Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-22 00:00:00

29 липня 2016 року до Краснолиманського міського суду Донецької області звернулася [PERSON] до [PERSON] про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини у розмірі ? частини заробітку (доходів), обґрунтувавши свої вимоги тим, що 22 вересня 2009 року між нею та відповідачем був укладений шлюб, який було розірвано на підставі рішення Куйбишевського районного суду міста Донецьк від 30 липня 2007 року. Від сумісного життя з відповідачем у місті Донецьку [INFO] у них народилася дитина: син [PERSON], який після розірвання шлюбу залишився проживати разом з матір'ю.В червні 2014 року у зв'язку з проведенням антитерористичної операції вона разом з вином переїхала в смт Дробишево Лиманського району Донецької області, де проживає по теперішній час. Протягом останніх двох років відповідач не приймає участі в вихованні дитини, не спілкується з сином, ухиляється від його утримання, що на думку позивача свідчить про відсторонення від виконання батьківських обов'язків і є підставою для позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала доводи викладені в позовній заяві і просила її задовольнити. Вважає, що позбавлення батьківських прав буде відповідати інтересам дитини. Проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач [PERSON], який належним чином повідомлений про дату час і місце розгляду справи шляхом розміщення оголошення в газеті «Урядовий кур'єр» №154 (5774) від 17 серпня 2016 року, в судове засідання не з'явився. Враховуюче викладене ухвалою суду від 23 серпня 2016 року прийнято рішення про заочний розгляд справи. В судовому засіданні представник третьої особи Органу опіки та піклування Лиманської міської ради Донецької області, Голев С.І. який діє на підставі довіреності (а.с. 40) проти задоволення позову не заперечував. В судовому засіданні прокурор Кузнецова Т.С. заявлені позовні вимоги підтримала. Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, вислухавши сторін і їх представників, свідків, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив фактичні обставини та відповідні їм сімейні правовідносини, які регулюються ст. ст. 32, 51 Конституції України, ст. ст. 150, 155, 164 СК України, статтями 111, 112, 114 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року. Згідно зі ст. 32 Конституції України «Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України…». «…Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою» (стаття 51 Конституції України. Відповідно до ст. 111 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року «…Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків». Згідно зі ст. 112 Закону України «Про охорону дитинства» «Виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини… Держава надає батькам … допомогу у виконанні ними своїх обов'язків щодо виховання дітей…, захищає права сім'ї». «Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили» (стаття 114). Згідно зі ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Статтею 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно з п.2 ч.1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. У преамбулі до Конвенції ООН про права дитини зазначено, що дитині для повного та гармонійного розвитку необхідно зростати в сімейному оточенні. Згідно зі статтею 9 Конвенції Держави-сторони дбають про те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи за судовим рішенням визначають відповідно до застосовного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в інтересах дитини. Вирішення такого питання може бути необхідним у тому чи іншому випадку, коли, наприклад, батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї. При цьому всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у вирішенні такого питання та викладати свою позицію. Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV при розгляді справ Суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, протоколів до неї та практику Європейського Суду як джерело права. При вирішенні даної категорії справ про позбавлення батьківських прав Європейський суд з прав людини в рішенні по справі «Савіни проти України» (CASE OF SAVINY v. UKRAINE) (Заява № 39948/06) від 18 грудня 2008 року в пунктах 47-51 в черговий раз зазначив, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8. Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не «згідно із законом», не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися «необхідним у демократичному суспільстві» (п. 47) Визначаючи, чи було конкретне втручання «необхідним у демократичному суспільстві», Суд повинен оцінити - у контексті всієї справи загалом - чи були мотиви, наведені на виправдання втручання, доречними і достатніми для цілей пункту 2 статті 8 Конвенції і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як цього вимагає стаття 8 (п. 48) Суди повинні враховувати, що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини (п.49). Потрібно з'ясовувати наприклад, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров'я. З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків (п.50) Крім того, оцінюючи процес вирішення питання суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки), і чи мали заінтересовані сторони, зокрема батьки, достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Суд також повинен врахувати, чи самим дітям було надано можливість висловити свою думку, коли цього вимагали обставини (п. 51). Судом встановлено, що 22 серпня 2009 року Донецькім міським відділом реєстрації актів цивільного стану ГУЮ Донецької області було зареєстроване шлюб між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] ( а.с. 15), який було розірване на підставі рішення Куйбишевського районного суду міста Донецька від 30 липня 2013 року (а.с 18-19). Від шлюбу сторони мають малолітню дитину - сина [PERSON], [INFO] (а.с. 16). Відповідно до довідки від 21.10.2014 [PERSON] разом з дитиною [PERSON] взята на облік, як особа, переміщена з тимчасово окупованої території м. Донецьк в смт Дробишеве (а.с. 11-12) Згідно довідки Краснолиманського центру первинної медико-санітарної допомоги ім. М.І. Лядукіна дитина [PERSON] здоров, на Д. обліку не перебуває (а.с 29). [PERSON] має постійне місце роботи працює В ВО «Святогірське БКГ» на посаді оператора диспетчерської служби, за місцем роботи та проживання характеризується позитивно (а.с . 22, 23, 24,25). Згідно акту обстеження умов проживання, складеного 05 липня 20156 року представниками служби у справах дітей Краснолиманської міської ради, для виховання та розвитку малолітнього [PERSON] створені задовільні умови: дитина проживає разом з матір'ю, у дитини є окреме місця для відпочинку ігор та занять, іграшки, дитячі книжки в достатній кількості (а.с 27). Згідно акту складеного за участю громадськості [PERSON] разом з позивачкою не проживає, його місце знаходження не відомо (а.с. 31). З характеристики на дитину, виданої Дошкільним навчальним закладом загального розвитку смт Дробишево 01.07.2016, [PERSON] відвідує Дробишевський ДНЗ з березня 2015 року, його вихованям займається мама, бабуся та дідусь. Батько дитини ніколи дитсадок не відвідував. В беседі з дитиною виявлено , що [PERSON] зовсім не пам'ятає свого тата (а.с. 28). В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що незважаючи на те, що дитина потребує догляду, уваги та турботи відповідач [PERSON] не приймає будь-якої участі у вихованні сина; не провідує його, не цікавиться станом здоров'ям, успіхами, морально та матеріально не підтримує. Аналізуючи письмові докази по справі, пояснення позивача, свідка, суд встановив, що з червня 2014 року по теперішній час відповідач [PERSON] не приймає участі в вихованні дитини; з заявами до органу опіки і піклування, служби у справах дітей Краснолиманської міської ради, суду для вирішення питання участі в вихованні дитини не звертався. Відповідно до висновку виконавчого комітету Краснолиманської міської ради Донецької області орган опіки та піклування вважає можливим позбавити батьківських прав [PERSON] відносно його малолітнього сина [PERSON], [INFO], так як він відсторонився від виховання дитини і виконання батьківських обов'язків (а.с 26) Суд приходить до переконання що висновок органу опіки і піклування про позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав відносно його малолітнього сина [PERSON] ґрунтуються на достатній доказовій базі та батьки мали достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про позбавлення [PERSON] батьківських прав є обґрунтованими, повністю доведеними, а отже підлягають задоволенню в повному обсязі. Суд вважає, що за встановлених обставин дитина не зазнаватиме страждань через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки з боку відповідача. Суд приходить до такого висновку дослідивши всі обставини справи та встановивши, що відповідач тривалий час не приймає участі в вихованні сина. Суд також враховує, що при розгляді цього питання об'єктивні обставини (вік дитини) не надавали можливість дитині висловити свою думку стосовно прихильності до батька та позбавлення його батьківських прав. При цьому суд доходить висновку, що втручання в особисте і сімейне життя сторін по справі здійснюється згідно із законом, відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, і може вважатися необхідним у демократичному суспільстві. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення аліментів суд виходить з наступного. Відповідно до чч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч. 3 ст. 181 СК України). Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до положень ст. 183 СК України розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини. Враховуючи стан здоров'я дитини, відсутність у відповідача хронічних захворювань, відсутність у нього інших неповнолітніх дітей та непрацездатних батьків, які знаходяться на його утриманні, а також те, що обов'язок по утриманню дитини у батьків є рівним, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини у розмірі ? частини заробітку (доходів). При зверненні до суду позивачем були понесені судові витрати у розмірі 971,20 грн, які складаються з витрат по сплаті судового збору в розмірі 551,21 грн (а.с. 2) за заявлену вимогу немайнового характеру про позбавлення батьківських прав та витрат понесених за розміщення оголошення в пресі в сумі 420 грн (а.с. 46) враховуючи, що позовні вимоги позивача задоволені в повному обсязі, відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, зазначена сума підлягає стягненню з відповідача. Задовольняючи вимогу про стягнення аліментів на утримання дитини суд стягує з відповідача на корить держави судовий збір у розмірі 551,21 грн.

Outcome: approved