Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-23 00:00:00

29.10.2015 року [PERSON] звернувся до суду з даним позовом до [PERSON] обґрунтовуючи тим, що 22.10.2015 року [PERSON] на зборах жителів смт.Городок Радомишльського району Житомирської області з кандидатами на посаду селищного голови повідомив присутнім інформацію про те, що «[PERSON] разом з деякими депутатами селищної ради віддав гроші, належні громаді Городка, на антимайдан». Позивач зазначає, що поширена інформація не відповідає дійсності, являється негативною, недостовірною та такою, що принижує його честь та ділову репутацію як людини та депутата селищної ради. В звязку з цим позивач просить суд визнати інформацію, яка була поширена 22.10.2015 року на зборах жителів смт.Городок Радомишльського району Житомирської області недостовірною та такою, що порушує особисте немайнове право [PERSON] на повагу до його честі та ділової репутації. Просить суд зобовязати відповідача спростувати протягом тижня з дня набрання чинності рішенням суду недостовірну інформацію про [PERSON] аналогічним способом шляхом повідомлення на зборах жителів смт. Городок Радомишльського району Житомирської області спростування недостовірної інформації та вибачення та стягнути на його користь суму сплаченого судового збору 487,20 гривень, сплачених при зверненні до суду. В судовому засіданні позивач позов підтримав з наведених у ньому підстав та просить суд його задовольнити. Зазначив, що він з 2012 року по листопад 2015 року був депутатом Городоцької селищної ради Радомишльського району Житомирської області. За час своєї діяльності всі питання, віднесені законодавством до відання селищної ради, вирішувалися у відповідності до чинних законів, в тому числі і питання щодо передачі коштів із місцевого бюджету. Поширена відповідачем інформація є неправдивою і може вплинути на його репутацію та чесне імя, тому підлягає спростуванню. Представник відповідача позов не визнав. В запереченнях проти позову зазначив, що позивач був публічною особою і мав бути готовим до того, що його діяльність як депутата підпадає під критичну оцінку жителями певного населеного пункту. Щодо повідомлення [PERSON] інформації про те, що кошти із місцевого бюджету пішли на антимайдан вважає не фактичними даними, а припущенням відповідача, його оціночними судженнями. Крім того, звертає увагу на те, що відео, аудіо фіксація на зборах не проводилася, отже кожним мешканцем виступи можуть інтерпретуватися по своєму. Вважає, що в матеріалах справи відсутні будь які докази про дане висловлювання, а отже позов не обґрунтований і задоволенню не підлягає. Згідно зі ст.ст.10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст.ст. 59, 60 того ж Кодексу доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши до суду належні та допустимі докази на їх підтвердження, крім випадків встановлених ст.61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Заслухавши пояснення сторін, свідка, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] з 18 листопада по листопад 2015 року був депутатом Городоцької селищної ради Радомишльського району Житомирської області (а.с.14). Селищна рада правочинна розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України та Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», до її відання зокрема належить вирішувати питання затвердження місцевого бюджету, внесення змін до нього; затвердження звіту про виконання відповідного бюджету; прийняття рішень щодо передачі коштів з відповідного місцевого бюджету. Згідно довідки управління фінансів Радомишльської райдержадміністрації від 17.11.2015 року, якщо обсяг доходів відповідного місцевого бюджету перевищує розрахунковий обсяг видатків, обрахований із застосуванням фінансових нормативів бюджетної забезпеченості і коригуючи коефіцієнтів, то для такого бюджету встановлюється обсяг коштів, що підлягає передачі до вищестоящого бюджету. Бюджет Городоцької селищної ради, затверджений на 2014 рік з дотацією вилучення в сумі 1144463 грн. Кошти, які надходили протягом 2014 року до районного бюджету від Городоцької селищної ради, спрямовані на фінансування бюджетних установ, що знаходяться на території селища (загальноосвітня школа та філія музичної школи) (а.с.15). Таким чином позивач з іншими депутатами не могли самовільно розпоряджатися коштами громади. Сторонами не заперечується той факт, що 22 жовтня 2015 року проводилися збори жителів смт. Городок Радомишльського району Житомирської області з кандидатами на посаду селищного голови. В судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила, що особисто була присутня на зборах жителів смт. Городок 22 жовтня 2015 року і чула, як [PERSON] заявив приблизно наступне : «[PERSON] і депутати нічого не зробили, а мільйон гривень відправили на анти майдан». Заявила, що позивач [PERSON] декілька разів перепитав у [PERSON], чи зможе останній відповісти за свої слова достатніми доказами, на що [PERSON] відповів ствердно. На зборах жителів смт. Городок були присутні також інші колеги по службі та підлеглі позивача. Крім того, свідок [PERSON] заявила, що знає [PERSON] як порядну, шановану, справедливу людину. Вони працюють в одній установі, в той же час [PERSON] не являється її безпосереднім керівником. За змістом ст. ст. 94, 277 ЦК України, ст. 32 Конституції України, ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію. Отже, спростуванню підлягає поширена недостовірна інформація. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про інформацію» під інформацією цей Закон розуміє документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі. Статтею 302 ЦК України встановлено, що особа, яка поширює інформацію, зобов'язана переконатися в її достовірності. Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз'яснив судам, що недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення цією особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо). У п. 19 наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України судам роз'яснено, що, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Розрізняючи факти та оціночні судження слід виходити з того, що існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Врахувавши зазначені вище положення закону та роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, суд дійшов висновку про те, що поширена [PERSON] інформація про позивача, є недостовірною та такою, що порочить його честь, гідність та ділову репутацію. При цьому суд зазначає, що вказана інформація не є оціночним судженням автора, а є твердженням про конкретні факти, які звинувачують позивача у незаконній діяльності та протиправній поведінці, зокрема в тому, що [PERSON] разом з деякими депутатами селищної ради віддав належні громаді гроші на антимайдан. Зазначена недостовірна інформація, поширена [PERSON] про [PERSON] порушує право на повагу до його честі та ділової репутації, оскільки поставила під сумнів дотримання позивачем моральних та правових норм, створила враження вчинення ним неправомірних дій, спрямованих на порушення інтересів громади, неможливість діяти від її імені та в інтересах громадян, що є недопустимим у правовій державі. Твердження представника відповідача про те, що окрім позовної заяви та показань одного свідка відсутні інші докази на підтвердження позовних вимог суд до уваги не бере, так як юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одної особи у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Посилання представника відповідача на те, що позивач являється публічною особою і тому межа допустимої критики є значно ширшою, ніж окремої пересіченої особи, не має правового значення, оскільки мова йде не просто про критику діяльності позивача як депутата, а про розповсюдження недостовірної інформації. З урахуванням вказаного суд дійшов висновку про визнання негативною та такою, що не відповідає дійсності та порочить честь, гідність та ділову репутацію позивача, інформацію, поширену 22.10.2015 року [PERSON] на зборах жителів смт.Городок Радомишльського району Житомирської області з кандидатами на посаду селищного голови. У ст. 12 Загальної декларації прав людини 1948 року встановлено, що ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність його житла, таємницю його кореспонденції або на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист законом від такого втручання або таких посягань. В ст. 3 Конституції України закріплено, що людина, її честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Таким чином, кожному громадянину гарантовано право за судовий захист особистих немайнових прав, які визнаються в державі найвищою соціальною цінністю та підлягають захисту у порядку, визначеному ст. 32 Конституції України та ст. 277 ЦК України. Відповідно до положень ч. 7 ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. За положеннями ст. 10 Конвенції кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду. Таким чином, аналізуючи вище викладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку що факт поширення зазначеної в позові інформації відповідачем доведено, поширена інформація не є оціночним судженням відповідача, відповідачем не доведено правдивість поширеної ним інформації, отже позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved