Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-13 00:00:00

30.09.2015 року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 01.07.2011 року нею було куплено квартиру [ADDRESS]. На момент придбання квартири вона перебувала у шлюбі із [PERSON] 16.10.2012 року шлюб з останнім було розірвано. У липні 2013 року їй стало відомо про те, у належну їй на праві спільної сумісної власності квартиру вселилася та проживає [PERSON] Оскільки вона не надавала згоду на вселення та проживання у квартирі [PERSON] на підставі договору від 01.07.2011 року відповідального зберігання з правом користування, то просить суд визнати цей договір недійсним; усунути перешкоди у її користуванні майном шляхом виселення [PERSON] з квартири [ADDRESS] без надання їй іншого житла. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги, просить суд їх задовольнити з підстав, викладених у позові. Представник відповідача [PERSON], заперечила проти задоволення позову, обґрунтовуючи свою позицію тим, що при укладанні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Позивач не надала жодного доказу про те, що оспорюваний нею договір укладено без її згоди. Окрім цього, 01.07.2011 року позивач надала довіреність згідно якої уповноважила [PERSON] бути її представником в органах виконавчої влади та місцевого самоврядування, в усіх установах, підприємствах та організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, в тому числі житлово - комунального господарства, в бюро технічної інвентаризації з питань, пов'язаних з державною реєстрацією за нею права власності на придбану квартиру. Як на довіреності, так і на договорі відповідального зберігання з правом користування від 01.07.2011 року відсутні письмові згоди другого подружжя, оскільки їх підписання відповідало їх інтересам, вони діяли за спільною згодою, письмова згода для укладання цих договорів не вимагалася. Квартира не використовувалася її власниками для власного проживання, вони не брали участі в її утриманні, поклавши це зобов'язання на [PERSON], яка вселилася до квартири, умови проживання у ній не порушувала, жодних претензій до неї заявлено не було. Одночасно вважає, що позивачем пропущено строк звернення до суду. Суд, заслухавши пояснення позивача, відповідача, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази встановив наступне: 01.07.2011 року між [PERSON] (замовник) та [PERSON] (виконавець) укладено договір відповідального зберігання з правом користування, згідно якого замовник передав, а виконавець прийняла на відповідальне зберігання квартиру [ADDRESS], що є предметом договору купівлі - продажу від 01.07.2011 року. (п.1.1 договру). Виконавець зобов'язався прийняти всі необхідні міри для забезпечення зберігання квартири в належному стані в період дії цього договору; зареєструвати право власності на квартиру на підставі договору купівлі - продажу від 01.07.2011 року зареєстрованого в реєстрі за номером 3302, вирішити всі питання пов'язані з переукладенням договорів на водо, - тепло, - газо, -електропостачання; дотримуватися та виконувати вимоги п.7 Правил користування приміщеннями житлових будинків та гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 року за № 572 зі змінами та доповненнями, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 24.01.2006 року № 45 зі змінами та доповненнями. (п.2.1.2). Відповідно до пункту 2.1.5 договору виконавець має право користуватися квартирою, переданою на зберігання для своїх житлових потреб за умови використання квартири за її призначенням та сплати комунальних послуг. Замовник зобов'язався надати виконавцю ключі від вхідних дверей у квартиру, розрахункові книжки на сплату комунальних платежів, не перешкоджати виконавцю у користуванні квартирою на умовах, визначених п.п.2.1-2.3 цього договору.(а.с.49-51). 01.07.2011 року між [PERSON] та [PERSON], яка діє зі згоди чоловіка [PERSON] укладено договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS], який посвідчено приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Колотіловим О.М. (а.с.6). Довіреністю від 01.07.2011 року [PERSON] за попередньою усною домовленістю уповноважила [PERSON] бути її представником в органах виконавчої влади та місцевого самоврядування, в усіх установах, підприємствах та організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, в тому числі житлово - комунального господарства, в бюро технічної інвентаризації з питань, пов'язаних з державною реєстрацією за нею права власності на належну їй квартиру № 27. (а.с.58). Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Порядок здійснення подружжям права спільної сумісної власності та право подружжя на розпорядження спільним сумісним майном визначено у ст. ст. 63, 65 СК України. Відповідно до ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового; для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (ч. ч. 2, 3 ст. 65 СК України). Відповідно до ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3 та 6 ст. 203 цього кодексу і зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. Відповідно до прписів ч.2 ст. 11 ЦК україни підставою виникнення цивільних прав та обовязків є, зокрема, договори та інші правочини. Сторони, згідно з положеннями ст. 627 ЦК України є вільними в укладенні договру та визначенні його умов. З урахуванням положень ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу. Проаналізувавши докази, надані сторонами, суд вважає, що позивачем не надано переконливих доводів щодо того, що оспорюваний договір укладено нею без її згоди. Так, судом встановлено, що квартира [ADDRESS] має статус спільного майна подружжя. Відтак [PERSON] та [PERSON] мають рівні права та обов'язки щодо спільно нажитого у шлюбі майна. Окрім цього, в день підписання договору купівлі- продажу вищевказаної квартири позивач [PERSON] оформила на ім'я відповідача [PERSON] нотаріально посвідчену довіреність, якою уповноважила останню бути її представником в органах виконавчої влади та місцевого самоврядування, в усіх установах, підприємствах та організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, в тому числі житлово- комунального господарства, в бюро технічної інвентаризації з питань, пов'язаних з державною реєстрацією за нею права власності на придбану квартиру, всіх необхідних договорів на її утримання. При чому, договір, який позивач просить визнати недійсним укладений між [PERSON] та [PERSON] також в день підписання договору купівлі - продажу квартири, а саме 01.07.2011 року. Згідно п.2.2 зазначеного договору виконавець [PERSON] має право користуватися квартирою, переданою на зберігання для своїх особистих потреб за умови використання квартири за її призначенням та сплати комунальних послуг. Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 23.07.2015 року було встановлено, що [PERSON] на виконання умов договору відповідального зберігання з правом користування від 01.11.2011 року прийняла на відповідальне зберігання квартиру [ADDRESS], здійснила поліпшення у цій квартирі за свій власний рахунок. Натомість позивач [PERSON], яка зареєстрована і проживає: [ADDRESS], не довела в чому полягають перешкоди у здійсненні нею права користування та розпорядження її майном - вищевказаною квартирою. Таким чином, приймаючи до уваги обставини справи, суд приходить до висновку, що позивач не довела того, що договір від 01.07.2011 року відповідального зберігання з правом користування є укладеним без згоди іншого з подружжя, а тому відсутні підстави вважати, що існують порушення вимог ст. 65 СК України, які були б наслідком для визнання такого договору недійсним. Аналізуючи матеріали справи, суд звертає увагу на той факт, що договір купівлі - продажу квартири, довіреність видана позивачем на імя [PERSON] та договір відповідального зберігання з правом користування були укладені в один день. Відповідач [PERSON] на виконання вимог договору відповідального зберігання з правом користування прийняла на відповідальне зберігання квартиру [ADDRESS], здійснила поліпшення у цій квартирі за свій власний рахунок, сплачувала комунальні платежі, вселилася у неї та здійснює право користування, про що не могло бути невідомо позивачу [PERSON] Відповідно до ч.4 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про правомірність проживання у квартирі відповідача [PERSON] та необгрунтованість вимог про її виселення з підстав самовільного вселення без згоди власника. Таким чином, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю. Ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови у позові ( ч.4 ст.267 ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Оскільки позивач була усвідомлена про перебування квартири у спільній власності подружжя, обов'язки щодо утримання квартири уповноважила виконувати відповідача [PERSON] Нікчемність правочину позивач доводила внаслідок відсутності нотаріального посвідчення договору відповідального зберігання з правом користування, а не щодо обізнаності з його укладенням та відсутністю згоди, у зв'язку із чим апеляційним судом вказано про те, що позивач не ставила питання про визнання його недійсним. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позивач пропустила строки звернення до суду з вимогою про визнання договору недійсним, однак у зв'язку з тим, що у задоволенні позову відмовлено за безпідставністю, то строк позовної давності застосований бути не може. Питання щодо судових витрат суд вирішує у відповідності до ст. 88 ЦПК України. Оскільки у задоволенні позову відмовлено, судові витрати стягненню з відповідачів не підлягають.

Outcome: dismissed