Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-19 00:00:00

29 січня 2021 року позивач звернувся до Деснянського районного суду м. Чернігова з позовом до відповідача про визначення місця проживання дитини. Обґрунтувано позов тим, що позивач та відповідач з 11 листопада 2011 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 09 липня 2020 року розірвано. Від даного шлюбу сторони мають дочку - [PERSON] , [INFO] , яка з 29 вересня 2020 року та по даний час проживає з позивачем. У дитини з батьком завжди були гарні відносини, позивач дуже любить свою дочку, піклується про неї, забезпечує всім необхідним для її розвитку. В свою чергу дитина любить позивача та виявляє більшу схильність до батька. Мати дитини без попередження виїхала за кордон до Польщі, а тому не приймає участі у вихованні спільної дочки, не забезпечує її матеріально та взагалі не піклується про неї. Дочка повністю перебуває на утриманні позивача. Також у позові зазначено, що судовим наказом Деснянського районного суду м. Чернігова з позивача на користь відповідача стягнуто аліменти на утримання їх неповнолітньої дочки, заборгованості по сплаті аліментів позивач немає. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 02 квітня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. В установлений судом строк відповідач відзив на позов не подала. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 04 березня 2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач та його представники у судовому засіданні позов підтримали та просили суд його задовольнити. Відповідач та її представник у судовому засіданні проти задоволення позову заперечували, посилаючись на те, що відповідач змушена була поїхати на заробітки, дитину вона залишила на свою матір, яку забрала із села. Одразу після повернення із-за кордону відповідач 02.05.2021 забрала дочку від батька, дитинина зареєстрована в належній матері квартирі, а тому підстав для визначення місця проживання дитини з батьком, немає. Також, представник відповідача посилається на практику Верховного Суду, згідно якої дівчинка не може бути розлучена з матір`ю. Управління (служба) у справах дітей Чернігівської міської ради надіслала до суду клопотання про розгляд справи без участі їх представника та просили прийняти рішення з урахуванням інтересів дитини. Представник Служби у справах дітей Ріпкинської селищної ради у судове засідання не з`явилась, подала до суду заяву про розгляд справи без її участі та просила прийняти законне рішення, яке буде відповідати найкращим інтересам дитини. Заслухавши пояснення учасників справи, допитавши у судовому засіданні в якості свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 11 листопада 2011 року, який рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 09 липня 2020 року розірвано (а.с. 16). Від даного шлюбу сторони мають дочку - [PERSON] , [INFO] (а.с. 17). Згідно копії судового наказу Деснянського районного суду м. Чернігова від 16 липня 2020 року з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини - [PERSON] , [INFO] , в розмірі ј частки заробітку (доходу) щомісячно, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку і не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 07 липня 2020 та до досягнення дитиною повноліття (а.с. 18). Вказаний судовий наказ знаходиться на примусовому виконанні в Деснянському відділі державної виконавчої служби у місті Чернігові Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), що підтверджується копією постанови про відкриття виконавчого провадження № 62693442 від 31 07.2020 (а.с. 19). Відповідач у судовому засіданні пояснила, що сплачені позивачем аліменти накопичились на рахунку, вона їх не витрачала, бо з вересня 2020 року перебувала за кордоном. Відповідно до копії довідки Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради № 542 від 22.01.2021 в квартирі за адресою: [ADDRESS] зареєстровані позивач, відповідач та їх дочка (а.с. 20). Як пояснив у судовому засіданні позивач, починаючи з 29 вересня 2020 року дитина проживає разом з ним за місцем його фактичного проживання за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією акту від 18 січня 2021 року, складеного депутатом Ріпкинської селищної ради в присутності двох свідків та копією довідки КП Ріпкинської житлово-експлуатаційної дільниці від 19 січня 2021 року (а.с. 22, 25). З копії акту від 21 січня 2021 про обстеження житлово-побутових умов проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] вбачається, що квартира загальною площею 80,3 кв.м. на 1-му поверсі двоповерхового житлового будинку, складається з 4-х житлових кімнат. Житло забезпечене водо-, електро-, газопостачанням, водовідведенням, системою опалення. [PERSON] має окрему кімнату, в якій є необхідні для проживання меблі, є окреме місце для навчання. Дитина забезпечена одягом, взуттям, іграшками та іншими речами для розвитку (а.с. 21). Вказана квартира належить матері позивача - [PERSON] на праві приватної власності (а.с. 33). Згідно довідок органів поліції, [PERSON] до адміністративної чи кримінальної відповідальності не притягувався, скарг або заяв відносно нього до відділу не надходило (а.с. 23, 24). Відповідно до копії довідки Чернігівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 7 ЧМР ЧО № 05 від 21.01.2021, учениця 1-Б класу [PERSON] регулярно відвідує заняття у школі. Дитина завжди охайна, доглянута. Батько дитини спілкується з педагогами, які навчають дочку та цікавиться шкільним життям дитини (а.с. 26). Позивач у судовому засіданні пояснив, що він зареєстрований як фізична особа-підприємець, займається торгівлею продуктами харчування (а.с. 27), а тому кожен день їздить до м. Чернігова та з вересня 2020 року щодня (в робочі дні) відвозить дочку до школи, возить її до гуртків та забирає додому в смт. Ріпки. За клопотанням представника позивача, ухвалою суду було витребувано з Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України інформацію про те, чи перетинала державний кордон України громадянка України [PERSON] , [INFO] , починаючи з 01 січня 2020 року. З наданої суду інформації від 11.03.2021 № 91-8836/0/15-21-Вих вбачається, що у період з 01.01.2020 по 11.03.2021 [PERSON] один раз перетнула державний кордон України з метою виїзду 25.09.2020 (а.с. 77). У судовому засіданні відповідач підтвердила, що вона дійсно перебувала на заробітках у Польщі та повернулася на початку травня поточного року. Відповідачу відомо, що у період її відсутності дитина проживала з батьком у квартирі бабусі в смт. Ріпки. Відповідач передавала через свого брата дитині солодощі, ліки від алергії, кошти на утримання дочки не передавала, бо не могла зв`язатися ні з позивачем, ні з його родичами. Також, відповідач в судовому засіданні пояснила, що на даний час вона не планує їхати за кордон, бо не офіційно влаштувалася фітнес тренером, проте, в разі виникнення необхідності поліпшення матеріального становища, не виключає, що поїде на заробітки знову. Відповідно до акту обстеження житлових умов від 24 березня 2021 року в приміщенні за адресою: [ADDRESS] , створені усі умови для навчання та відпочинку дитини (а.с. 81). Згідно висновку Служби у справах дітей Ріпкинської селищної ради щодо визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , затвердженого рішенням виконавчого комітету Ріпкинської селищної ради № 39 від 26.03.2021, визначено місце проживання малолітньої дитини з батьком - [PERSON] (а.с. 80). Допитані у судовому свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] суду показали, що дитина з літа минулого року проживає в смт. Ріпки разом з батьком та бабусею (матір`ю позивача), вона має багато друзів, стала комунікабельною та більш відкритою. Одразу після приїзду, дитина була замкнута, не впевнена в собі, важко йшла на контакт. Свідок [PERSON] , яка є сусідкою позивача за місцем проживання в смт. Ріпки суду повідомила, що дитина позивача проживає разом з ним у квартирі бабусі з літа минулого року. Матір дитини свідок бачила раніше пару разів, востаннє рік назад. Свідок [PERSON] суду повідомила, що дитина позивача постійно проживає з батьком у квартирі бабусі з літа минулого року. Дівчинка є подругою дочки свідка, за вказаним місцем проживання у неї склалися соціальні зв`язки з іншими дітьми. Тато повністю забезпечує свою дочку, вчить з нею уроки, возить до репетиторів, дівчинка охайна і доглянута. Свідок востаннє бачила матір дитини, коли вона приїхала забрати її, а саме 02.05.2021. Вона тягла дитину у машину, забрала її в тому, в чому та була одягнена. Дитина при цьому плакала, вона була розгублена. На думку свідка, для дитини ця ситуація булла стрессовою. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] , яка є рідною сестрою позивача повідомила суду, що після розлучення батьків дитина стала проживати з батьком в смт. Ріпки. Дитині там комфортно, у неї багато друзів, дівчинка забезпечена всім необхідним з боку батька, дитина емоційно розкрилася, стала більш розкутою та комунікабельною. У смт. Ріпки у жовтні 2020 року справляли [PERSON] народження [PERSON] , то дитина казала, що то було саме найкраще у неї свято. Бабуся дівчинки по лінії матері також приїздила та привітала онуку з Днем народження і одразу ж поїхала. Це був єдиний її візит за весь час перебування дитини з батьком. Мати дитини не цікавиться її життям, іноді вона телефонувала, дівчинка після розмов хвилювалася, таке враження, що вона боїться матір. Свідок [PERSON] , який є хрещеним батьком дитини, суду повідомив, що знає, що дитина після розлучення її батьків проживає з татом в смт. Ріпки у квартирі бабусі, свідок приїздив до хрещениці на День народження. Свідок також повідомив, що дівчинка з малечку була більш прихильною до батька, бо він більше часу проводив з нею, більше гуляв на вулиці з нею. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] , яка є матір`ю позивача, суду повідомила, що після розлучення з відповідачем її син та онука проживають в смт. Ріпки у її чотирикімнатній квартирі. Свідку відомо, що відповідач поїхала за кордон, а дитину залишила на свою матір, яка живе у селі. Дівчинка телефонувала батьку і просила її забрати. Батько щодня возить доньку у школу, на гуртки, вчить з нею уроки, гуляє з нею. Дитина живе в достатку та комфорті. У присутності мами, коли вони раніше разом приїздили у гості, дитина була замкнена, свідок вважає, що дитина боїться матір. Коли мати поїхала за кордон, дівчинка стала більш розкутою, у неї з`явилося багато друзів. З матір`ю дитина спілкувалася по телефону, часто після розмови плакала. Після таких розмов з матір`ю, дитина не хотіла брати слухавку. Після цього, мати взагалі перестала їй дзвонити. Батько возив дочку до психолога аби налагодити емоційний стан дитини та відновити її спілкування з матір`ю. 02.05.2021 приїхала відповідач, забрала дитину в чому вона була одягнена, без речей, без книжок. У неї залишився не дороблений один урок, а тому батько відвіз книжки дитини у школу. Також свідок повідомила, що з нею відповідач не спілкується взагалі. Матеріалами справи підтверджено, що 20 березня 2021 року [PERSON] звернувся до психолога ФОП [PERSON] з приводу емоційного стану його дочки, оскільки дівчинка пережила розлучення батьків та залишилася без матері на тривалий час. Як вбачається з довідки про надання психологічних послуг, за результатами діагностики було встановлено: високий рівень тривожності, невпевненість у собі, замкнутість. [PERSON] тримала в собі образу на маму, під час розмови про батьків відмітила, що в телефонній розмові мама на неї накричала, тому вона не хоче з нею поки розмовляти. Малюнок сім`ї свідчить про емоційну близькість з татом та почуття захищеності, яке [PERSON] відчуває до нього. За запитом батька з дитиною була проведена терапевтична робота (6 занять) з використанням арт-терапевтичних методів та методів КПТ (когнітивно-поведінкової терапії). Заняття проходили один раз на тиждень. На занняття дівчинку завжди привозив батько, пропусків занять не було. Після терапевтичної роботи була проведена повторна діагностика стану дитини - емоційний стан стабілізувався, рівень тривожності знизився, дівчинка стала більш впевнена у собі, більш відкрита. За результатами проведеної роботи спеціалістом були надані рекомендації батькам щодо забезпечення дитині спокійної психологічної обстановки та уникнення стресових ситуацій та потрясінь. Відповідач в судовому засіданні повідомила, що дійсно у березні поточного року вона телефонувала дочці, була схвильована, що остання довго не брала слухавку, а тому питала де вона ходить, чому не відповідає. Відповідач вважає, що дочка не могла вільно спілкуватися з нею, бо бабуся та батько контролювали дитину та слухали про що вони говорять, а тому дитина не хотіла брать слухавку. Також, в судовому засіданні встановлено, що позивач звертався до органів поліції з відповідною заявою після того, як 02.05.2021 відповідач приїхала в с. Присторонь, де позивач з дочкою, своєю матір`ю і сестрою відпочивали у друзів і примусово забрала дитину до себе без її згоди. З копій пояснень [PERSON] , наданих представникам поліції, вбачається, 02.05.2021 близько 18.00 год., під час відпочику у своєї куми [PERSON] , вона стала свідком того, що [PERSON] приїхала забрати свою дочку, лаялась, кидалась битися, погрожувала [PERSON] . По якій причині вона це робила, їй не відомо. Із присутніх конфлікту ніхто не провокував і ніхто не був проти того, що б вона забрала дитину (а.с. 112). З наданих представникам поліції письмових пояснень по данному факту, позивач також підтвердив вказану інформацію, що в той день його колишня дружина намагалася спричинити бійку з його сестрою та повідомив, що конфлікту ніхто не провокував (а.с. 112). Також позивач зазначив, що близько року тому він розлучився з дружиною, після розірвання шлюбу він погодився, що дитина буде проживати з матір`ю, проте 29.09.2020 колишня дружина виїхала закордон і її не було більше семи місяців. Весь цей час дочка проживала з ним. 02.05.2021 позивач через свого брата обманним шляхом забрала дитину із собою, при цьому особисті речі дитини залишились у місці її проживання в смт. Ріпки (а.с. 113). Матеріалами перевірки Чернігівського районного управління поліції № 2011/124/48.2/2021 від 12.05.2021 встановлено, що у [PERSON] з колишньою дружиною мають неприязні відносини та на момент проведення перевірки була відсутня домовленість щодо виховання і подальшого проживання спільної дочки. Крім того, 02.05.2021 [PERSON] зверталася до органів поліції із заявою з приводу того, що 02.05.2021 близько 18.00 год. [PERSON] приїхала до її з чоловіком дачного будинку, який знаходиться в с. Присторонь, нецензурно висловлювалась в її бік, показувала різні нецензурні знаки (а.с. 110). Позивач у судовому засіданні пояснив, що дочка зараз проживає у матері, [PERSON] йому телефонує, просить поїхати в смт. Ріпки до бабусі та друзів. Мати дитини не дозволяла поїхати, але на вихідні дала згоду, щоб дитина поїхала в смт. Ріпки. Дитина була дуже рада, побачилася з друзями, і він повернув її до матері. З дитиною позивач не обговорював питання щодо того, з ким вона хоче проживати, аби не травмувати її. Також сторони вважають не доцільним заслуховувати думку дитини з приводу вирішення данного спору, зважаючи на її вразливість та малолітній вік. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Згідно з ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно зі ст. 160 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Статтею 161 СК України передбачено, що при вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я, та інші обставини, що мають істотне значення. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76). У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 березня 2021 року у справі № 542/1428/18 (провадження № 61-18612св19) зазначено, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок про те, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим, положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей». Також у даній постанові Великої Палати Верховного Суду зазначено, що під забороною розлучення дитини з матір`ю в контексті Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року слід розуміти не обов`язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Зібрані у справі докази свідчать про те, що малолітня дитина упродовж тривалого часу постійно мешкала у смт. Ріпки за місцем проживання батька, у неї склалися певні соціальні зв`язки, є багато друзів однолітків в цьому місці проживання, батько забезпечив навчальний процес дитини, незважаючи на віддаленість місця проживання від школи. Наявними у матеріалах справи доказами, зокрема висновком органу опіки та піклування, а також показами допитаних в судовому засіданні свідків підтверджено, що дитині за місцем проживання батька створені всі необхідні умови для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Показаннями допитаних в судовому засіданні свідків підтверджено більшу прихильність дитини до батька, а за результатами діагностики стану дитини психологом підтверджено емоційну близькість дитини з татом та почуття захищеності, яке [PERSON] відчуває до нього. Враховуючи викладене вище, крізь призму врахування найкращих інтересів дитини, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову та визначення місця проживання дитини разом з батьком. Крім того, визначення судом місця проживання дитини з одним із батьків, ніяким чином не перешкоджає іншому з них брати участь у вихованні, матеріальному забезпеченні дитини, спілкуванню з нею, що передбачено чинним законодавством, а в разі зміни обставин які впливають на вирішення спору про місце проживання дитини, другий з батьків не обмежений повторно ставити таке питання. Також, відповідно до статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача належить стягнути витрати по сплаті судового збору.

Outcome: approved