Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-06 00:00:00

29.09.2016 р. позивач [PERSON] звернувся до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовною заявою до відповідача Державного нотаріуса Першої Павлоградської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області [PERSON] про визнання незаконною постанови нотаріуса про відмову у вчинені нотаріальної дії, зобовязання видати свідоцтво про право власності на спадщину. Відповідно до уточненої позовної заяви від 03.10.2016 р. позивач просив визнати незаконною та скасувати постанову відповідача про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину від 13 серпня 2016 р., зобовязати відповідача видати свідоцтво про право на спадщину [PERSON], винести окрему ухвалу, якою довести про виявлені порушення державним нотаріусом до відома органів юстиції для вжиття заходів відповідного реагування, стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в сумі 10 000 грн., стягнути з відповідача на його користь судовий збір в сумі 1653,63 грн. Обґрунтовуючи позов, позивач посилався на те, що в січні 2016 року він звернувся до Першої Павлоградської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області з питанням оформлення спадщини, що залишилася після смерті його матері [PERSON]. Працівники Нотаріальної контори відповіли, що до спливу 6 місяців з моменту смерті спадкодавця оформлення ніяких документів не здійснюється. Наступного разу він звертався в березні 2016 року, але працівниками нотаріальної контори знову було відмовлено йому в прийомі, посилаючись на необхідність попереднього запису. Після багаторазових звернень (як особисто так і по телефону) йому був назначений прийом на 22.07.2016 року (незважаючи на те, що працівники Нотаріальної контори були повідомлені про термін, котрий пройшов з моменту смерті його матері). 22 липня 2016 р. він потрапив на прийом в Нотаріальну контору до діловода [PERSON], а не державного нотаріуса, як це передбачено ст. 1, 5 ЗУ «Про нотаріат». Ним було подано до Нотаріальної контори заяву та усі необхідні документи, котрі витребували працівники Нотаріальної контори для видачі свідоцтва про право на спадщину, в тому числі довідка № 217 від 22 липня 2016 р. видана власнику квартири № 76, що знаходиться в буд. № 22, розташованого на вул. Володимирській в м. Павлограді, видана і підписана головою правління ЖБК-3 «Чайка», котра визначала та підтверджувала місце відкриття спадщини. Усе це підтверджується фактом реєстрації спадкової справи в Спадковому реєстрі за номером № 59268215. Проте незважаючи на надання усіх необхідних документів, діловод [PERSON] категорично заперечила можливість реалізації мною права на спадщину, пославшись на прострочення терміну подання заяви. 29.07.2016 р. Нотаріальною конторою мені була надана письмова відповідь на моє звернення № 3411/02-14 від 29 липня 2016 р. У письмовій відповіді відповідач зазначила, що згідно ст. 1270 Цивільного кодексу України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини, тобто з дня смерті особи. Також було зазначено, що «цей строк є присічним, оскільки за загальним правилом сплив цього строку позбавляє особу права на спадкування, тобто присікає це право.». Також у своїй відповіді відповідач зазначила, що відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину, або не прийняти її. При цьому Цивільний кодекс визначає два способи прийняття спадщини: подання заяви нотаріусу; прийняття спадщини без спеціального волевиявлення, визнання окремих категорій спадкоємців, перелічених у ч. 3 (це спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини) та ч. 4 ст. 1268 ЦК України. 13.08.2016 р. відповідачем було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. З моменту його останнього звернення (з 02.08.2016 р.) пройшло 11 днів, тим самим відповідач порушила вимоги щодо строків винесення постанови встановлені законом. Відмову від спадщини він не заявляв, а отже, вважається таким, що прийняв спадщину. Ним повністю підтверджений факт постійного проживання із спадкодавцем на момент відкриття спадщини довідкою № 218 від 02 серпня 2016 р., котра є офіційним документом, тому відмова відповідача у вчиненні нотаріальної дії на цій підставі є неправомірною та такою, що суперечить вимогам чинного законодавства. Крім того, позивач вказує, що неправомірними діями відповідача йому було завдано моральної шкоди, яка полягає у фізичних і душевних стражданнях, котрі виразились у порушенні його звичайного способу життя, оскільки він був змушений з м. Дніпро їздити до м. Павлоград зайві багато разів для того, щоб потрапити на прийом до державного нотаріуса. Він переніс нервовий стрес через позбавлення його можливості захисту своїх прав та законних інтересів під час вчинення нотаріальних дій, не сприяння його як громадянину у здійсненні своїх прав та захисті законних інтересів, спілкування в грубій формі, а також використання його юридичної необізнаності. До суду від позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Від відповідача надійшла надійшла заява про розгляд справи за його відсутності та письмові заперечення на позову, у яких він просить у задоволенні позовних вимог відмовити у зв'язку з правомірністю відмови державного нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки реєстрація позивача не співпадає із останнім постійним місцем проживання його матері. Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, з'ясувавши обставини справи та дослідивши письмові докази по справі в підтвердження вказаних обставин, суд вважає що у задоволенні позову слід відмовити повністю, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно частини 1 та 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Судом встановлено, що позивач доводиться сином [PERSON], яка померла 09 серпня 2015 року (а.с.28-30). 22 липня 2016 року позивач звернувся до Першої Павлоградської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області із заявою про прийняття спадщини до майна померлої [PERSON] (а.с.27, звор. бік). До заяви про прийняття спадщини позивачем додана довідка № 217 від 22 липня 2016 року, яка видана гр. [PERSON] власнику квартири № 76 по вулиці Володимирська б. № 22 ЖБК-3 «Чайка» м. Павлоград про те, що за даною адресою зареєстровані: 1. [PERSON] [INFO] (померла 09.08.2015р.). Довідка підписана головою правління ЖБК-3 «Чайка» [PERSON] (а.с.29, звор. бік). Листом відповідача від 29.07.2016р. №3411/02-14 позивачу було запропоновано звернутися до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини (а.с.36). 30 липня 2016 року, 02 серпня 2016 року позивач звертався до Першої Павлоградської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області із заявами про видачу Свідоцтва про право на спадщину [PERSON] (а.с.37-38). До заяви від 02.08.2016 р. позивачем додана довідка № 218 від 02 серпня 2016 року, яка видана гр. [PERSON] [INFO] в тому, що він проживав за адресою: м.Павлоград ЖБК-3 «Чайка» [ADDRESS] на момент смерті [PERSON] [INFO] власниці квартири (мати). Довідка підписана головою правління ЖБК-3 «Чайка» [PERSON] (а.с.38, звор. бік). 13 серпня 2016 року відповідачем винесена постанова про відмову у вчинені нотаріальної дії, якою відмовлено гр-ну [PERSON] у вчинені нотаріальної дії видачі на його імя Свідоцтва про право на спадщину за законом на все майно після смерті його матері гр. [PERSON], померлої 09 серпня 2015 року. Постанова відповідача вмотивована тим, що письмова заява про прийняття спадщини за законом до майна померлої 09 серпня 2015 року гр. [PERSON] її сином, [PERSON], була несвоєчасно подана до Першої Павлоградської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області за місцем відкриття спадщини, а саме 22 липня 2016 року та тим, що якщо постійне місце проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами (у спадковій справі до майна померлої [PERSON] їх три різних), спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання, а не про встановлення факту прийняття спадщини (а.с.39-41). За змістом ст.ст.1216, 1217, 1218 ЦК України спадкування є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з правилами ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини слід вважати день смерті особи, зазначений у свідоцтві про смерть. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця, яке визначається за правилами ст. 29, ч. 2 ст. 1221 ЦК України. На підставі ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Згідно із ч. 1 та ч .6 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» відповідно до Конституції України регулює відносини, пов'язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні. Зокрема, частиною 2 ст. 2 цього Закону передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. В той же час, за змістом ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, місце перебування особи це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання це житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини. Таким чином, місце проживання необхідно відрізняти від місяця перебування фізичної особи. При цьому, частиною 1 ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобовязані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Постійне місце проживання громадян України може бути підтверджено відміткою у паспорті відповідно до абз. 5 п. 6 Положення про паспорт громадянина України, а також іншим документом згідно із абз. 9 ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Документи, до яких вносяться відомості про місце перебування особи визначені відповідно до абз. 10 ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (довідка про звернення за захистом в Україні, довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи). За змістом п.п. 3.21., 3.22. глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, визначено, що спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем. Судом встановлено, що відповідно до паспорту АК 493986 позивач з 25.12.1992 року та по час звернення до суду з позовом був зареєстрований в [INFO]. З огляду на викладене, наявність у паспорті позивача відмітки про реєстрацію його місця проживання за адресою відмінною від адреси проживання його померлої мати на час відкриття спадщини, позбавляє відповідача права на видачу позивачу свідоцтва про право на спадщину за законом на підставі довідок № 217 від 22.07.2016 року та № 218 від 02.08.2016 року виданих головою правління ЖБК-3 «Чайка» [PERSON]. Відповідно до роз'яснень, викладених у п.п. 2, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім'єю, постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року тощо. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв'язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Таким чином суд дійшов висновку, що наведені в оскаржуваній постанові від 13.08.2016р. підстави та мотиви відмови позивачу у вчинені нотаріальної дії узгоджуються із чинним законодавством, Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України та наданими Верховним Судом України розясненнями, тому у задоволенні позовної вимоги про визнання незаконною та скасування постанови Державного нотаріуса Першої Павлоградської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області [PERSON] про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину від 13 серпня 2016 р., слід відмовити. Відмовляючи у задоволенні заявлених позивачем вимог про стягнення моральної шкоди, яку позивач оцінює у сумі 10 000 грн., суд виходить із наступного. Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до вимог п.5 постанови Пленуму Верховного суду України Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Ч.3 ст.23 ЦК України встановлено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Суд вважає, що позивачем не було доведено факту спричинення йому моральної шкоди (характер та обсяг страждань, яких він зазнав внаслідок дій відповідача, тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках, тощо) та наявність передбачених підстав для її стягнення із відповідача із урахуванням встановлених судом обставин справи, за відсутності підстав для визнання незаконною та скасування постанови Державного нотаріуса Першої Павлоградської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області [PERSON] про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину від 13 серпня 2016 р., тому у задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди слід відмовити. Так само, суд не вбачає підстав для постановлення окремої ухвали у порядку ст.. 211 ЦПК України, про що також просив позивач, оскільки \~під час розгляду справи ним не встановлено порушення закону з боку Державного нотаріуса Першої Павлоградської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області [PERSON] Суд розподіляє судові витрати відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України.

Outcome: dismissed