Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-23 00:00:00

2 листопада 2017 року до Корольовського районного суду м. Житомира звернулась [PERSON] із вказаним позовом, в якому просить квартиру № [ADDRESS] визнати спільною сумісною власністю її та [PERSON] і визнати за нею право власності на Ѕ частку вказаної квартири. Ухвалою судді від 3 листопада 2017 року позовну заяву [PERSON] було залишено без руху і позивачу надано строк для усунення недоліків позову. Після усунення позивачем недоліків ухвалою судді від 14 листопада 2017 року було відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] та призначено судове засідання. 21 лютого 2018 року відповідач звернувся до суду із зустріним позовом, в якому просить визнати гараж [ADDRESS] сумісною власністю його та [PERSON], визнати за ним право власності на Ѕ частку квартири № [ADDRESS] та на Ѕ частку гаража [ADDRESS], а також встановити між ним та [PERSON] порядок користування квартирою [ADDRESS]. Протокольною ухвалою суду від 6 березня 2018 року позовну заяву [PERSON] та зустрічний позов [PERSON] було прийнято до спільного розгляду у даній справі. 24 вересня 2018 року у судове засідання сторони не зявились, про причини неявки суд не повідомили. Від представника [PERSON] [PERSON] до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності та відсутності його довірителя, в якій позовні вимоги [PERSON] він підтримує повністю, просить їх задовольнити повністю і зазначає що його довіритель визнає повністю вимоги зустрічного позову. Представник [PERSON] [PERSON] також подав до канцелярії суду заяву про розгляд справи за його відсутності та відсутності його довірителя, в якій позовні вимоги [PERSON] він визнає повністю, а зустрічний позов підтримує і просить його задовольнити повністю. За викладених обставин суд має можливість ухвалити рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги первісного позову та зустрічного, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні заяви підлягають задоволенню з огляду на наступне. За загальним правилом (ч.1 ст.13 ЦПК України) суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або достовірності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються у заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. В судовому засіданні встановлено, що 6 червня 1998 року [PERSON] і [PERSON] зареєстрували шлюб, який рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 11 січня 2018 року розірвано (а. с. 38). Отже, до 11 січня 2018 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, разом виховували сина [PERSON], [INFO]. н. (а. с. 6), вели спільний побут, мали спільне господарство та взаємні права і обов'язки подружжя та батьків. Під час проживання у шлюбі, [PERSON] 13.05.2004 було зареєстровано на своє імя право приватної власності на квартиру № [ADDRESS], що підтверджується копіями Договору купівлі-продажу від 12.05.2004 та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 24.10.2017 (7-10). Згідно копії Технічного паспорта від 12.09.1996 (а. с. 36-37), спірна квартира складається з двох жилих кімнат площею 14,3 кв.м. та 17,4 кв.м., окремої кухні площею 5,1 кв.м., ванної кімнати площею 2,1 кв.м., туалету площею 1,1 кв.м., коридору площею 4,8 кв.м., балкону площею 2,6 кв.м. Крім того, з копії Договору купівлі-продажу гаража від 07.02.2007 вбачається, що [PERSON] 07.02.2007 придбала гараж [ADDRESS]. Оскільки сторонами та їх представниками підтверджено, що зазначене нерухоме майно було придбано у період шлюбу сторін, вказане майно є об'єктом спільної власності подружжя та може бути предметом поділу в судовому порядку. Згідно з ч.3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ст.356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Відповідно до ч.1, 2 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч.4 ст.41 Конституції України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Таким чином, майно, належне обом із подружжя, визначається як спільна сумісна власність, тобто спільна власність двох осіб - подружжя. Згідно ст.63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Статтею 370 ЦК України визначено право співвласників на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або судом. Цивільний кодекс України регулює відносини, що складаються між співвласниками стосовно майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, визначаючи порядок володіння, користування та розпорядження таким майном, що визначає зміст права спільної сумісної власності. Хоча при праві спільної сумісної власності розмір частки кожного з співвласників не визначений, це не позбавляє можливості кожного з них права на виділ частки з майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, у натурі. Частиною 1 ст.372 ЦК України визначено, що майно, яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] є обгрунтованими і є такими, що підлягають задоволенню. Крім того, відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, вирішує питання про повернення сторонам з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ними при подані позовів.

Outcome: approved