Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-20 00:00:00

29 листопада 2018 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія» Міськбудінвест», у якому просив стягнути з відповідача на користь позивача 1 128 906, 59 гривень , з них 773 660 гривень - безпідставно збережені кошти, 287 779, 20 гривень - інфляційні витрати, 67 467, 39 гривень - 3% річних, а також судовий збір. Позовні вимоги мотивує тим, що 07 березня 2008 року між ТОВ «Будівельна компанія» Міськбудінвест» та [PERSON] було укладено попередній договір купівлі-продажу, згідно з умовами якого відповідач зобов`язався продати позивачу квартиру, що розташована на відмітці +23700 в осях вертикальних 1;2;3, горизонтальних - Р;С;Т;У житлового будинку, який має наступну будівельну адресу: [ADDRESS]. Сторони домовились укласти Основний договір протягом дванадцяти місяців, загальна вартість квартири становить 1 160 490 грн. В якості авансу позивачем було передано відповідачу кошти в розмірі 773 660 грн. Відповідно до п. 2.1 попереднього договору від 07 березня 2008 року сторони домовились укласти Основний договір протягом дванадцяти місяців з моменту введення житлового будинку, у якому знаходиться квартира, в експлуатацію. Разом з тим, не зважаючи на введення будинку в експлуатацію у грудні 2014 року, неодноразові звернення позивача із пропозицією підписати основний договір, відповідач свої обов`язки за попереднім договором не виконав. За таких обставин, основний договір не було укладено з вини відповідача, який ухиляється від його укладення. Враховуючи вищевикладене, позивач звернувся до суду із відповідним позовом. Ухвалою від 05 лютого 2019 року по справі відкрито провадження у порядку загального позовного провадження. 13 березня 2019 року на позовну заяву надійшов відзив відповідача, за змістом якого останній заперечував протягом заявлених позовних вимог з тих підстав, що попередній договір є нікчемним через відсутність нотаріального посвідчення, а також відсутності істотних умов - предмету договору, конкретно визначеної квартири. Ухвалою суду від 25 квітня 2019 року витребувано з ВАТ КБ «Хрещатик» відомості про зарахування грошових коштів в сумі 773 660 грн., згідно квитанції № 06909826 від 11 березня 2008 року на поточний рахунок ТОВ «Будівельна компанія «Міськбудінвест». Ухвалою суду від 14 серпня 2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до слухання по суті. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні проти заявлених позовних вимог заперечував та просив суд відмовити у їх задоволенні. Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши матеріали справи доказами, суд встановив. Судом встановлено, що 07 березня 2008 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія» Міськбудінвест» було укладено Попередній договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Маковецькою О.А., та зареєстрований в реєстрі за № 427. У відповідності до п. 1.1 Попереднього договору купівлі-продажу сторони зобов`язались у майбутньому укласти договір купівлі-продажу (Основний договір) квартири, що розташована на відмітці +23700 в осях вертикальних 1;2;3, горизонтальних - Р;С;Т;У житлового будинку, який має наступну будівельну адресу: [ADDRESS]. За умовами п.2.2 договору сторони погодилися, що загальна вартість квартири становить 1 160 490 грн. Сторони домовилися укласти Основний договір протягом дванадцяти місяців з моменту введення житлового будинку, у якому знаходиться квартира, в експлуатацію. В якості авансу позивачем було передано відповідачу кошти в розмірі 773 660 грн., що підтверджується квитанцією №QS909826 від 11 березня 2008 року. Відповідно до даних офіційного веб-сайту ДАБІ будинок за адресою: [ADDRESS] , введено в експлуатацію у грудні 2014 року. Обставина введення будинку в експлуатацію не заперечувалась також представником відповідача у судовому засіданні. [PERSON] неодноразово звертався до відповідача з пропозицією підписати основний договір або повернути грошові кошти, сплачені ним у якості авансу, однак, жодної відповіді на такі звернення не отримав. Відповідно до ч. 1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Правила статті 570 ЦК України поширюються на випадки, коли договір було укладено, але одна із сторін ухиляється від його виконання. Внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу. Оскільки договір купівлі-продажу між сторонами у справі укладено не було, а сторони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому (протягом дванадцяти місяців з моменту введення будинку в експлуатацію), тобто до грудня 2015 року, передана позивачем грошова сума (забезпечуваний платіж) у розмірі 773 660,00 грн. є авансом, який підлягає поверненню позивачу. Така ж правова позиція висловлена Верховним Судом України і в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року у справі № 6- 122цс14. В цій постанові Верховний Суд України також зазначив, що правила ст. 1212 ЦК України застосовуються тоді, коли майно передано на виконання юридично ще не укладеного договору. Вказане повністю узгоджується з положеннями, згідно яких особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Згідно правової позиції Верховного Суду України, яка викладена в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 23 березня 2016 р. у справі № 6- 2978цс15, за змістом частини 1 ст. 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому. Отже, об`єктивними умовами виникнення зобов`язань є: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або збільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. Аналіз цієї норми права дає підстави для висновку, що цей вид позадоговірних зобов`язань породжують такі юридичні факти: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто, набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Таким чином, предметом позову є позадоговірне зобов`язання, що виникло на підставі ст. 1212 ЦК України, в зв`язку з не укладенням основного договору купівлі-продажу квартири. Враховуючи вищевикладене, оскільки договір купівлі-продажу квартири, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами у справі укладено не було, а вони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, то перерахована позивачем відповідачу грошова сума в розмірі 773 660,00 грн. є авансом, який підлягає поверненню. Статтею 610 ЦК України, передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором. У відповідності до ст. 615 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання не звільнює винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. За умовами ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно п. 37 Постанови Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/10156/17 здійснено наступний висновок щодо застосування норм права в разі порушення позадоговірного зобов`язання, що виникло на підставі ст. 1212 ЦК України, наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. П. 41 Постанови Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/10156/17 зазначено, що стаття 625 ЦК поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань. Отже, грошові кошти в розмірі 773 600 грн., які відповідач, після спливу строку на укладення основного договору, не повернув позивачу, є невиконанням зобов`язань щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, у зв`язку з чим, застосовується ч. 2 ст. 625 ЦК України, в частині нарахування індексу інфляції та трьох відсотків річних. Перевіривши наданий позивачем розрахунок, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача 287 779, 20 гривень - інфляційні витрати, 67 467, 39 гривень - 3% річних. Слід зазначити, що посилання відповідача на нікчемність попереднього договору суд вважає безпідставними, з огляд на таке. Відповідно до статей 627 і 628 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, вибір контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Оскільки відповідач, отримавши грошові кошти від [PERSON] у якості авансу, не повернув їх позивачеві, останнє свідчить про прийняття зобов`язань за попереднім договором на момент його підписання. Таким чином, отримання та утримання відповідачем грошових коштів, сплачених позивачем згідно попереднього договору, підтверджують прийняття відповідачем виконання за договором про наміри, а дії відповідача щодо утримання цих коштів підтверджують дійсність означеного договору та прийняття відповідачем зобов`язань укласти в майбутньому з позивачем договору купівлі-продажу квартири. Крім того, доказів оскарження такого договору до суду не надано. Враховуючи, що відповідач свої зобов`язання за Попереднім договором купівлі-продажу від 07 березня 2008 року не виконав, відтак, з останнього на користь позивача підлягає стягненню 1 128 906, 59 гривень , з них 773 660 гривень - безпідставно збережені кошти, 287 779, 20 гривень - інфляційні витрати, 67 467, 39 гривень - 3% річних. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про обґрунтованість та законність позовних вимог, а відтак позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, понесені останнім, які складаються з судового збору в розмірі 8810 грн., що сплачений ним при поданні позову до суду у відповідності до платіжного доручення № 128636 від 28 листопада 2018 року.

Outcome: approved