Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-30 00:00:00

30 січня 2017 року уповноважений представник заявників звернувся до суду з вищезазначеною заявою, посилаючись на те, що заявники зареєстровані та проживають у незареєстрованому шлюбі на тимчасово окупованій території України у місті Антрацит Луганської області. Чоловік заявника [PERSON] [PERSON] помер [INFO]. [INFO] о 17 годині 50 хвилин [PERSON] у пологовому будинку м. Антрацит Луганської області народила дитину жіночої статі - дочку [PERSON], вагою 3240 грамів, про що Державне підприємство «Антрацитівська міська багатопрофільна лікарня Луганської народної республіки (ЛНР) видало медичне свідоцтво про народження № 14 від [INFO] за формою 103/у. Рішенням Згурівського районного відділу драцс ГТУЮ у Київській області від 24.01.2017 заявникам було відмовлено у проведенні реєстрації народження дитини, так як ними надано на підтвердження цього факту документ, який не відповідає формі, визначеній наказом МОЗ України від 08.08.2006 № 545 та не може створювати правових наслідків, тому представник заявників просить встановити факт народження дитини жіночної статі [PERSON] [INFO] о 17 годині 50 хвилин у місті Анатрацит Луганської області, матір»ю якої є [PERSON], [INFO], громадянка України, уродженка селища Кам»яне міста Антрацит Луганської області, батьком - [PERSON], [INFO], громадянин України, уродженець міста Анатрацит Луганської області. В судовому засіданні представник заявників уточнив заявлені вимоги та просить не зазначати прізвище, ім»я та по батькові новонародженої дитини, у решті заявлених вимог заяву підтримав повністю. Після оголошення перерви у судовому засіданні представник заявників у судове засідання не з»явився, звернувся з письмовим клопотанням про продовження розгляду справи за його відсутності. Заінтересована особа в судове не з'явилася, про час і місце судового розгляду була оповіщена у встановленому порядку, направила суду заяву з клопотанням про розгляд справи за її відсутності. В судовому засіданні представник заявників надав пояснення, які повністю відтворюють зміст заявлених вимог. Крім того, у письмовому клопотанні зазначив, що заявники із спільною заявою про визнання батьківства до відділу драцс не зверталися та судового рішення щодо цих обставин не мають. Оцінюючи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні в судовому засіданні доказів, наявних у справі, суд дійшов висновку. Судом встановлено, що згідно з медичним свідоцтвом про народження, виданим Державною установою Атрацитівської центральної міської багатопрофільної лікарні Луганської народної республіки від [INFO] за № 14, [PERSON], яка проживає в [ADDRESS], [INFO] о 17 годині 50 хвилин в пологовому відділенні м. Антрацит народила дівчинку, вагою 3240 грамів. Мати дитини в зареєстрованому шлюбі не перебуває (а.с.14 - копія медичного свідоцтва про народження). Чоловік [PERSON] [PERSON] помер [INFO] (а.с.25 - копія свідоцтва про смерть). Згурівський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області відмовив заявникам у проведенні державної реєстрації народження дитини у зв'язку з тим, що подані заявниками документи, не відповідають формі, визначеній наказом МОЗ України від 08.08.2006 № 545 (а.с.24 - відмова). В історії розвитку дитини [PERSON], [INFO], батьками дитини зазначено [PERSON] та [PERSON], які проживають в [ADDRESS] (а.с.15-19, 20 - копії історії розвитку дитини, довідки). Проте заявники не зверталися до заінтересованої особи із спільною заявою, як такі, що не перебувають у шлюбі між собою, щодо визначення походження дитини від батька (а.с.36 - інформація). Відповідного рішення суду також не надали. Встановлення факту народження дитини заявникам необхідно для державної реєстрації її народження. Суд відповідно до інформаційного листа ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ «Щодо окремих питань застосування Закону України від 04.02.2016 року «Про внесення змін до ЦПК України щодо встановлення факту народження або смерті на тимчасово окупованій території», оцінюючи медичну документацію дитини, виходить з того, що народження особи є юридичним фактом, що має наслідком виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Проте відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовано так званий «намібійський виняток», який полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за доцільне застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про народження дитини, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості зібрання доказів народження дитини на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини. Заявниками до заяви про встановлення факту народження дитини надано також фотографію малолітньої дитини, яка засвідчена представником заявників (а.с.23) Згідно ч. 1 ст. 144 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані невідкладно, але не пізніше одного місяця від дня народження дитини, зареєструвати народження дитини в органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованою постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27.02.1991, дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім'я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. Держави-учасниці забезпечують здійснення цих прав згідно з їх національним законодавством та виконання їх зобов'язань за відповідними міжнародними документами у цій галузі, зокрема, у випадку, коли б інакше дитина не мала громадянства. У відповідності до ст. 13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» якщо державна реєстрація народження дитини проводиться за місцем проживання батьків чи одного з них, то за їх бажанням місцем народження дитини в актовому записі про народження може бути визначене фактичне місце її народження або місце проживання батьків чи одного з них. Державна реєстрація народження дитини проводиться не пізніше одного місяця з дня її народження, а у разі народження дитини мертвою - не пізніше трьох днів. Підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я документи, що підтверджують факт народження. У разі народження дитини поза закладом охорони здоров'я документ, що підтверджує факт народження, видає заклад охорони здоров'я, який проводив огляд матері та дитини. У разі якщо заклад охорони здоров'я не проводив огляд матері та дитини, документ, що підтверджує факт народження, видає медична консультаційна комісія в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. За відсутності закладу документа охорони здоров'я або медичної консультаційної комісії, що підтверджує факт народження, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Приписами п. 1 та п. 7 ч. 1 ст. 256 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами, про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження, а відповідно до п. 18 постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 березня 1995 року рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не змінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Згідно зі ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими для виконання. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про громадянство України» особа, батьки якої на момент її народження були громадянами України, є громадянином України. Особа, яка має право на набуття громадянства України за народженням, є громадянином України з моменту народження. Пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» надано роз'яснення про те, що рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не змінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Згідно ч. 3 ст. 144 Сімейного кодексу України реєстрація народження дитини провадиться органом державної реєстрації актів цивільного стану з одночасним визначенням її походження та присвоєнням прізвища, імені та по батькові. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім'я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. Особливості провадження у справах про встановлення факту народження на тимчасово окупованій території України визначені ст. 257-1 ЦПК України, відповідно до якої заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника. Справи про встановлення факту народження або смерті на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною радою України, розглядається невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. У рішенні про встановлення акту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною радою України, зокрема, мають бути зазначені встановлені судом дані про дату і місце народження особи, про її батьків. Ухвалене судом рішення у таких справах підлягає негайному виконанню, оскарження рішення не зупиняє його виконання. Відповідно до ч. 2 ст. 234 ЦПК України справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, розглядаються у порядку окремого провадження. Згідно із ч. 3 ст. 235 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Відповідно до п. 7 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження. Указом Президента України від 14 листопада 2014 року № 875/2014 уведено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 4 листопада 2014 року «Про невідкладні заходи щодо стабілізації соціально-економічної ситуації в Донецькій та Луганській областях», яким доведено до відома громадян України, державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій, їх посадових і службових осіб, що будь-які органи, їх посадові та службові особи, утворені, обрані, сформовані та призначені за результатами так званих виборів 2 листопада 2014 року, які проводилися в окремих районах Донецької та Луганської областей, є такими, що утворені, обрані, сформовані, призначені і діють усупереч Конституції та законам України, а також зобов'язано Кабінет Міністрів України вжити заходів щодо припинення на окремих територіях у районі проведення антитерористичної операції в Донецькій і Луганській областях діяльності державних підприємств, установ та організацій, їх філій (відділень), представництв. Відповідно до абз. 1 п. 1 Розділу І Правил державної реєстрації актів громадянського стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України 18 жовтня 2000 року № 52/5, державна реєстрація актів цивільного стану проводиться з метою забезпечення реалізації прав фізичної особи та офіційного визнання і підтвердження державою фактів народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті. Заслухавши пояснення представника заявників, дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що заява підлягає до задоволення частково, так як в судовому засіданні доведено, що дитина народилася [INFO] в районі проведення антитерористичної операції, тому за встановлених обставин неможливо провести реєстрацію факту її народження в органах державної реєстрації актів цивільного стану, від встановлення якого залежить виконання батьківських обов'язків та здійснення особистих немайнових прав дитини. Це рішення є підставою для державної реєстрації акта про народження дитини. У задоволенні решти позовних вимог вбачається за необхідне відмовити, зокрема щодо зазначення відомостей про заявника [PERSON] як батька дитини, оскільки мати дитини не перебуває у шлюбі із останнім та заявники не зверталися до заінтересованої особи із спільною заявою щодо визначення походження дитини від батька. Відповідного рішення суду також не надали. На підставі викладеного,

Outcome: partial