Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-31 00:00:00

30.10.2019 року позивач приватного підприємства\~«Бест-Вест»,\~в особі\~представника Штефанчук\~С.В. звернулася до суду із позовом до [PERSON] , про визнання договору недійсним. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що між позивачем та відповідачем [PERSON] , який на той час був виконавчим директором ПП «Бест-Вест» 12.05.2017 року було укладено договір про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги на суму 300\~000 грн. строком на 12 місяців. За умовами договору, який фактично підписано однією і тією ж особою, фінансова допомога надається у розмірі 300000 грн. для поповнення обігових коштів Позичальника (пункт 1.2. Договору). Фінансова допомога надається строком на 12 місяців з дати зарахування грошових коштів фінансової допомоги на розрахунковий рахунок Позичальника (пункт 1.4. Договору). При цьому пунктом 2.2. Договору чітко визначені строки надання суми фінансової допомоги, яку Кредитор зобов`язаний внести в строк, що не перевищує трьох банківських днів з дати підписання договору. З квитанцій, наданих на підтвердження внесення грошових коштів, фінансова допомога вносилась [PERSON] на рахунок ПП «Вест-Бест» різними сумами від 50 грн. до 177222, 84 грн. в період, починаючи з 12 травня 2017 року по 07 березня 2018 року, тобто строк внесення поворотної фінансової допомоги перевищує три банківських дні з дати підписання договору. Представник позивача зазначав, що [PERSON] зазначений договір всупереч положенням статті 92 ЦК України укладено недобросовісно та без належних на те повноважень. Так, згідно Виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань інформація про [PERSON] , як виконавчого директора та особу, яка має право вчиняти юридичні дії від імені юридичної особи без довіреності, у тому числі підписувати договори, внесена до реєстру 30 серпня 2017 року. Така інформація була внесена державним реєстратором до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань на підставі реєстраційної картки та рішення про призначення виконавчого директора, поданих [PERSON] як засновником приватного підприємства, що підтверджується описом від 29 серпня 2017 року, виданим державним реєстратором. Отже, станом на 12 травня 2017 року [PERSON] не мав права діяти від імені ПП «Бест-Вест» без довіреності та підписувати договори, в тому числі й договір про надання поворотної фінансової допомоги з самим собою. Представник позивача також зазначав, що згідно підпункту і) пункту 8.4 розділу 8 Статуту ПП «Бест-Вест» до виключної компетенції Загальних зборів учасників належить надання згоди на укладення угод на суму, яка перевищує еквівалент 1000 доларів СІІІА. Станом на день укладення спірного правочину, а саме станом на 12 травня 2017 року курс НБУ за офіційною інформацією, яка міститься на сайті НБУ, та є загальнодоступною, складав 26,4289 грн. за один долар США, що з розрахунку 1000 доларів США складає 26428,9 гривень. Натомість сума договору про надання поворотної фінансової допомоги складає 300000 грн., що значно перевищує розмір, визначений статутом ПП «Бест-Вест». Із підстав викладених вище, представник позивача, просила визнати недійсним договір №1 про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги від 12.05.2017 року, укладений між [PERSON] та ПП «Бест-Вест». Представник позивача Штефанчук С.В. в судове засідання не з`явилась, однак на адресу суду направила заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги просила задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, на адресу суду направив клопотання про розгляд справи у його відсутності. Також надав суду відзив в якому не заперечував факт отримання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги, яку повернув в період з 12.05.2017 року по 07.03.2018 року в сумі 271\~692,84 грн. відповідно до банківських квитанцій, але при цьому наполягав на застосуванні реституції, як наслідок недійсності оспорюваного правочину, зі стягненням з ПП «Бест-Вест» на його користь 271\~692,84 грн.. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку про задоволення позову, виходячи з таких підстав. Згідно з частиною 1 статті 92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Частиною 3 зазначеної статті передбачено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. Органи юридичної особи діють у межах повноважень, наданих їм установчими документами та законом. Орган юридичної особи як її частина представляє інтереси останньої у відносинах з іншими суб`єктами права без спеціальних на те повноважень (без довіреності). Між юридичною особою та її органом правові відносини не виникають, а тому дії її органу визнаються діями самої юридичної особи. У відносинах з третіми особами слід виходити з презумпції наявності достатнього обсягу повноважень на здійснення дієздатності юридичної особи як у одноособового органу юридичної особи, так і керівника її колегіального органу. Частиною першою статті 237 ЦК України передбачено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Згідно з частиною третьої цієї ж статті представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Статтею 241 ЦК України встановлено, що правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину. Відповідно до статей 509, 510 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 1 1 цього Кодексу, зокрема з договорів та інших правочинів. Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор. Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів встановлені ст.ст. 215, 216 ЦК України. Згідно зі ст. 215 ЦК України у разі, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, таки правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Частинами 1-5 ст. 203 Цивільного кодексу України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна маги необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України). Правочини, які не відповідають вимогам закону, не породжують будь-яких бажаних сторонам результатів, незалежно від волі сторін та їх вини у вчиненні незаконного правочину. У відповідності до частини 2 статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Як вбачається із відзиву на позов, відповідач наполягав на застосуванні реституції, як наслідок недійсності оспорюваного правочину, проте застосування судом реституції як наслідку недійсності правочину не відповідає нормам процесуального права. Згідно ч. 5 ст. 216 ЦПК України передбачено, що суд може застосувати з власної ініціативи лише наслідки недійсності нікчемного правочину. Водночас відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно частини 2 ст. 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Відповідач не звертався із зустрічною позовною заявою до ПП «Бест Вест» про стягнення коштів, отриманих на підставі оспорюваного правочину, така вимога не була заявлена у встановленому процесуальним законом порядку, а тому й не може бути предметом розгляду даної справи і щодо неї не може бути ухвалено рішення, оскільки це буде суперечити принципу диспозитивності цивільного процесу. Отже суд прийшов до висновку, що підписання Віклюком С. Г. (виконавчим директором) оспорюваного договору без належних повноважень та передбаченої статутом згоди свідчить про порушення прав та інтересів ПП «Бест-Вест» та наявність підстав для задоволення позову. На підставі викладеного, та

Outcome: approved