Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-14 00:00:00

2 травня 2019 року позивач звернувся до суду із зазначеним вище позовом, посилаючись на те, що на підставі акта про передачу жилого будинку садибного типу з надвірними будівлями, згідно з постановою Ради Мінстрів УРСР від 30.06.1990 № 149 та рішенням правління колгоспу ім. газети «Сільські вісті» від 20.12.1991 № 13 він є власником житлового будинку номер [ADDRESS] . У цьому будинку зареєстрована відповідач, його колишня невістка, яка з 2014 року у ньому не проживає, шлюб між його сином та відповідачем розірваний у 2017 році. Відповідач не цікавиться ні своїми дітьми, ні будинком, не несе витрат по його утриманню. Реєстрація відповідача за зазначеною адресою порушує його права як власника. Він отримує невелику пенсію, на його утриманні перебувають малолітні діти відповідача та він не бажає оплачувати комунальні послуги за неї, тому просить визнати відповідача такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням, у якому не проживає понад один рік без поважних причин. Звільнити його від сплати судового збору як учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС. Судові витрати стягнути із відповідача на користь держави. В судове засідання учасники справи повторно не з`явилися, про час і місце судового розгляду були оповіщені у встановленому порядку, позивач направив заяву про розгляд справи за його відсутності, позов підтримує повністю. Відповідач за зареєстрованою адресою її місця проживання чи місця перебування не проживає, про причини неявки суду не повідомила, своїх заперечень та відзиву на позов не надала. Відповідні оголошення були розміщені також на сайті «Судова влада». Поштові рекомендовані відправлення, які направлялись відповідачу, повернулися без вручення у зв`язку з тим, що відповідач за зазначеною у них адресою не проживає. Відтак відповідач є такою, якій судовий виклик вручено належним чином. Суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Оцінюючи наведені у справі аргументи, ґрунтуючись на засадах верховенства права, на повно і всебічно з`ясованих обставин, об`єктивно та безпосередньо досліджених в судовому засіданні доказів, наявних у справі, суд дійшов висновку. Судом встановлено, що будинок номер [ADDRESS] належить на праві власності позивачу [PERSON] (а.с.6-9, 10 - копії технічного паспорта та акта). Згідно із довідкою Виконавчого комітету Середівської сільської ради Згурівського району Київської області [PERSON] проживає по [ADDRESS] . У складі сім`ї має дружину [PERSON] , сина [PERSON] , невістку [PERSON] та внуків [PERSON] та [PERSON] (а.с.5). Відповідно до акта депутатського обстеження житла [PERSON] за зазначеною адресою відповідач зареєстрована, проте фактично не проживає із 2014 року(а.с.4). Заочним рішенням Згурівського районного суду Київської області від 30.03.2017, яке набрало законної сили, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Від шлюбу вони мають дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с.30-31 - копія рішення). Розпорядженням Згурівської районної адміністрації Київської області від 29.07.2016 № 255 [PERSON] призначена опікуном над малолітньою [PERSON] та піклувальником над неповнолітньою [PERSON] , які мають встановлений статус дитини, позбавленої батьківського піклування (а.с.29 - копія розпорядження). Спірне житло не є її постійним місцем проживання [PERSON] та вона не відноситься до нього як такого, не веде з позивачем - власником будинку спільного господарства, не несе витрати по його утриманню. В ході розгляду справи не встановлено, що між сторонами існують договірні відносини з приводу користування житлом. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, від 4.11.1950 року, підписаної від імені України 9 листопада 1995 року та ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. В своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства») Відповідно до п.п. 19, 22 Рішення Європейського суду з прав людини про справі «Кечко проти України» (Заява № 63134/00) від 08 листопада 2005 року кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення повністю, так як в судовому засіданні доведено, що відповідач відсутня у спірному будинку без поважних причин понад один рік, між сторонами не існують договірні відносини з приводу користування житлом, тому вона втратила право на користування спірним будинком, що належить позивачу на праві приватної власності. Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 10 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Судовий збір стягнути із відповідача в дохід держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved