Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-30 00:00:00

31.08.2005 р. до Іллічівського міського суду Одеської області надійшов позов [PERSON] (т.1 а.с. 2-3). Після вступу у процес прокуратури м. Іллічівська для представництва позивача (т. 1 а.с. 57) позовні вимоги були уточнені позовом прокуратури (т.1 а.с. 66-68, 182-184). 13.11.2005 р. було подано зустрічний позов [PERSON], який було уточнено (т.1 а.с. 50-52, 52-а). Справа розглядалась судами неодноразово (т.1 а.с. 235-239, 288-289, 336-337, т. 2 а.с. 278-282, 341-345, т. 3 а.с. 15-20). Під час нового розгляду справи прокурором м. Іллічівська уточнено позовні вимоги 29.09.2015 р. (т.3 а.с. 178-181). В судовому засіданні позивач [PERSON], її представник [PERSON] та представник прокуратури м. Іллічівська підтримали позовні вимоги в редакції заяви на а.с. 178-181 т. 3, не визнали зустрічний позов, просять визнати договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений 16.08.2005 р. між [PERSON] і [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №6252, недійсним, посилаючись на ті обставини, що [PERSON] не мала наміру та волевиявлення продавати своє житло і квартира вибула з володіння [PERSON] не з її волі, 16.08.2005 р. [PERSON] погано почувалася і підписала договір купівлі-продажу квартири, неправильно розуміючи природу правочину та умови угоди, оскільки була введена в оману третіми особами та вважала, що отримує грошовий переказ для квартирантів. Відповідач [PERSON] не визнала позовні вимоги про визнання угоди купівлі-продажу недійсною, просить задовольнити її зустрічний позов, а саме визнати дійсним вищезазначений договір, визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS] та виселити [PERSON] із вказаної квартири. В обґрунтування своєї позиції [PERSON] посилається на те, що на законних підставах набула права власності на спірну квартиру згідно договору купівлі-продажу, що [PERSON] мала намір, волевиявлення продати квартиру з метою придбання іншої квартири у м. Одеса, отримала особисто гроші, взяла на себе зобовязання звільнити квартиру в строк, встановлений п. 8 договору. Треті особи та їх представники до суду не зявились, надавши неодноразові письмові клопотання про розгляд справи у їх відсутності (в т.ч. а.с. 28, 51, 73, 166, 176, 192, 232, 233 т. 3). Третя особа [PERSON] також надала письмові пояснення (т. 3 а.с. 174, 177), із яких слідує, що підтримує пояснення, надані 06.04.2007 р. (а.с. 155-158 т. 1), згідно яким угода була посвідчена нею з дотриманням вимог діючого законодавства, що на її запитання [PERSON] підтвердила, що продає квартиру з метою придбання іншого житла в м. Одеса. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, зясувавши обставини справи та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені слідуючі факти та відповідні правовідносини. 16.08.2005 р. між [PERSON] та [PERSON]І укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Іллічівського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №6252 (а.с. 9, 80-81 т. 1). Із висновків судово-психіатричної експертизи на а.с. 160-174 т. 1, а.с. 143-153 т. 3 слідує, що у момент укладання вищезазначеного договору купівлі-продажу [PERSON] на будь-який психічний розлад не страждала і за своїм психічним станом у зазначений період часу усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними, що у момент укладання договору 16.08.2005 р. [PERSON] будь-яких порушень психічної діяльності, які б вплинули на її здатність правильно сприймати, запамятовувати та відтворювати факти, що мають значення для справи не виявляла. Згідно висновку судового експерта-психолога (а.с 152 об.-153 т.3) емоційний стан [PERSON] під час укладання угоди 16.08.2015 р. не виходив за межі норми, однак такі її індивідуальні-особистісні риси як довірливість, чуйність, емотивність, емпатія, позитивне ставлення до оточуючих, соціально-позитивні настанови та морально-етичні якості (чесність, порядність), а також неінформованість в юридичних питаннях, недостатня адаптованість до особливостей теперішнього суспільного життя, схильність переносити свої високі морально-етичні якості на особистості та поведінку інших людей сприяли її поведінці у ситуації 02.08.-16.08.2005 р.; [PERSON] сприймала ситуацію 16.08.2005 р. як отримання грошового переказу та діяла відповідно своєму баченню ситуації. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 229, ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Згідно ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Із ч. 1 ст. 216 ЦК України слідує, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 р. №9 виконання чи невиконання сторонами зобовязань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. Згідно п. 8 вказаної Постанови відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Згідно ст. 19 зазначеної Постанови відповідно до ст. ст. 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення. Відповідно до п. 20 цієї Постанови на відміну від помилки ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. А із п. 23 Постанови слідує, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 233 ЦК України, якщо особа вчинила такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману та помилки. На підставі вищевикладеного суд приходить до висновку, що пояснення позивача у сукупності з висновком судової психолого-психіатричної експертизи (т. 3 а.с. 143-153) та доказами на а.с. 12, 27, 69-73, 74-79, 83-87, 202-203 т. 1 свідчать, що [PERSON] неправильно розуміла природу правочину та вважала, що отримує грошовий переказ для квартирантів, тобто [PERSON] помилилась щодо обставин, які мають істотне значення. За таких обставин позов прокурора м. Іллічівська в інтересах [PERSON] підлягає задоволенню, а зустрічний позов [PERSON] не підлягає задоволенню.

Outcome: approved