суті 03.11.2015 року уточнила і доповнила позовні вимоги та просить суд: - визнати недійсними Свідоцтво про право власності на нерухоме майно, індексний номер 26966850, що видано 18.09.2014 року Реєстраційною службою Бориспільського міськрайонного управління юстиції Київської області, державний реєстратор [PERSON] на земельну ділянку за адресою: Київська область, м.Бориспіль, вул.Толстого, земельна ділянка 97, кадастровий номер 3210500000:06:012:0091, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,0608 га ; - визнати недійсним Свідоцтво про право власності на нерухоме майно, індексний номер 26965451, що видано 18.09.2014 року Реєстраційною службою Бориспільського міськрайонного управління юстиції Київської області, державний реєстратор [PERSON] на земельну ділянку за адресою: Київська область, м.Бориспіль, вул.Толстого, земельна ділянка 97-б, кадастровий номер 3210500000:06:012:0092, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,0392 га; - скасувати державну реєстрацію права власності за [PERSON], реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER], на вказані земельні ділянки; - визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, що розташована по вул.Толстого, 97 в м.Борисполі Київської області, кадастровий номер 3210500000:06:012:0019 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку (а.с.61-64). Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 12.09.2006 року її батько [PERSON] подарував їй житловий будинок № 97 по вул. Толстого в м. Борисполі, про що було укладено Договір дарування ВЕА № 947878, який посвідчено державним нотаріусом Бориспільської міської нотаріальної контори [PERSON], реєстровий № 1-1897. Позивач також зазначає, що рішенням Бориспільського міської ради від 03.11.2005 року №2722-ХХХ-IV батькові позивача було передано у власність земельну ділянку площею 0,1000 га по вул.Толстого, 97 в м.Борисполі для будівництва та обслуговування жилого будинку, та що на підставі вказаного рішення було видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №208153 від 21.06.2006 року, який був зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю № 010033700567, кадастровий номер ділянки 3210500000:06:012:0019. Позивач також зазначає, що після набуття права власності на будинок за Договором дарування від 12.09.2006 року будь-яких правочинів щодо земельної ділянки між мною та батьком не укладалося, а земельна ділянка так і залишилася оформленою на ім'я батька. 21 жовтня 2014 року її батько [PERSON] помер. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] доводиться позивачу матір'ю та сестрою відповідно та є спадкоємцями спадщини, що відкрилася після смерті батька. Позивач зазначає, що відповідно до вимог ст. 377 ЦК України, ст. 120 ЗК України з набуттям права власності на житловий будинок № 97 по вул. Толстого в м. Борисполі, право власності попереднього власника земельної ділянки, що була передана її батькові для будівництва та обслуговування цього будинку, припинено. Разом з цим, в силу вищезазначених норм, з набуттям у власність житлового будинку № 97 по вул. Толстого в м. Борисполі, до позивача, як до нового власника, перейшло право власності на земельну ділянку, на якій житловий будинок розміщений, без зміни цільового призначення, в обсязі та на умовах, встановлених для її попереднього власника. Позивач зазначає, що оскільки її право на земельну ділянку не визнавалось попереднім власником будинку, вона була вимушена звернутись до Бориспільського міськрайонного суду з позовом про визнання за нею права власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, що розташована по вул.Толстого, 97 в м.Борисполі Київської області, кадастровий номер 3210500000:06:012:0019 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку. Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 14 жовтня 2014 року її позов було задоволено частково, визнано за позивачем право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком з надвірними будівлями та спорудами, та на ту частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування, в іншій частині позову відмовлено. В подальшому рішенням апеляційного суду Київської області від 17 березня 2015 року було задоволено скаргу позивача, рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 14 жовтня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким її позов задоволено повністю, визнано за позивачем право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, що розташована по вул.Толстого, 97 в м.Борисполі Київської області кадастровий номер 3210500000:06:012:0019 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку. Листом від 21 листопада 2014 року приватним нотаріусом [PERSON] позивачу повідомлено, що до складу майна, яке входить до спадкової маси, замість спірної земельної ділянки площею 0,1000 га включено дві земельні ділянки: площею 0,0608 га, кадастровий номер 3210500000:06:012:0091, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) , площею 0,0392 га, кадастровий номер 3210500000:06:012:0092, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Позивач зазначає, що таким чином, під час розгляду судом справи за її позовом, батьком позивача поза її волею, без її відома були вчинені розпорядчі дії щодо поділу земельної ділянки, що суперечить ст.1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.41 Конституції України та вимогам цивільного законодавства ст.ст.373,375 ЦК України, ст.152 ЗК України. В судовому засіданні позивач та її представник повністю підтримали заявлені позовні вимоги та просили їх задовольнити, додатково заявили про те, що в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 серпня 2015 року, якою були скасовані рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 14 жовтня 2014 року та рішення апеляційного суду Київської області від 17 березня 2015 року за позовом позивача, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції, було зазначено, що при новому розгляді справи суду, відповідно до ч. 1\~ст. 360-7 ЦПК України, необхідно врахувати правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України, прийнятій за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення в порядку Глави\~3 Розділу\~V ЦПК України\~у справі № 6-2цс15 від 11 лютого 2015 року. Вони вважають, що позивач з моменту набуття права власності на домоволодіння, набула право власності на земельну ділянку площею 0,100га, оскільки саме в такому розмірі було передано земельну ділянку батькові позивача для здійснення будівництва та обслуговування жилого будинку. Відповідач [PERSON] та її представник проти задоволення позову в судовому засіданні заперечували, підтримали надані до суду письмові заперечення. Вони зазначають, що відповідно до вимог ст.120 ЗК України та ст.377 ЦК України в редакції, чинній на момент укладення договору дарування жилого будинку 12.09.2009 року, перехід права власності на житловий будинок не означав автоматичного переходу права власності на всю земельну ділянку, на якій він розташований, та , якщо договором про відчуження житлового будинку розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Посилаючись на розяснення Пленуму Верховного Суду України від 16.04.04.№7 та п.3.25 ДБН 360-92**, яким передбачено, що для догляду за будовами та здійснення їхнього поточного ремонту відстань до сусідньої межі ділянки від найбільш виступаючої конструкції стін слід приймати не менше 1,0м, вважають, що визначення розміру земельної ділянки для обслуговування житлового будинку необхідно здійснювати на підставі чинних нормативних документів у галузі будівництва, санітарних норм, правил (а.с.88-91). В додаткових запереченнях проти позову відповідач зазначила, що таким вимогам відповідає земельна ділянка площею 0,0208 га, кадастровий план якої виконаний ПП «РІНАР-Бориспіль», та що для обслуговування житлового будинку за адрескою м..Бориспіль, вул.Толстого, 97 достатньо земельної ділянки площею 0,0208 га та що дана обставина може бути підтверджена результатами експертизи (а.с.182-183). Крім того, представником відповідача було подано письмову заяву про застосування позовної давності (а.с.250), відповідно до якої представник відповідача вважає, що позивач пропустила строк позовної давності, оскільки, на думку позивача порушення її прав відбулось у 2006 році. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилась, про час та місце судового розгляду повідомлялась належним чином, подала заяву про розгляд справи без її участі, відповідно до якої позов не визнає (а.с.181). Заслухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши письмові матеріали справи, суд прийшов до переконання, що позовні вимоги є частково обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню з таких підстав. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом ч. 3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ч.4 ст.60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог ст.10 ЦПК України судом було розяснено особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, та попереджено про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, в тому числі розяснено вимоги ст.ст.10,11,60 ЦПК України. В тому числі сторонам та їх представникам судом було розяснено, що відповідно до вимог ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В судовому засіданні встановлено, що 12 вересня 2006 року між позивачем [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування, посвідчений державним нотаріусом Бориспільської міської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі №1-1897 (а.с.12). На підставі вказаного договору дарування, [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла в дарунок житловий будинок №97 з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться в м.Борисполі Київської області по вул.Л.Толстого. За змістом договору на земельній ділянці розташовано: один житловий будинок, житловою площею 31,4 кв.м, зазначений в плані літерою «А-1» та надвірні будівлі і споруди: льох «В», криниця «К», огорожа. Цей житловий будинок належить дарувальнику на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Бориспільською міською державною нотаріальною конторою та договору дарування, посвідченого Бориспільською міською державною нотаріальною конторою 23.08.2005 року по реєстру №2497, зареєстрованого Бориспільським МБТІ 22.09.2005 року за №4569. Право власності позивача на вказане домоволодіння зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 07 листопада 2006 року, про що свідчить відмітка на договорі (а.с.12-зворот). Та обставина, що позивачу [PERSON] належала ? частина вказаного домоволодіння на підставі договору дарування від 22 січня 1999 року, укладеного з [PERSON] та посвідченого державним нотаріусом Бориспільської міської державної нотаріальної контори, реєстровий №110 (а.с.205), а також та обставина, що належну їй на праві власності ? частину житлового будинку №97 з відповідною частиною надвірних будівель та споруд, що знаходиться в м.Борисполі Київської області по вул.Л.Толстого, позивач [PERSON] подарувала [PERSON] на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 23 серпня 2005 року, реєстровий №2497 (а.с.207), не мають суттєвого значення для правильного вирішення справи. Як зазначено позивачем, укладення між нею та [PERSON] вищезазначеного договору дарування від 23.08.2005 року, а також оформлення позивачем нотаріально посвідченої зави на імя в.о. начальника Бориспільського міського відділу земельних ресурсів, датованої 05.10.2004 року, реєстровий №1004, відповідно до якої вона відмовилась від своєї частини земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: м.Бориспіль Київської області, вул.Толстого, буд.97 на користь її батька [PERSON], були здійснені з метою приватизації батьком земельної ділянки, оскільки право приватизації було використано позивачем при отриманні у власність іншої земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку. Ця обставина відповідачем [PERSON] не заперечується, проте це не має суттєвого значення для визначення підстав щодо переходу права власності на земельну ділянку від попереднього власника [PERSON] до позивача [PERSON] у 2006 році. Так, з досліджених в судовому засіданні письмових доказів встановлено, що на момент укладення вищевказаного договору дарування житлового будинку та надвірних будівель і споруд по вул.Толстого, 97 між [PERSON] та [PERSON] від 12.09.2006 року, земельна ділянка площею 0,1000 га, з кадастровим номером 3210500000:06:012:0019 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, на якій розташований вказаний будинок та надвірні будівлі і споруди, належала [PERSON] на праві приватної власності, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку Серія ЯГ №208153, виданим на підставі рішення Бориспільської міської ради від 03.11.2005 року №2722-ХХХ-IV, зареєстрованим 21 червня 2006 року в Бориспільському міському відділі земельних ресурсів в Книзі реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010033700567 (а.с.11). Відповідно до вимог ч.1 ст.120 ЗК України в редакції чинній, на момент укладення між [PERSON] та [PERSON] договору дарування житлового будинку та надвірних будівель і споруд від 12.09.2006 року, було передбачено, що при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. Відповідно до вимог ч.1 ст.377 ЦК України в редакції, чинній на момент укладення вказаного договору дарування від 12.09.2006 року та набуття позивачем права власності на житловий будинок та надвірні будівлі, до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Аналіз ст. 120 ЗК України 2001 року з точки зору її дії в часі дає підстави для висновку про те, що на момент укладення договору дарування жилого будинку чинною була редакція, що діяла до 10 грудня 2009 року, відповідно до якої, якщо договором про відчуження жилого будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності лише на ту частину земельної ділянки, яка зайнята жилим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Так, в п. «ґ» Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних спорів» Верховний Суд України розяснив, що «при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 р. в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120 ЗК 2001 року на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 р., згідно зі статтею 377 ЦК а з часу внесення змін до статті 120 ЗК Законом України від 27 квітня 2007 р. N 997-V - і згідно зі статтею 120 ЗК, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. При переході права власності на будинок або його частину за договором довічного утримання до набувача переходило право на земельну ділянку, де вони розташовані, на умовах, на яких ця ділянка належала відчужувачу. В разі переходу права власності на будівлі та споруди до кількох осіб право на земельну ділянку визначалось пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено в договорі відчуження останніх, а при переході права власності на будівлі та споруди до фізичних або юридичних осіб, які не могли мати у власності земельні ділянки, до них переходило право користування земельною ділянкою. З 1 січня 2010 р. до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до статті 377 ЦК і статті 120 К в редакції Закону України від 5 листопада 2009 р. N 1702-VI. З урахуванням викладеного, посилання позивача та її представника на правові висновку Верховного Суду України № 6-2цс15 від 11 лютого 2015 року, суд вважає необґрунтованими. Так, за змістом вказаної постанови правові висновку ВСУ стосуються підстав набуття права власності на земельну ділянку при переході права власності на житловий будинок, виходячи з аналізу змісту норм ст.120 ЗК України в їх сукупності, в редакції, чинній на час укладення сторонами договору купівлі-продажу частини жилого будинку - 22 березня 2003 року, тобто коли не набув чинності Цивільний кодекс України та вищенаведені положення ст.377 ЦК України, якою було чітко визначено, що, якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Отже наведена правова позиція ВСУ не може бути застосована до правовідносин, що виникли між позивачем та [PERSON] при укладенні договору дарування житлового будинку та надвірних будівель і споруд по вул.Толстого, 97, від 12.09.2006 року, коли окрім ст.120 ЗК України питання переходу права власності на земельну ділянку при переході права власності на житловий будинок було врегульовано ст.377 ЦК України. З урахуванням викладеного, суд прийшов до висновку, що з дати реєстрації права власності позивача на житловий будинок №97 з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться в м.Борисполі Київської області по вул.Л.Толстого, що мала місце 07.11.2006 року до позивача [PERSON] перейшло право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянкиз кадастровим номером 3210500000:06:012:0019 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, що належала [PERSON] на праві приватної власності, на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку Серія ЯГ №208153, яка є необхідною для їх обслуговування. Проте, розмір такої земельної ділянки без проведення відповідної судової експертизи, визначити не представляється можливим. Так, відповідно до п.3.25 ДБН 360-92**Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень, затверджених наказом Держкоммістобудування від 17 квітня 1992 року №44 ,для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту відстань до межі сусідньої ділянки від найбільш виступної конструкції стіни треба приймати не менше 1,0 м. При цьому повинно бути забезпечене влаштування необхідних інженерно-технічних заходів, що запобігатимуть стіканню атмосферних опадів з покрівель та карнизів будівель на територію суміжних ділянок. Як розяснив Пленум Верховного суду України в п.18-1 Постанови від 16.04.2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних спорів», «при вирішенні вимог про визначення розміру земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, право власності на які при їх відчуженні перейшло до набувача без визначення в договорі права на земельну ділянку, суд має з'ясовувати, зокрема, чому це питання не було визначено в договорі, можливість укладення між відчужувачем і набувачем додатку до цього договору щодо права набувача на земельну ділянку та чи не свідчить реальна можливість використання всієї земельної ділянки за цільовим призначенням саме про той розмір земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, який існував до їх відчуження. Розмір земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, визначається шляхом проведення за клопотанням сторін експертизи з врахуванням чинних нормативних документів у галузі будівництва, санітарних норм та правил тощо». Судом було звернуто увагу сторін на вищенаведені розяснення Верховного суду України, проте клопотання про призначення відповідної судової експертизи особами, які беруть участь у справі, заявлено не було. За таких обстави, враховуючи, що рішення суду не може гуртуватися на припущеннях та, враховуючи, що позивачем не доведено належними і допустимими доказами розмір земельної ділянки, необхідної для обслуговування належного їй на праві власності будинку та надвірних будівель і споруд, в задоволенні позову щодо визнання за позивачем права власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, що розташована по вул.Толстого, 97 в м.Борисполі Київської області , кадастровий номер 3210500000:06:012:0019 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, має бути відмовлено. При цьому суд також враховує, що та обставина, що згідно з рішенням Бориспільської міської ради від 03.11.2005 року №2722-ХХХ-IV [PERSON] було передано у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку земельна ділянка площею 0,1000га, не свідчить, що саме такий розмір земельної ділянки і є необхідним для обслуговування належних позивачу на праві власності житлового будинку та надвірних будівель і споруд, що на ній розташовані, оскільки відповідно до вимог ст.121 ЗК України передача земельних ділянок із земель державної та комунальної власності громадянам України здійснюється в межах норм безоплатної приватизації, що для земельних ділянок з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) в містах становить не більше 0,10 гектара. Суд також враховує, що позивачем пропущено строк звернення з позовом до суду щодо визнання за нею права власності на спірну земельну ділянку площею 0,1000га з кадастровим номером 3210500000:06:012:0019, що розташована по вул.Толстого, 97 в м.Борисполі Київської області, та про застосування якого заявив представник відповідача [PERSON], а також що позивачем не доведено, що причини, з яких вона пропустила зазначений строк звернення з позовом до суду, є поважними, клопотання про поновлення такого строку позивачем заявлено не було. При цьому суд враховує, що про порушення свого права позивач дізналась при укладенні договору дарування 22.09.2016 року, а саме, що її право на земельну ділянку порушено та не визнається відчужувачем земельної ділянки [PERSON], про що позивачем також зазначено в позовній заяві (а.с.2,61-зворот). Відповідно до вимог ч.4 ст.267 ЦК України наведена обставина може бути самостійною підставою для відмови у задоволенні зазначеної позовної вимоги, проте суд дійшов до висновку, що в задоволенні позову про визнання за позивачем права власності на спірну земельну ділянку площею 0,100га з кадастровим номером 3210500000:06:012:0019, що розташована по вул.Толстого, 97 в м.Борисполі Київської області, має бути відмовлено по суті заявленої позовної вимоги у звязку з її безпідставністю та недоведеністю. Даючи оцінку іншим дослідженим в судовому засіданні доказам та встановленим обставинам справи, суд прийшов до висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог щодо скасування свідоцтв про право власності на земельні ділянки, що були утворені внаслідок поділу земельної ділянки площею 0,1000га з кадастровим номером 3210500000:06:012:0019, що розташована по вул.Л.Толстого, 97 в м.Борисполі Київської області, виходячи з наступного. Судом встановлено, що з моменту набуття права власності на житловий будинок №97 з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться в м.Борисполі Київської області по вул.Л.Толстого, з 07.11.2006 року, до позивача [PERSON] перейшло право власності на невизначену частину земельної ділянки з кадастровим номером 3210500000:06:012:0019, яка належала [PERSON] на праві приватної власності на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку Серія ЯГ №208153, яка є необхідною для їх обслуговування. В подальшому, без згоди позивача, як співвласника вказаної земельної ділянки, частка та межі якої не були визначена ні за домовленістю ні в судовому порядку між позивачем [PERSON] та [PERSON], [PERSON] здійснив поділ земельної ділянки з кадастровим номером 3210500000:06:012:0019, що розташована по вул.Л.Толстого в м.Борисполі Київської області, на дві земельні ділянки з кадастровим номером 3210500000:06:012:0091 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,0608 га (присвоєна адреса вул.Л.Толстого, 97), та з кадастровим номером 3210500000:06:012:0092 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,0392 га (присвоєна адреса вул.Л.Толстого, 97-б), а також отримав свідоцтва про право власності на вказані земельні ділянки та здійснив їх державну реєстрацію, що підтверджується долученими до матеріалів справи письмовими доказами. Так, згідно з відомостями, викладеними в листі Управління Держземагенства у Бориспільському районі Київської області №29-28-99.2-354/15-15 від 08.12.2015 (а.с.92),земельні ділянки з кадастровими номерами 3210500000:06:012:0091 та 3210500000:06:012:0092 утворені шляхом поділу раніше сформованої земельної ділянки: 3210500000:06:012:0019 на підставі розробленої землевпорядної документації щодо поділу земельної ділянки ПП «РІНАР-БОРИСПІЛЬ» (заява власника про поділ земельної ділянки №2780 від 20.08.2014 року). Наведене також підтверджується витягами з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (а.с.132-134, 138-140). Встановлено, що 18.09.2014 року реєстраційною службою Бориспільського міськрайонного управління юстиції Київської області, державний реєстратор [PERSON], на імя [PERSON], реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER], було видано два свідоцтва про право власності на нерухоме майно та здійснена їх державна реєстрація, а саме: Свідоцтво про право власності на нерухоме майно, індексний номер 26966850 на земельну ділянку за адресою: Київська область, м.Бориспіль, вул.Толстого, земельна ділянка 97, кадастровий номер 3210500000:06:012:0091, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,0608 га (а.с.13-14) та Свідоцтво про право власності на нерухоме майно, індексний номер 26965451 на земельну ділянку за адресою: Київська область, м.Бориспіль, вул.Толстого, земельна ділянка 97-б, кадастровий номер 3210500000:06:012:0092, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,0392 га (а.с.15-16). Наведене окрім відповідних Свідоцтв про право власності на нерухоме майно підтверджується також витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.14, 16). Також встановлено, що всупереч наявним у Державному земельному кадастрі відомостям про спірні земельні ділянки 3210500000:06:012:0091 та 3210500000:06:012:0092, технічна документація із землеустрою щодо поділу та обєднання земельних ділянок ПП «РІНАР-Бориспіль» не виготовлялась, що підтверджується листом ПП «РІНАР-Бориспіль» №59 від 15.02.20165, яким повідомлено про неможливість її наданні відповідно до ухвали суду від 03.02.2016 року (а.с.195). Встановлено, що така технічна документація із землеустрою щодо поділу земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд гр.[PERSON] в межах м.Бориспіль по вул.Толстого, 97-б Київської області (а.с.210-249) була розроблена на підставі нотаріально посвідченої заяви [PERSON] від 12 серпня 2014 року реєстровий №2780 (а.с.215) Приватним підприємством «АВТОТРАНС ЛЛС». Встановлено, що інший співвласник земельної ділянки позивач [PERSON] свою згоду на поділ земельної ділянки, що перебувала у спільній частковій власності позивача та її батька [PERSON], не давала. 21 жовтня 2014 року [PERSON] помер у віці 72 років, що підтверджується свідоцтвом про смертіь серія І-ОК №324971, виданим Відділом Державної реєстрації актів цивільного стану Бориспільського МРУЮ 28.10.2014 року (а.с.101). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, до складу якої увійшли в тому числі спірні земельні ділянки з кадастровими номерами 3210500000:06:012:0091 площею 0,0608 га та 3210500000:06:012:0092 площею 0,0392 га, утворені внаслідок поділу земельної ділянки площею 0,100га з кадастровим номером 3210500000:06:012:0019, що розташована в м.Борисполі по вул.Л.Толстого, 97 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд, про що в своїй заяві про прийняття спадщини повідомила спадкоємець першої черги за законом померлого [PERSON], відповідно дружина померлого та відповідачі у справі: [PERSON] (а.с.100,109-111). Крім того, спадкоємцями першої черги за законом померлого [PERSON], які прийняли спадщину, є його діти: позивач [PERSON] (а.с.123-127) та відповідач [PERSON] (а.с.164-169). За таких обставин, суд прийшов до переконання, що відповідачі, які прийняли спадщину після [PERSON], є належними відповідачами у справі, а позивач, право власності якої на спірну земельну ділянку з кадастровим номером 3210500000:06:012:0019, що розташована в м.Борисполі по вул.Л.Толстого, 97, в межах належної їй невизначеної за розміром та не виділеної в натурі частки, необхідної для обслуговування належного їй житлового будинку та господарських будівель і споруд, було порушено, вправі вимагати відновлення порушеного права шляхом визнання недійсними вищезазначених свідоцтв про право власності на нерухоме майно та скасування їх державної реєстрації. Так, відповідно до вимог ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до вимог ч.4 ст.373 ЦК України власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення. Згідно з вимогами ч.2 ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Відповідно до п. «д» ч.3 вказаної статті захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом застосування інших, передбачених законом, способів. За змістом ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. А отже, зазначений позивачем спосіб захисту її порушених прав як співвласника земельної ділянки, не суперечить чинному законодавству та є обґрунтованим, оскільки відповідає встановленому судом порушенню прав позивача, є співмірним з ним та сприяє відновленню порушеного права. При цьому суд враховує, що в даному випадку строк звернення з позовом до суду позивачем не порушено, оскільки про дане порушення свого права позивач дізналась після відкриття спадщини, яка залишилась після смерті [PERSON], що мало місце 21.10.2014 року. Відповідно до ст..88 ЦПК України у звязку з частковим задоволенням позовних вимог та пропорційно до задоволених позовних вимог понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору в сумі 487 гривень 60 копійок (а.с.1) підлягають стягненню в рівних частках по 243 гривні 60 копійок з відповідачів на її користь. На підставі викладеного,

Outcome: partial