Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-19 00:00:00

31.05.2013 року позивач звернулася до суду із зазначеним позовом, вказуючи на те, що 11.03.2011 року вона передала у позику [PERSON] 25000 гривень, які позичальник зобов'язався повернути до 20.12.2012 року та другий раз, в цей же день, передала йому ж 68000 гривень, які він зобов»язався повернути до 20.03.2013 року. Про отримання грошей відповідач написав розписки. Після спливу терміну повернення позики відповідач кошти не повернув. Позивач просить суд стягнути з відповідача на її користь 93000 грн. за договором позички та 1402, 50 гривень відсотки інфляції за прострочення сплати боргу, також стягнути судовий збір. В судовому засіданні позивач та її представник [PERSON] позов підтримали в повному обсязі та пояснили, що гроші позивач надавала відповідачу в борг на розвиток бізнесу і останній написав розписки про те, що він отримав гроші в борг і зобов»язувався їх повернути у строк, який власноручно зазначив. Представник відповідача [PERSON] та відповідач, в тих судових засіданнях в яких він був присутній, позов не визнали. Представник відповідача пояснив, що договір позики грошей повинен бути укладений у письмовій формі, як того вимагає чинне законодавство. У розписці на суму 68000 гривень не зазначена дата її складання та дата отримання грошей його довірителем, а також не вказано, кому слід повернути гроші за розписками. Розписки про ніби-то отримання відповідачем у борг грошей, не містять всіх істотних умов договору позики, а тому такий договір вважається неукладеним. Щодо обставин написання розписок, то відповідач пояснював, що писав їх власноруч, але під тиском з боку невідомих осіб. Допитана в судовому засіданні як свідок [PERSON] пояснила, що обидві боргові розписки були складені в один день,11.03.2011 року, але в зв»язку з її необізнаністю, вона не звернула уваги, що у розписці на 68000 гривень відповідач не зазначив конкретно дати її написання, а саме місяця. Гроші вона передавала у борг [PERSON], а останній отримав їх у розмірі зазначеному в розписках від 11.03.2011 року. Ніякого тиску сторонніх осіб, при написанні розписок не було. Також пояснила, що вона разом з [PERSON] є співвласниками магазину, який вони придбали згідно договору купівлі-продажу нежитлової будівлі від 11.03.2011 року, в рівних частинах кожен. Але суму у розмірі 97000 гривень вона сплатила продавцеві повністю сама, оскільки на той час у [PERSON] не було коштів. На розвиток бізнесу [PERSON] надала йому в борг гроші, а останній 11.03.2011 року написав розписки про отримання ним 25000 гривень та 68000 гривень. Розглянувши матеріали справи, заслухавши сторони та їх представників, повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, дослідивши в судовому засіданні докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Згідно ст.1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Стаття 1047 ЦК України вказує, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Як встановлено в судовому засіданні, 11.03.2011 року [PERSON] власноручно написав дві розписки, згідно яких позичив у [PERSON] 25000 гривень, які зобов'язався їй повернути до 20.12.2012 року та за другою розпискою отримав від позивача 68000 гривень, які зобов»язався повернути до 20.03.2013 року. Форма зобов»язання підтверджена борговими розписками, оригінали яких містяться в матеріалах справи, що свідчить про укладення сторонами договору позики. Підстав про визнання розписок недійсними суду не надано. Як вбачається з постанови Броварського МВ ГУ МВС України в Київській області від 17.10.2012 року [PERSON] пояснював, що 11.03.2011 року при оформленні та посвідченні приватним нотаріусом договору купівлі-продажу нежитлової будівлі, яку вони придбали з [PERSON] в рівних частинах кожен, суму у розмірі 97000 гривень було сплачено продавцеві повністю [PERSON] Також, в поясненнях [PERSON] визнавав суму боргу перед [PERSON] в розмірі 68000 гривень та 25000 гривень. Крім того, у висновку Бобровицького РВ УМВС України в Чернігівській області №105 міститься власноручно написане пояснення [PERSON] про те, що він дійсно давав дві розписки [PERSON] про отримання від неї грошей у позику. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідачем в порушення вказаної норми цивільно-процесуального закону не надано жодного доказу в обгрунтування своїх заперечень, тобто про написання розписки під тиском. Також, відповідач та його представник будь-яких доказів на підтвердження факту неодержання від позикодавця суми позики за розписками від 11.03.2011 року суду не надали. Статтею 625 ЦК України передбачено обов»язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов»язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд вважає, що оскільки, відповідач прострочив виконання грошового зобов»язання, то з нього підлягає стягненню три проценти річних від простроченої суми, а саме: за прострочення виконання грошового зобов»язання в сумі 25000 гривень, яку відповідач зобов»язувався повернути 20.12.2012 року, розмір 3% річних за 5 місяців до дня подачі позову до суду складає 312 гривень 50 копійок (25000Х3):100):12Х5=312,50 гривень; за прострочення виконання грошового зобов»язання в сумі 68000 гривень, яку відповідач зобов»язувався повернути 20.03.2013 року, розмір 3% річних за 2 місяці до дня подачі позову до суду складає 340 гривень (68000Х3):100):12Х2=340 гривень. Крім того, з відповідача необхідно стягнути на користь позивача суму судового збору, сплаченого останньою при подачі позову.

Outcome: partial