Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-19 00:00:00

30.04.2014 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, зазначаючи підставою для звернення: порушення його прав як споживача фінансових послуг; порушення відповідачем вимог щодо змісту правочину та включення до Кредитного договору пунктів, що обмежують можливості фізичної особи мати не заборонені законом цивільні права і обов»язки. На його думку, кредитний договір укладений між ним та відповідачем за своїм змістом і текстом не відповідає законодавству України, порушує його права і законні інтереси, а також права і інтереси третіх осіб, гарантовані ст.ст.3,19,21,41 Конституції України. Позивач вважав, що підставою для визнання кредитного договору недійсним є порушення відповідачем чинного законодавства в галузі кредитування, яке полягає, зокрема: 1) в укладенні договору в іноземній валюті; 2) у видачі банком, який не має відповідної індивідуальної ліцензії, кредиту в іноземній валюті, а також видачу йому, який не має аналогічної ліцензії НБУ на отримання кредиту в іноземній валюті, готівки іноземної валюти; 3) у ненаданні Банком під час укладення кредитного договору повної інформації про ціну продукції та приховування від нього вимоги встановленої Постановою НБУ від 10.05.2007 року №168 «Про затвердження Правил надання банками України споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» і, як наслідок, суттєва зміна обставин - зростання ціни договору; 4) у неповідомленні його всупереч вимогам ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» ні перед укладенням договору, ні після укладення про умови надання кредиту, що вказує на нечесну підприємницьку діяльність відповідача; 5) у включенні до умов договору пунктів 1.5 та 1.6, якими встановлено дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки, а саме: щодо відповідальності за іншою угодою - договором страхування, що, на його думку, суперечить вимогам ч.4 п.5 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів». Разом з цим, зазначав, що кредитний договір викладений неграмотно та в тексті договору відсутні посилання на можливість забезпечення за участю майнового поручителя, тобто, відсутня юридична прив»язка договору іпотеки до кредитного договору. Також вважав, що кредитний договір не містить умов і правил, які регулювали відповідальність Банку: ні за невиконання, ні за неналежне виконання Банком умов договору, через що Договір в цілому суперечить п.9 ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Наслідком укладення кредитного договору стало обмеження можливості Позичальника мати не заборонені законом цивільні права, як-то: вільно розпоряджатись майном (грошима), що належать йому на праві приватної власності, а також мати захист персональної інформації, що складає банківську таємницю. Вказане підтверджується тим, що банк без будь-якого дозволу і погоджень, всупереч вимогам Закону України «Про виконавче провадження» самостійно виставив на продаж квартиру в мережі Інтернет, розмістивши не тільки інформацію, але й фото квартири із зображенням особистих речей, в тому числі дитини. Тобто, такі дії Банку спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, порушують публічний порядок та грубо порушують права дитини і сім»ї, закріплені в ст.ст.3,16,21,32 Конституції України. Вважав, що необхідно визнати недійсним і договір іпотеки, оскільки фактично він є інтелектуальною підробкою, так як містить неправдиві дані. Так, по-перше, в ньому відсутній реєстраційний номер; по-друге, порушує права малолітньої дитини; по-третє, містить відомості щодо відсутності прав третіх осіб на проживання у квартирі, яка є предметом договору, по договору найму частини квартири, хоча вказане спростовується довідкою ТОВ «Сумикомунтранс» від 06.06.2007 року, яка видана піднаймачу [PERSON]; по-четверте, договір містить суперечливі відомості (в.п.2.1.4 зазначається, що предмет іпотеки не знаходиться у спільній частковій власності, а в п. 1.2 нотаріус вказує, що предмет іпотеки належить на праві спільної сумісної власності), а також виправлення в п.1.2 (написано «двох кімнат», закреслено і написано «трьох кімнат») без посилань на те, коли були здійснені такі виправлення; по-п»яте, нотаріусом не роз»яснено при посвідченні договору іпотеки порядку державної реєстрації іпотеки та порядку задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмету іпотеки, що призвело до укладення договору без дозволу органу опіки і піклування. Тобто, вказаний договір, є , на думку позивача, нікчемним. Відповідач не визнавав такий договір дійсним в судовому порядку. За таких обставин, вважає, що договір іпотеки повинен бути визнаний недійсним, а нотаріусом знято заборону щодо відчуження нерухомого майна. З точки зору позивача необхідним є і визнання договору поруки недійсним через те, що він суперечить вимогам чинного законодавства. Так, пропозиція банку щодо підписання договорів поруки надійшла за відсутності укладеного Кредитного договору, поручителям не надано достовірної інформації про валюту та умови кредитування, що є, на його думку, введенням в оману і визначається законодавством, як нечесна підприємницька діяльність. Крім того, договори поруки виготовлені шляхом введення в оману клієнтів (поручителів) з метою отримання відповідачем прибутку, що є порушенням Закону України «Про захист прав споживачів», а саме: поручителі, будучи впевненими в порядності та чесності працівників банку залишили свої примірники договорів поруки, а працівники банку не знищили примірники, а таємно внесли дописки щодо реєстраційного номеру кредитного договору та не повідомили поручителів, що Кредитний договір укладено і на яких умовах, не надали можливості ознайомитись зі змістом правочину, умовами та валютою кредитування. Крім вимог про визнання недійсними: кредитного договору та договорів іпотеки та поруки, позовна заява містить і вимогу про повернення позивачу 29186,26 грн., як наслідок визнання недійсним договору та зобов»язання відповідача в силу ч.1 ст.216 ЦК України повернути позивачу в натурі все, що вони одержали на виконання цього правочину. Разом з цим, позивач вимагав зобов»язати відповідача виплатити третій особі [PERSON] завдані збитки в сумі 17 000 шв. франків, посилаючись на те, що [PERSON] 01.07.2010 року сплатила вказану суму коштів в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором. В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримав в повному обсязі, зазначав про обставини аналогічні тим, про які йдеться в позові. Крім того, в наданих додаткових письмових поясненнях до позовної заяви (а.с. 117-120) та в судовому засіданні наполягав на тому, що : ніякої інформації про умови кредитування він не отримував, зміст кредитного договору містить в собі неправдиву інформацію; оригіналу примірника кредитного договору він не отримував; діяльність банку є агресивною і спрямована на порушення конституційних прав не тільки позичальника, а й малолітньої дитини; іпотечний договір укладений з порушенням вимог чинного законодавства і містить в собі неправдиву інформацію, а договір поруки укладений шляхом введення в оману та має елементи примусу. За таких обставин, просив його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні та в письмових запереченнях вважала позовні вимоги безпідставними та необґрунтованими. Звертала увагу суду на те, що на даний час є цілий ряд рішень суду, які набрали законної сили, і якими вже встановлено обставини правомірності видачі і отримання кредиту [PERSON] в доларах США, повідомлення Позичальника про умови кредитування та сукупну вартість, умови договору про одностороннє підвищення відсоткової ставки, зміну істотних обставин, якими сторони керувались при укладенні договору, відповідність умов договору принципам добросовісності, справедливості та розумності. Враховуючи, що вказані факти встановлені у рішеннях судів, вони не підлягають доказуванню і не можуть бути оспорені і межах розгляду даної цивільної справи. Щодо інших тверджень позивача зазначала, що: чинне законодавство дозволяє укладати договори в іноземній валюті, а також Банку здійснювати операції з валютними цінностями; державна реєстрація іпотеки є правом іпотекодержателя та не тягне за собою недійсність іпотечного договору; договір іпотеки зареєстровано в реєстрі, а відсутність окремого реєстраційного індексу документа (про який вказує Позивач) не є істотною умовою іпотечного договору; вимога про визнання договорів поруки недійсними через їх фіктивність, а кредитного договору через наявність несправедливих умов або у зв»язку з нечесною підприємницькою діяльністю є необґрунтованими. За таких обставин вважала, що підстави для визнання укладених договорів недійсними, а також повернення позивачу сплачених коштів - відсутні. Крім того, вважала, що вимога про зобов»язання банка виплатити третій особі завдані збитки суперечить положенням ст.3 ЦПК України. Третя особа - [PERSON], в судових засіданнях повністю підтримувала позицію позивача, повідомляла, що в даному процесі діє в своїх інтересах, а також в інтересах свого малолітнього сина - [PERSON], наполягала на визнанні недійсними договорів через їх невідповідність вимогам чинного законодавства. Звертала увагу суду на порушення відповідачем положень Конституції, Цивільного кодексу, законів, постанов Правління НБУ, а також рішень Конституційного суду України, про які зазначено в обґрунтуваннях до позову та в письмових поясненнях, що надані позивачем. Просила позов задовольнити в повному обсязі. Третя особа - [PERSON] під час розгляду справи повністю погоджувався з позицією позивача та третьої особи - [PERSON] Повідомляв, що дійсно, договір поруки було укладено шляхом введення його в оману та до укладення Кредитного договору, без повідомлення йому всіх істотних умов такого Кредитного договору. За таких обставин, просив позов поданий [PERSON] задовольнити. Третя особа - [PERSON] та його представник [PERSON] належним чином повідомлялись про розгляд справи, але в судове засідання не з»явились, про причини неявки суд не повідомляли, заяв чи клопотань суду не надсилали. Представник третьої особи - Управління Національного банку України в Сумській області - в судовому засіданні, на якому був присутній, а також в письмових запереченнях вважав, що позовна вимога про визнання укладеного кредитного договору недійсним є безпідставною. В той же час, дії Банку щодо укладення вказаного договору в іноземній валюті, також щодо здійснення операцій у іноземній валюті не суперечать нормам чинного законодавства України. Прокуратура Сумської області в письмових запереченнях надісланих на адресу суду вважала, що справа за позовом [PERSON], як і рішення, яке буде винесено за результатами розгляду такої справи, ніяким чином не може вплинути на права та обов»язки прокуратури Сумської області, а тому їх залучення до розгляду цієї справи як третьої особи суперечить нормам чинного процесуального законодавства. Треті особи - служба у справах дітей СМР, а також приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу [PERSON] повідомлялись належним чином про розгляд справи, заяв, клопотань суду не надсилали. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 06.07.2007 року між ВАТ «Райффайзен банк Аваль», яке в подальшому стало іменуватися як ПАТ «Райффайзен банк Аваль», та [PERSON] було укладено іпотечний договір №014/9809/82/75292, згідно якого банк надав позичальнику 30000 доларів США під 3,5 % річних строком до 06.07.2017 року. Раніше, 03.07.2007 року банком з [PERSON] та [PERSON] на забезпечення зазначеного вище майбутнього зобов»язання, укладено договори поруки № П/75292/1 та №П/75292. Крім того, 09.07.2007 року між банком та [PERSON] і [PERSON] було укладено договір іпотеки, відповідно до якого останні в якості забезпечення зобов»язань [PERSON] за вищезазначеним кредитним договором перед банком передали в іпотеку квартиру [ADDRESS]. Також судом встановлено, що позивач належним чином умови кредитного договору не виконував, несвоєчасно сплачував платежі, у зв»язку з чим з 2010 року між позичальником, поручителями та іпотекодавцями та банком тривають спори, що вирішуються в судовому порядку, предметом яких були: - звернення стягнення на предмет іпотеки за позовом Банку до [PERSON] та [PERSON]; - стягнення заборгованості за позовом Банку до [PERSON], [PERSON], [PERSON]; - визнання договорів поруки недійними за позовом [PERSON] та [PERSON] до Банку; - визнання правочину (договору іпотеки) недійсним за позовом [PERSON] та [PERSON]; - визнання недійсним кредитного договору за позовом [PERSON] до Банку. Предметом спору в даній цивільній справі є визнання недійсними кредитного договору разом з додатками: договором Іпотеки та договором Поруки. Перелік підстав, на які позивач вказує як на обставини визнання таких договорів недійсними, зазначено ним в обґрунтуваннях до позову. Статтями 203, 215 ЦК України визначено обставини за яких договір може бути визнано недійсним. ЦК України передбачено підстави і перелік випадків за яких договір визнається недійсним. Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Не дивлячись на наявність вищезазначених рішень, [PERSON] продовжує наполягати на визнанні кредитного договору недійсним, вказуючи як на підставу недійсності: укладення кредитного договору в іноземній валюті. Але, рішенням Зарічного районного суду м.Суми від 10.01.2013 року (а.с. 87-88), яке було залишено в силі ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 13.02.2013 року (а.с. 89-91), встановлено, що укладення між [PERSON] та ПАТ «Райффайзен банк Аваль» договору кредиту в іноземній валюті не суперечить діючому законодавству. Право на здійснення операцій в іноземній валюті, в тому числі і надання кредитів в іноземній валюті, передбачено ч.3 ст.533 ЦК України, Законом України «Про банки і банківську діяльність» (ст.ст. 2,47-49 Закону), Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 року №15-93, постановою НБУ №200 від 30.05.2007 року «Про затвердження Правил використання готівкової іноземної валюти на території України та внесення змін до деяких нормативно-правових актів Національного банку України», іншими нормативно-правовими актами, що регулюють діяльність банків. Тобто, обставина недійсності кредитного договору у зв»язку з його укладенням в іноземній валюті розглядалась судами, а тому не підлягає доказуванню. Крім того, в мотивувальній частині ухвали Апеляційного суду Сумської області від 13.02.2013 року зазначено, що вказані норми дають банку право здійснювати операції і угоди з валютними цінностями, дозволяють банкам на власний ризик, при наявності ліцензії, проводити операції з кредитуванням. При цьому, колегія суддів роз»яснювала, що достатньою правовою підставою для здійснення Банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст.5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 року №15-93 є наявність у банку Генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій (письмового дозволу НБУ на здійснення операцій, пов»язаних з іноземною валютою), отриманої в установленому законом порядку, і операція з надання банками кредитів в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії і не суперечить вимогам чинного законодавства. Також вказаними рішеннями судів встановлено, що ліцензію та дозвіл Національного банку України на право здійснення операцій з валютними цінностями ПАТ «Райффайзен банк Аваль» отримав відповідно у 1994 та 2006 роках. Таким чином, правових перешкод для ПАТ укладати кредитні договори та видавати кредити в іноземній валюті немає. Тобто, обставина щодо можливості видачі Банком кредиту в іноземній валюті без індивідуальної ліцензії також встановлена рішенням суду. Щодо тверджень Позивача про необхідність отримання індивідуальних ліцензій сторонами Кредитного договору для використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, слід зазначити наступне. Аналіз положень ст. 47 та ст. 49 ЗУ «Про банки і банківську діяльність», та ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» дозволяє зробити висновок, що наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій є достатньою підставою для здійснення Банком операцій з валютними цінностями, в тому числі операцій з використання іноземної валюти як засобу платежу. Відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою НБУ від 14.11.2004р. №483 (у редакції на момент надання кредиту), використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк ( ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями). Таким чином, Національний банк України у своєму нормативно-правовому акті підтвердив позицію, закріплену в Декреті, та встановив, що операції з використання іноземної валюти як засобу платежу на території України дозволяється без отримання індивідуальної ліцензії, якщо однією стороною операції є банк, який має генеральну ліцензією. Як зазначено вище ПАТ «Райффайзен банк Аваль» отримав від НБУ банківську ліцензію на право здійснювати банківські операції, в тому числі щодо розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, та письмовій Дозвіл на право здійснювати операції з валютними цінностями, що є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», тому використання Банком і позичальником іноземної валюти як засобу платежу за Кредитним договором відповідає вимогам чинного законодавства. У випадку здійснення розрахунків у готівковій формі, крім загальних положень, передбачених п. 6.2. постанови ПНБУ № 200 від 30.05.2007 р. «Про затвердження Правил використання готівкової іноземної валюти на території України та внесення змін до деяких нормативно-правових актів Національного банку України», п. 8.12. вищезазначеної постанови передбачені і додаткові положення щодо проведення операцій з готівковою іноземною валютою, згідно до умов якого, фінансові установи, які одержали генеральну ліцензію Національного банку на здійснення валютних операцій, і національний оператор поштового зв'язку можуть використовувати готівкову іноземну валюту для проведення валютних операцій відповідно до отриманих генеральних ліцензій Національного банку на здійснення валютних операцій. Тобто, в даному випадку також не вимагається отримання індивідуальної ліцензії будь-якої зі сторін Кредитного договору. Таким чином, аналіз вищезазначених нормативно-правових актів України дозволяє зробити висновок, що надання Банком кредиту в іноземній валюті та повернення позичальником такого кредиту здійснюється на підставі генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, виданої Банку Національним банком України, та не потребує отримання Банком чи позичальником індивідуальної ліцензії на операцію з надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, та операцію з використання іноземної валюти на території України як засобу платежу. Слід зазначити про те, що в мотивувальних частинах як рішення Зарічного районного суду м.Суми від 10.01.2013 року, так і ухвали Апеляційного суду Сумської області від 13.02.2013 року, йдеться про те, що позичальник при укладенні договору своїм підписом засвідчив, що ознайомлений у письмовій формі з кредитними умовами, зокрема: метою, для якої кредит буде витрачено, наявними формами кредитування та відмінностями між ними, перевагами та недоліками пропонованих схем кредитування, нормами забезпечення, строком та відсотковою ставкою за кредитом, орієнтовною сукупною вартістю кредиту та вартістю послуги з оформлення договору про надання кредиту, і зміст умов кредитування йому зрозумілий. За таких обставин, суди дійшли висновку, що з точки зору свободи договору, яка полягає у визнанні за суб»єктом цивільного права можливості укладати договори (або утримуватись від укладення договорів) і визначати їх зміст на власний розсуд відповідно до досягнутої домовленості, доводи позивача про порушення його прав як споживача за договором споживчого кредиту є безпідставними. Таким чином, і вказана обставина є встановленою згідно ч.3 ст.61 ЦПК України і не потребує перегляду. Також підставою для визнання недійсним кредитного договору, на думку позивача є порушення вимог ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме дії відповідача містять ознаки нечесної підприємницької практики, які виявились у введенні його в оману щодо умов договору. Разом з тим, такі посилання не ґрунтуються на вимогах закону. Відповідно до ч.ч. 1, 6 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Згідно ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Всупереч вказаної норми, позивачем не надано суду жодного доказу на підтвердження того, що відповідач ввів його в оману, щодо істотних умов договору та не надав доказів нечесної підприємницької практики відповідача під час укладення кредитного договору. Разом з тим, як зазначалось вище, рішенням Зарічного районного суду м.Суми від 10.01.2013 року вже було встановлено, що твердження позивача про те, що до укладення договору позичальника не ознайомили з умовами кредитування, кредитними ризиками тощо є надуманими. В поданому позові [PERSON] наполягав і на тому, що деякі умови укладеного ним кредитного договору є несправедливими. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» виконавець (послуг) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, зокрема, встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути замінено або визнано недійсним, або договір може бути визнаний недійсним в цілому. В рішенні Зарічного районного суду м.Суми від 10.01.2013 року суд зазначав, що не погоджується з доводами позивача в тій частині, що умови кредитного договору є несправедливими, так як діючим законодавством не передбачений стабільний курс долару США до національної валюти - гривні. Таким чином, при укладенні такого договору в іноземній валюті (доларах США) та беручи на себе певні обов»язки щодо погашення цього кредиту саме в доларах США, сторони за договором повинні були усвідомлювати, що курс національної валюти України до долару США не є незмінним, та те, що зміна цього курсу можливо настане, а тому повинні були передбачати та враховувати підвищення валютного ризику за цим договором. Необґрунтованими є твердження позивача про несправедливі умови укладеного кредитного договору щодо страхування майна. Так, відповідно до положень ч.5 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (на яку посилається Позивач) до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовується положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, положення, згідно з яким споживач зобов»язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача. Тобто, вказана стаття визначає виключення із загального правила. Обов»язок Іпотекодавця застрахувати предмет іпотеки встановлений ст.8 Закону України «Про іпотеку», а, отже, зазначення такого обов»язку в кредитному договорі не є несправедливою умовою. Таким чином, позивач не навів достатніх правових підстав, необхідних для обґрунтування своєї позиції з приводу несправедливих умов, а висловив лише певні припущення та свою суб'єктивну думку, тому посилання позивача на порушення його прав як споживача банківських послуг в розрізі статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» не заслуговують на увагу. Підстав для визнання умов договору такими, що порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст.3, ч. 3 ст. 509 ЦК України), призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін і завдають шкоди споживачеві, немає. [PERSON] був ознайомлений із умовами договору і на момент підписання договору такі умови відповідали його інтересам. Те, що спірний договір не містить умов або правил, які б регулювали відповідальність банку ні за невиконання, ні за неналежне виконання банком умов договору, також не є підставою для визнання недійсним договору, оскільки відповідно до ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цьогоКодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. З вищевикладеного вбачається, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про недобросовісність банківської установи при укладенні кредитного договору, невідповідності змісту правочину цивільному законодавству, які потягнули б за собою визнання договору кредиту недійсним. Підстави, якими позивач мотивує свої вимоги визнати кредитний договір, як основне зобов»язання, на якому ґрунтуються договір поруки та іпотеки, не знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи, адже аналіз норм Конституції України , Цивільного кодексу України та Законів України «Про захист прав споживачів», «;Про національний банк України», «;Про банки та банківську діяльність», ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а також підзаконних нормативно-правових актів, на підставі яких позивач вважає кредитний договір недійсним, проведено поверхнево, оцінка норм в їх сукупності позбавлена логічної послідовності, норми права вирвані з контексту у вигідному позивачу сенсі. Разом з цим, питання щодо розміщення банком інформації в мережі Інтернет про продаж квартири , а також фото квартири із зображенням особистих речей, в тому числі дитини, не можуть бути розглянуті в даному провадженні, оскільки не є підставами для визнання договорів недійсними, бо такі обставини не існували на момент укладення договорів. Враховуючи, що судом не знайдено підстав для визнання кредитного договору недійсним, то позовні вимоги про визнання недійсними договорів поруки та іпотеки також задоволенню не підлягають, адже такі договори є похідними. Крім того, питання визнання недійсними договорів поруки з підстав їх підписання до появи Кредитного договору та під впливом обману, а також питання визнання недійними договору іпотеки з підстав наявності у договорі виправлень, відсутності реєстрового номеру, порушення прав малолітньої дитини, невідповідності довідці про склад сім»ї - вже були предметом розгляду в судах. За результатами розгляду було прийнято рішення, якими у задоволенні позову [PERSON] та [PERSON] до Банку щодо визнання договорів поруки недійними та за позовом [PERSON], [PERSON] щодо визнання правочину (договору іпотеки) недійсним відмовлено у зв»язку з необгрунтованістю (а.с.86-84). Не підлягає задоволенню і позовна вимога про повернення позивачу 29186,26 грн., як наслідок визнання недійсним договору, оскільки, як зазначалось вище, судом не знайдено підстав для визнання кредитного договору недійсним. Крім того, відсутні правові підстави і для задоволення вимоги [PERSON] про зобов»язання відповідача виплатити третій особі [PERSON] завдані збитки в сумі 17 000 шв. франків. Таким чином, позов задоволенню не підлягає в повному обсязі.

Outcome: dismissed