Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-27 00:00:00

29 січня 2018 року [PERSON] звернувся в суд з зазначеним позовом до [PERSON], третя особа ПрАТ «Страхова компанія «Україна» про стягнення коштів. Свої вимоги мотивує тим, що 29 січня 2015 року в м. Києві на бул. Івана Лепсе, поблизу будинку № 4, водій [PERSON], керуючи автомобілем марки «SEAT IBIZA», державний реєстраційний номер [NUMBER], рухаючись заднім ходом здійснила наїзд на автомобіль марки «VOLKSWAGEN PASSAT В6», державний реєстраційний номер [NUMBER], який належить йому на праві власності, внаслідок чого його автомобіль отримав механічні пошкодження. Постановою Солом'янського районного суду м. Києва від 13 лютого 2015 року [PERSON] визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення за ст. 124 КпАП України. Згідно зі звітом ТОВ «Експертно-асистуюча компанія «Довіра» від 06 березня 2015 року № 11199 «Про визначення вартості матеріального збитку» вартість матеріального збитку завданого йому в результаті пошкодження транспортного засобу становить 16147 гривень 01 копійку. Відповідальність водія [PERSON] згідно з полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів була застрахована у ПрАТ «СК «Україна». 30 січня 2015 року він звернувся за відшкодуванням до страховика, проте станом на дату пред'явлення позовної заяви будь-яких виплат від страховика не отримав. 17 серпня 2017 року ним подано заяву до Моторного (транспортного) страхового бюро України про виплату страхового відшкодування, проте листом від 20 серпня 2017 року МТСБУ повідомило, що ПрАТ «СК «Україна» 13 березня 2007 року набуло статусу асоційованого члена МТСБУ, а з 01 липня 2015 року втратило такий статус у зв'язку з заборгованістю до фондів МТСБУ, створених відповідно до Закону, та відповідно припинило членство в МТСБУ. Позивач посилається на правовий висновок Верховного Суду України у справі № 6-2808цс15 та зазначає, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним, і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована Просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з [PERSON] на його користь вартість майнової шкоди в розмірі 16147 гривень 01 копійку та витрати на оплату послуг ТОВ «Експертно-асистуюча компанія Довіра» щодо визначення вартості матеріального збитку в розмірі 600 гривень. Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 05 лютого 2018 року відкрито спрощене позовне провадження у справі. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 28 вересня 2018 року відмовлено в задоволенні клопотання відповідача [PERSON], поданої її представником, про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін. Відповідачем [PERSON] подано відзив на позовну заяву, в якому вона просить суд відмовити в задоволенні позову (а.с. 30-40). У відзиві зазначено, що відповідач не заперечує обставини дорожньо-транспортної пригоди. Разом з тим, вважає, що наданий позивачем звіт про оцінку вартості завданої шкоди не є належним доказом. Додатки до звіту не були направлені відповідачу разом з копією звіту. Зазначене в сукупності з місячним проміжком між датою скоєння дорожньо-транспортної пригоди та складанням звіту, а також завищеним розміром матеріального збитку заподіяного відповідачем дають підстави визнати неналежним і недопустимим доказом наданий звіт від 06 березня 2015 року. Також позивач не надав докази повідомлення відповідача про місце та час проведення огляду КТЗ позивача. Позивачем подано відповідь на відзив (а.с. 56-57). У відповіді на відзив зазначено, що вина відповідача підтверджується сукупністю доказів, а вартість матеріального збитку, підтверджується звітом ТОВ «Експертно-асистуюча компанія «Довіра» від 06 березня 2015 року № 11199 «Про визначення вартості матеріального збитку», який є належним, допустимим та достатнім доказом. Просить позов задовольнити в повному обсязі. Відповідачем подані заперечення (а.с. 61-65). У поданих запереченнях відповідач просить відмовити в задоволенні позову виходячи з того, що надана позивачем копія звіту про визначення вартості матеріального збитку від 06 березня 2015 року не є достатнім доказом та не дає змогу дійти висновку про наявність або відсутність розміру реального заподіяного збитку від пошкодження транспортного засобу. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, особи, які беруть участь у справі, не викликались. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 29 січня 2015 року в м. Києві на бул. Івана Лепсе, поблизу будинку № 4, водій [PERSON], керуючи автомобілем марки «SEAT IBIZA», державний реєстраційний номер [NUMBER], рухаючись заднім ходом здійснила наїзд на автомобіль марки «VOLKSWAGEN PASSAT В6», державний реєстраційний номер [NUMBER], який належить на праві власності [PERSON], внаслідок чого автомобіль отримав механічні пошкодження. Постановою Солом'янського районного суду м. Києва від 13 лютого 2015 року [PERSON] визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення за ст. 124 КпАП України та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 гривень (а.с. 9). Згідно зі звітом ТОВ «Експертно-асистуюча компанія «Довіра» від 06 березня 2015 року № 11199 «Про визначення вартості матеріального збитку» вартість матеріального збитку завданого в результаті пошкодження транспортного засобу становить 16147 гривень 01 копійку (а.с. 15-24). Прізвище відповідача «Шевченко» було змінено на «Нікольчук» (а.с. 43, 44). Позивач посилається на те, що 30 січня 2015 року він звернувся за відшкодуванням до страховика, проте станом на дату пред'явлення позовної заяви будь-яких виплат від страховика не отримав. Після цього, 17 серпня 2017 року ним подано заяву до Моторного (транспортного) страхового бюро України про виплату страхового відшкодування, проте листом від 20 серпня 2017 року МТСБУ повідомило, що ПрАТ «СК «Україна» 13 березня 2007 року набуло статусу асоційованого члена МТСБУ, а з 01 липня 2015 року втратило такий статус у зв'язку із заборгованістю до фондів МТСБУ, створених відповідно до Закону, та відповідно припинило членство в МТСБУ (а.с. 12-14). Частиною 1 ст. 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч. 2 ст. 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Позивач просить стягнути на свою користь з відповідача як з винної у дорожньо-транспортній пригоді особи 16147 гривень 01 копійку майнової шкоди. Відповідальність водія [PERSON] згідно з полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів була застрахована у ПрАТ «СК «Україна». Позивач посилається на правовий висновок Верховного Суду України у справі № 6-2808цс15 та зазначає, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним, і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована У цьому висновку зазначено, що завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди породжує деліктне зобов'язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов'язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така дорожньо-транспортна пригода слугує підставою для виникнення договірного зобов'язання згідно з договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов'язанні ним є страховик. Зазначені зобов'язання не виключають одне одного. Право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов'язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов'язанні. Таким чином, потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов'язань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав. Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобов'язання, не залежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. В такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором із відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обов'язками страховика як сторони договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року в справі № 6-2808цс15. Разом з тим, 04 липня 2018 року Великою Палатою Верховного Суду України прийнято постанову, в якій зазначені наступні правові висновки. Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»). За договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 Цивільного кодексу України). Обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 вказаного Закону). У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов'язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов'язаним суб'єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов'язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Відповідно до ст. 9 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов'язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Страхові виплати за договорами обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності обмежуються страховими сумами, які діяли на дату укладення договору та зазначені в договорі страхування. Відповідно до п. 22.1. Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. Відповідно до ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов'язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц дійшла правового висновку про те, що покладання обов'язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхова). Уклавши договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов'язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов'язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому потерпілий реалізує право на отримання відшкодування шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Згідно з частинами 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Суду не надано доказів, що у страховика (ПрАТ «Страхова компанія «Україна») не виник обов'язок з виплати страхового відшкодування. Вбачається, що суб'єктом, який має задовольнити вимогу позивача, є третя особа - страховик відповідача, оскільки розмір завданої шкоди (16747 гривень 01 копійка) не перевищує ліміт страховика за полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З огляду на наведене, в задоволені позову слід відмовити.

Outcome: dismissed