Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-26 00:00:00

29.09.2015 року позивач звернулася з вказаним позовом до відповідача та третьої особи та просить суд ухвалити рішення, яким надати дозвіл неповнолітній [PERSON] , [INFO] на багаторазові тимчасові виїзди за межі України до досягнення повноліття у супроводі матері - [PERSON] , [INFO], або осіб, які уповноважені матір'ю за нотаріально посвідченою згодою, без письмової згоди та без супроводу батька дитини - [PERSON] , [INFO]; надати дозвіл [PERSON] ,[INFO], на оформлення проїзного документу дитини для виїзду за кордон неповнолітній [PERSON] року народження. без згоди батька [PERSON] [INFO]. Свої позовні вимоги мотивує тим, що вона та відповідач є батьками неповнолітньої [PERSON] ,[INFO], який проживає з позивачем та знаходиться на її утриманні. Сторони разом не проживають та на даний час у них виник спір про утримання дитини, не досягнуто згоди з приводу способу виконання батьком свого обов'язку утримувати сина. До цього часу відповідач безперешкодно надавав позивачу дозвіл на тимчасові виїзди за кордон неповнолітнього сина у супроводі позивачки, але останнім часом виникли непорозуміння з цього приводу і відповідач в силу специфіки своєї роботи не в змозі надавати нотаріально посвідчену згоду на виїзд сина за межу України. Позивач бажає відпочивати з дитиною за кордоном, оздоровити доньку паралельно вивчати іноземні мови за межами України, але позбавлена цієї можливості без згоди відповідача, який відмовляється надавати таку згоду без посилання на вагомі аргументи. Відповідач є моряком, працює за межами України за контрактами, які діють протягом 4-6 місяців на рік, у зв'язку із чим перебуває на території України не постійно, що кожного разу, у випадку виникнення потреби виїзду - значно ускладнює процедуру оформлення дозволу на виїзд за кордон. Позивач вважає, що виїзд доньки за кордон з туристичною метою сприятиме зміцненню здоров'я дитини, а також сприятиме її духовному та моральному розвитку, а тому ненадання дозволу відповідачем на виїзд дитини за кордон здійснюється ним всупереч інтересам дитини та є протиправним. Позивач позов підтримав та просив його задовольнити, про що надав заяву. Відповідач в особі представника [PERSON] вимоги визнав та просив розглянути позов за їх відсутності про , що надав суду заяву. Представник третьої особи заперечень не надала. Розглянувши матеріали справи, без фіксування судового процесу технічними засобами у порядку ч.2 ст.197 ЦПК України, дослідивши заяви учасників судового розгляду, оцінивши всі докази у їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено наступне. [PERSON] та [PERSON] є батьками неповнолітньої [PERSON] , [INFO] що підтверджується свідоцтвом про народження дитини та актовим записом №69 від 06 травня 2003 року, місце реєстрації відділ реєстрації актів цивільного стану Роздільнянського районного управління юстиції Одеської області, дитина проживає з позивачем за адресою: [ADDRESS] та знаходиться на її утриманні. Відповідач [PERSON] проживає окремо за адресою: м.Роздільна, [ADDRESS] Відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень які встановлюються законом. Виходячи зі змісту статей 1,3.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» передбачено, що громадянин України має право виїхати з України. Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Оформлення проїзного документу дитини провадиться на підставі нотаріально посвідченого клопотання батьків, за відсутності згоди одного з батьків, спір вирішується у судовому порядку. Відповідно до ч.ч.1,2 статті 27 Європейської Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Україною 27.02.1991 року, за якою держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини, батьки несуть відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. На підставі 2 принципу «Декларації прав дитини» від 20 листопада 1959 року - дитині законом та іншими засобами повинні бути забезпеченні спеціальний захист та надані можливості та сприятливі умови, які дозволили б йому розвиватися фізично, розумово, морально та духовно. Позов оснований на законі, обгрунтований та відповідає інтересам неповнолітнього, підлягає задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved