Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-12 00:00:00

29 червня 2016 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про зміну розміру аліментів на утримання неповнолітньої дитини. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, що був розірваний рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 лютого 2015 року. У шлюбі у сторін [INFO] народився син [PERSON]. Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 липня 2015 року зі [PERSON] були стягнуті аліменти на користь [PERSON]на утримання неповнолітнього сина [PERSON] у розмірі 1/4 частини усіх доходів щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Вказане рішення було звернуто до виконання. Проте відповідач після постановлення рішення звільнився з роботи і присуджені аліменти не сплачує. У зв'язку з вищевикладеним позивач просить змінити розмір аліментів на утримання сина з 1/4 частини усіх доходів відповідача на тверду грошову суму у розмірі 2 500,00 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Позивач та представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі на підставах, викладених у позові, просили позов задовольнити позов. Відповідач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги визнали частково, суду пояснили, що на даний час відповідач не працює за станом здоров'я, займається пошуком роботи, з цією метою відповідач звернувся до Івано-Франківського міського центру зайнятості, але на даний час йому пропонують різну низькооплачувану роботу, тому живе за рахунок нечастих, тимчасових та незначних заробітків. На даний час відповідач сплачує позивачу аліменти у міру своїх можливостей у розмірі 400,00 грн., проживає у своїх батьків, одружений та виховує малолітню дитину. Просили стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітньої дитини у розмірі 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Суд, вислухавши пояснення осіб, які приймають участь у справі, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області 20 лютого 2015 року, що набрало законної сили 26 березня 2015 року, розірваний шлюб між [PERSON] та [PERSON], при реєстрації розірвання шлюбу залишено позивачу прізвище [PERSON] (а.с. 4). Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24 квітня 2015 року, що набрала законної сили 05 травня 2015 року, третій абзац резолютивної частини рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 лютого 2015 року викладено наступним чином: «Неповнолітню дитину [PERSON], [INFO], після розірвання шлюбу залишити проживати з матір'ю» (а.с. 5). Батьками [PERSON], [INFO], є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 6). Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 липня 2015 року зі [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], у розмірі 1/4 частини усіх доходів відповідача щомісячно до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 27 квітня 2015 року (а.с. 7). [PERSON] має заборгованість по сплаті аліментів станом на 01 травня 2016 року у розмірі 8 053,00 грн. (а.с. 8). [PERSON] працює в Івано-Франківській дирекції УДППЗ «Укрпошта» (а.с. 9). [PERSON] проживає разом з сином [PERSON] та батьками за адресою: [ADDRESS] (а.с. 10, 43). Згідно довідки-розрахунку Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області, [PERSON] має заборгованість по сплаті аліментів станом на 01 липня 2016 року у розмірі 10 109,00 грн. (а.с. 21). [PERSON] разом з батьками та сестрою проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с. 35). Батьками [PERSON], [INFO], є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 36). [PERSON] 04 грудня 2015 року зареєстрував шлюб з [PERSON], прізвище дружини після державної реєстрації шлюбу [PERSON] (а.с. 37). Згідно Відомостей з інформаційного фонду Державного реєстру фізичних осіб ДФС України про суми виплачених доходів та утриманих податків, [PERSON] в період з 01 січня 2015 року по 31 березня 2016 року отримував дохід (а.с. 38). [PERSON], який є батьком позивача, та [PERSON], мати позивача, працюють у Департаменті освіти та науки Івано-Франківської міської ради (а.с. 39-40). [PERSON] проживає у [ADDRESS] разом з матір'ю та донькою (а.с. 41). [PERSON] має захворювання (а.с. 42). Статтею 129 Конституції України передбачає, що однією із основних засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованою Верховною Радою України 17 липня 1997 року, кожен при вирішенні питань щодо його цивільних прав і обов'язків або встановленні обґрунтованості будь якого кримінального обвинувачення, висунутогопроти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Положеннями частин першої-третьої статті 10 Цивільного процесуального кодексу України зазначено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частин першої-другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Стаття 51 Конституції України передбачає, що батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Згідно статті 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частина третя статті 181 Сімейного кодексу України встановлює, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Стаття 182 Сімейного кодексу України передбачає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 183 Сімейного кодексу України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Частина перша статті 184 Сімейного кодексу України зазначає, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Згідно частини першій статті 192 Сімейного кодексу України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Аналогічне роз'яснення міститься у пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів». При вирішенні питання щодо можливості зміни розміру аліментів судом також враховується, що відповідно до норм Сімейного кодексу України розмір аліментів в будь-якому випадку не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Враховуючи зміст статей 181, 192 Сімейного кодексу України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв'язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов'язує їх зі способом присудження (частина третя статті 181 Сімейного кодексу України). Стаття 192 Сімейного кодексу України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Зокрема, до підстав визначення розміру аліментів в твердій грошовій сумі (що фактично є зміною розміру) стаття 184 Сімейного кодексу України відносить: нерегулярний, мінливий дохід платника аліментів, одержання частини доходу в натурі та інші обставини, що мають істотне значення. Право вимагати зміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених статтями 182-184 Сімейного кодексу України, не може обмежуватися разовим її здійсненням. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 Сімейного кодексу України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13, що відповідно до статті 360-7 Цивільного процесуального кодексу України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Аналіз наведених доказів дає суду підстави визнати, що у відповідача на день розгляду справи змінився сімейний стан, оскільки він перебуває у шлюбі з [PERSON], також у відповідача змінилося матеріальне становище, оскільки він має нерегулярний, мінливий дохід. За таких обставин, враховуючи, що дослідженими у справі доказами встановлені підстави, передбачені статтею 192 Сімейного кодексу України, для зміни розміру аліментів, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, змінивши розмір стягуваних з відповідача аліментів на утримання сина [PERSON], [INFO], з 1/4 частини доходів на 900,00 грн., тому рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 липня 2015 року слід змінити. Обговорюючи питання про судові витрати, приймаючи до уваги ті обставини, що позивач при пред`явленні позову була звільнена від сплати судового збору на підставі пункту 3 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», на виконання вимог статті 88 Цивільного процесуального кодексу України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 551,20 грн. На підставі вищевикладеного, відповідно до статей 180-184, 191-192 Сімейного кодексу України,

Outcome: partial