Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-17 00:00:00

30.03.2016 позивач [PERSON] звернувся до суду із вказаним вище позовом, у якому просив суд стягнути солідарно із ФОП [PERSON] та [PERSON] на його користь грошові кошти в сумі 1000 грн, а також стягнути із ФОП [PERSON] на його користь 7 272 480 грн основного боргу по Договору поставки №26/01-1, інфляційні втрати - 5 858 199,17 грн за період з 03.08.2012 по 14.03.2016, 3% річних - 788 417 грн за період 03.08.2012 по 14.03.2016, пеню - 7 258 134,29 грн за період 03.08.2012 по 14.03.2016; 886 200 грн основного боргу по Договору поставки №01/06-2, інфляційні втрати - 713 860,49 грн за період 05.08.2012 по 14.03.2016, 3% річних - 95 928 грн за період 05.08.2012 по 14.03.2016, пеню - 883 723,49 грн за період 05.08.2012 по 14.03.2016, а всього 23 756 940,44 грн. В обґрунтування позову послався на те, що 26 січня 2012 року між Фізичною особою підприємцем [PERSON] (далі - відповідач 1) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЛБЛ» (далі - ТОВ «ЛБЛ») було укладено договір поставки № 26/01-1 (далі - договір № 26/01-1), згідно з пунктом 1.1 якого відповідач 1 зобов`язався виготовити та поставити корм для тварин (свиней), а ТОВ «ЛБЛ» зобов`язався оплатити та прийняти цей корм. Пунктом 3.2. цього договору узгоджено ціну однієї тони корму в розмірі 6540,00 грн. (з врахуванням ПДВ) та пунктом 3.1. - загальну суму договору № 26/01-1 в розмірі 7 272 480,00 грн. Згідно пункту 2.1. умови поставки корму узгоджуються додатково в Специфікації до Договору № 26/01 -1. У відповідності зі Специфікацією № 1 від 26.01.2012, яка є невід`ємною частиною договору № 26/01-1, відповідач 1 зобов`язався поставити ТОВ «ЛБЛ» 1112 тон корму на умовах 100% передплати (п.3.4 договору 26/01-1). Згідно пункту 2.4. обов`язок ТОВ «ЛБЛ» по оплаті за товар вважається виконаним з моменту підписання відповідачем 1 акту про отримання передплати в повному обсязі, складеному на підставі виданих квитанцій про оплату ТОВ «ЛБЛ». ТОВ «ЛБЛ» за умовами договору № 26/01-1 та виданим відповідачем 1 рахунком-фактурою № 1 від 26.01.2012, виконало в повному обсязі свої зобов`язання, сплативши відповідачу 100% передплати - 7 272 480,00 грн. Згідно пункту 4.4. договору № 26/01-1, відвантаження корму виконується шляхом самовивозу зі складу відповідача 1 на протязі 10 календарних днів після 100% передплати за корм. Однак, на протязі 10 календарних днів, а саме-з 19.07.2012 по 28.07.2012 включно, відповідач 1 не відвантажив корм ТОВ «ЛБЛ». Згідно пункту 4.4. договору № 26/01-1, у випадку непоставки корму на протязі 10 календарних днів після 100% передплати за корм, відповідач 1 зобов`язаний повернути всю отриману передплату на рахунок ТОВ «ЛБЛ» на протязі 5 календарних днів, тобто, в період з 29.07.2012 по 02.08.2012 включно, але відповідач 1 передплату ТОВ «ЛБЛ» не повернув. Отже, з 03.08.2012 відповідач 1 прострочив виконання грошового зобов`язання щодо повернення ТОВ «ЛБЛ» грошових коштів в розмірі 7 272 480,00 грн. 01 червня 2012 року між відповідачем 1 та ТОВ «ЛБЛ» було укладено договір поставки №01/06-2 (далі - договір № 01/06-2), згідно з пунктом 1.1. якого відповідач 1 зобов`язався виготовити та поставити корм для тварин (собак), а ТОВ «ЛБЛ» зобов`язався оплатити та прийняти цей корм. Сторонами договору № 01/06-2 пунктом 3.2. було узгоджено ціну однієї тони корму в розмірі 4200,00 грн. (з врахуванням ПДВ) та пунктом 3.1. цього договору було узгоджено загальну суму - 886 200,00 грн. Згідно пункту 2.1. умови поставки корму узгоджуються додатково в Специфікації до договору № 01/06-2. У відповідності зі Специфікацією № 1 від 01.06.2012, яка є невід`ємною частиною договору № 01/06-2, відповідач 1 зобов`язався поставити ТОВ «ЛБЛ» 211 тон корму на умовах 100% передплати (п. 3.4. цього договору). Згідно пункту 2.4. договору № 01/06-2, обов`язок ТОВ «ЛБЛ» по оплаті за товар вважається виконаним з моменту підписання відповідачем 1 акту про отримання передплати в повному обсязі, складеному на підставі виданих квитанцій про оплату ТОВ «ЛБЛ». ТОВ «ЛБЛ», у відповідності з умовами договору № 01/06-2 та виданим відповідачем 1 рахунком-фактурою № 1 від 01.06.2012 на суму 886 200,00 грн, виконало в повному обсязі свої зобов`язання, сплативши 20.07.2012 відповідачу 1 кошти в сумі 886 200,00 грн. Згідно пункту 4.4. договору № 01/06-2, відвантаження корму виконується шляхом самовивозу зі складу відповідача 1 на протязі 10 календарних днів після 100% передплати за корм. Однак, на протязі 10 календарних днів, а саме-з 21.07.2012 по 30.07.2012 включно, відповідач 1 не відвантажив корм ТОВ «ЛБЛ». Згідно пункту 4.4. у випадку не поставки корму на протязі 10 календарних днів після 100% передплати за корм, відповідач 1 зобов`язаний повернути всю отриману передплату на рахунок ТОВ «ЛБЛ» на протязі 5 календарних днів, тобто, в період з 31.07.2012 по 04.08.2012 включно, але відповідач 1 у вказаний період передплату ТОВ «ЛБЛ» не повернув. Отже, з 05.08.2012 відповідач 1 є таким, який прострочив виконання грошового зобов`язання щодо повернення ТОВ «ЛБЛ» грошових коштів в розмірі 886 200,00 грн. 20 липня 2012 року між ТОВ «ЛБЛ» та громадянином [PERSON] на підставі ст. 512 ЦК України було укладено договір про відступлення права вимоги, згідно умов якого ТОВ «ЛБЛ» відступило Тарапаті В.І. свої права кредитора по договору №26/01-1 та по договору №01/06-2 в обсязі та на умовах, що існують на час укладення цього договору. Отже, з 20 липня 2012 року [PERSON] став новим кредитором відповідача 1 щодо договору № 26/01-1 та договору №01/06-2. Підставою позову є порушення відповідачем 1 зобов`язання за договорами поставки (ст. 525, 526, 712, 693 ЦК України). Позивачем на підставі ст.625 ЦК України надано детальний розрахунок інфляційних втрат та 3 % річних від простроченої суми за обома договорами; розрахунок пені від прострочення суми по договору № 26/01-1 за період з 03.08.2012 по 14.03.2016, розрахунок пені від простроченої суми по договору № 01/06-2 за період з 05.08.2012 по 14.03.2016. Також, позивач у позові послався на те, що 20 липня 2012 року [PERSON] (далі - відповідач 2) та ТОВ «ЛБЛ» уклали договір поруки, згідно якого відповідач 2 є поручителем щодо належного виконання відповідачем 1 умов договору №26/01-1 та умов договору 01/06-2. Розмір відповідальності поручителя згідно пунктів 2, 4 договору поруки становить 1000 грн. Враховуючи, що відповідач 2 не задовольнив вимогу кредитора, направлену листами від 26.02.2016 та від 14.03.2016, то на підставі п. 2 договору поруки та ст. 554 ЦК України відповідач 2 несе солідарний обов`язок із боржником в межах розміру, встановленого договором поруки, 1000 грн. 07.04.2016 відкрито провадження у справі суддею Беркутою Л.Г. 29.04.2016 ФОП [PERSON] подано апеляційну скаргу на ухвалу про відкриття провадження, за результатами розгляду якої 18.07.2016 ухвалу Решетилівського районного суду Полтавської області від 07.04.2016 залишено без змін. 17.08.2016 ухвалою Решетилівського районного суду Полтавської області задоволено заяву позивача [PERSON] про забезпечення позову, вжито заходів забезпечення позову, наклавши арешт на майно, належне [PERSON] , а саме: нежитлові приміщення 1-го поверху № 1,2 та 2-го поверху №19-31 в літ «Г-2», загальною площею 319,6 кв.м., розташовані за адресою: [ADDRESS] ; нежитлову будівлю, СТО з мийкою, шиномонтаж літ «В», адміністративну будівлю з вбудованим приміщенням кафе літ «Т», розташовані за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 107,5 кв.м та автомобілі LEXUS LX 470 та CHRYSLER 300C (провадження №2-з/546/2/16, справа №546/262/16-ц). 27.09.2016 позивачем [PERSON] подано заяву про відмову від позовних вимог до відповідача [PERSON] , яка до її розгляду судом 22.01.2018 відкликана позивачем [PERSON] (т.1 а.с.150, т.2 а.с.185). 20.03.2017 зупинено провадження у справі до вирішення Господарським судом Харківської області справи №922/307/17 за позовом ФОП [PERSON] до ТОВ «ЛБЛ» про визнання договорів поставки недійсними. 26.09.2017 провадження у справі поновлено. 22.01.2018 ухвалою суду задоволено клопотання представника позивача і замінено позивача - [PERSON] , його правонаступником на підставі договору про відступлення права вимоги від 28.08.2017 - [PERSON] . 27.03.2018 головуючий суддя [PERSON] звільнений у відставку, розгляд справи не завершено. 04.05.2018 справу прийнято до провадження головуючим суддею [PERSON]., призначено судове засідання на 05.11.2018. Розгляд справи не відбувся у зв`язку зі звільненням головуючого судді [PERSON] у відставку 27.09.2018. Автоматизований розподіл справи між суддями був неможливим через відсутність у суді суддів, що підтверджується відповідним протоколом від 10.10.2018 (т.2 а.с.217). 25.02.2019 за результатами повторно проведеного автоматизованого розподілу справ між суддями справу передано на розгляд новому складу суду із головуючою Лизенко І.В. (відряджена до Решетилівського районного суду Полтавської області на підставі Рішення Вищої ради правосуддя від 22.01.2019 №175/о/15-19). Ухвалою судді від 10.05.2019 справу прийнято до розгляду у порядку загального позовного провадження, постановлено розпочати розгляд справи повторно з підготовчого засідання, призначено підготовче засідання на 15.10.2019. 19.07.2019 на виконання ухвали суду від 10.05.2019 від відповідача [PERSON] надійшов відзив, у якому він позов не визнав, оскільки рішенням Господарського суду Харківської області від 29.03.2017 у справі №922/307/17, яке залишено без змін судами апеляційної та касаційної інстанції, визнано недійсними договори поставки №26/01-1 від 26.01.2012 та №01/06-2 від 01.06.2012, укладені між ТОВ «ЛБЛ» та ФОП [PERSON] Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсність зазначених договорів поставки має наслідком відсутність прав та обов`язків за цими договорами у сторін цієї цивільної справи (т.2 а.с.233-270). 08.08.2019 від позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив, у якій позивач наполягав на задоволенні позову, заперечував проти відзиву, вказавши, що відзив обґрунтований встановленою судовим рішенням недійсністю договорів поставки №26/01-1 від 26.01.2012 та №01/06-2 від 01.06.2012, укладених між ТОВ «ЛБЛ» та ФОП [PERSON] Однак, первісний позивач [PERSON] та його правонаступник [PERSON] не є стороною цих договорів, отримали право вимоги на підставі договорів відступлення права вимоги, не були залучені до участі у господарській справі №922/307/17, а тому вважає, що ч. 4 ст. 82 ЦПК України щодо преюдиції не застосовується. Боржником ФОП [PERSON] не висунуто заперечень проти нових кредиторів, він не звертався до суду з вимогою про визнання договору про відступлення права вимоги недійсним, при цьому, ввівши господарський суд в оману шляхом неповідомлення про правонаступника ТОВ «ЛБЛ» у договірних зобов`язаннях - [PERSON] . Окрім того, судом апеляційної інстанції закрито апеляційні провадження за скаргами [PERSON] та [PERSON] на рішення Господарського суду Харківської області від 29.03.2017. Верховний суд залишив ухвали суду апеляційної інстанції без змін. При цьому суди зазначили, що рішенням Господарського суду Харківської області від 29.03.2017 не вирішувались будь-які питання щодо прав та обов`язків [PERSON] чи [PERSON] , мотивувальна та резолютивна частини рішення не містять висновків щодо їх прав чи обов`язків. Отже, оскільки позивач не приймав участі у розгляді вказаної господарської справи, то будь-які судові рішення, постановлені без його участі, не мають для нього ніякого правового значення. З таких обставин, вважає, що у цій справі судом повинні досліджуватись та оцінюватись докази в повному обсязі, та зазначає, що зі змісту абз. 2 ч.1 ст. 218 ЦК України не може доводитись свідченнями свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов`язань, що виникли з правочину. Отже, протоколами допиту свідків [PERSON] та [PERSON] не може підтверджуватись недійсність договорів поставки. У висновку судової технічної експертизи документів №4410 від 12.06.2014 підтверджується послідовність виготовлення елементів документів, яка не може свідчити про недійсність договорів. Так, відповідач [PERSON] не заперечує справжність своїх підписів на договорах та відтисків печатки та стверджує про те, що його бухгалтер [PERSON] отримала від нього аркуші паперу з правом їх використання на власний розсуд для укладення різних угод та пов`язаних з ними документів, однак ці аркуші були використані всупереч його волі. Відповідачем 1 не заявлено про їх виготовлення у зв`язку із загрозою життю або з насильством, через змінений стану свідомості, під примусом чи впливом помилки або тяжких обставин. Отже, [PERSON] добровільно передав бухгалтеру необмежене право здійснювати від свого імені будь-які дії. Отже, відповідач 1 свідомо відступав від загальноприйнятих правил складання документів, а тому підстави для визнання договорів поставки недійсними відсутні. Також, при визнанні правочину недійсним застосовується двостороння реституція, яка не була застосована господарським судом. У разі її застосування відповідач ФОП [PERSON] повинен повернути отриманий від ТОВ «ЛБЛ» авансовий платіж за договорами поставки у сумі 8 158 680 грн. Факт отримання авансу відповідачем не спростовано (т.3 а.с.13-20). 11.09.2019 ухвалою суду відмолено відповідачу ФОП [PERSON] у задоволенні клопотання про скасування заходів забезпечення позову. 15.10.2019 закрито підготовче провадження та призначено судовий розгляд на 06.11.2019. В ході судового розгляду ухвалою суду від 07.11.2019 закрито провадження у справі в частині позовних вимог [PERSON] до ФОП [PERSON] про стягнення основної суми боргу по договору № 26/01-1 в розмірі 7 272 480 грн та основної суми боргу по договору № 01/06-2 в розмірі 886 200 грн., оскільки є таке, що набрало законної сили, рішення Київського районного суду м. Харкова від 17.05.2018, ухвалене у цивільній справі №640/13376/15-ц, з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. Продовжено судовий розгляд у цій справі в частині позовних вимог [PERSON] до ФОП [PERSON] та [PERSON] про стягнення грошових коштів солідарно у розмірі 1000 грн., [PERSON] до ФОП [PERSON] про стягнення по договору поставки №26/01-1 інфляційних втрат - 5 858 199,17 грн, 3% річних - 788 417 грн, пені - 7 258 134,29 грн; по договору поставки №01/06-2 інфляційних втрат - 713 860,49 грн, 3% річних - 95 928 грн, пені - 883 723,49 грн. 06.11.2019 у судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позов, надав пояснення, аналогічні викладеному в позовній заяві. Представник відповідача ФОП [PERSON] [PERSON] у вступному слові позов не визнав, пославшись на обставини, викладені у відзиві, доповнивши, що договір відступлення права вимоги між [PERSON] та [PERSON] було укладено вже після набрання законної сили рішенням Господарського суду Харківської області про визнання договорів поставки недійсними, тому вважає право вимоги у позивача відсутнім. Відповідач [PERSON] у судове засідання, розпочате 06.11.2019 та після перерви продовжене 07.11.2019, не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Суд, вислухавши представників сторін, дослідивши письмові докази, приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог з огляду на таке. 26 січня 2012 року між Фізичною особою підприємцем [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЛБЛ» укладено договір поставки № 26/01-1, згідно з пунктом 1.1 якого відповідач 1 зобов`язався виготовити та поставити корм для тварин (свиней), а ТОВ «ЛБЛ» зобов`язався оплатити та прийняти цей корм. Пунктом 3.2. цього договору узгоджено ціну однієї тони корму в розмірі 6540,00 грн. (з врахуванням ПДВ) та пунктом 3.1. - загальну суму договору № 26/01-1 в розмірі 7 272 480,00 грн (т.1 а.с.17-18). 01 червня 2012 року між Фізичною особою підприємцем [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЛБЛ» укладено договір поставки №01/06-2 (далі - договір № 01/06-2), згідно з пунктом 1.1. якого відповідач 1 зобов`язався виготовити та поставити корм для тварин (собак), а ТОВ «ЛБЛ» зобов`язався оплатити та прийняти цей корм. Сторонами договору № 01/06-2 пунктом 3.2. було узгоджено ціну однієї тони корму в розмірі 4200,00 грн. (з врахуванням ПДВ) та пунктом 3.1. цього договору було узгоджено загальну суму - 886 200,00 грн (т.1 а.с.30-31). 20 липня 2012 року [PERSON] та ТОВ «ЛБЛ» уклали договір поруки, згідно якого відповідач 2 є поручителем щодо належного виконання відповідачем 1 умов договору №26/01-1 та умов договору 01/06-2. Розмір відповідальності поручителя згідно пунктів 2, 4 договору поруки становить 1000 грн (т. 1 а.с. 55). 20 липня 2012 року між ТОВ «ЛБЛ» та громадянином [PERSON] на підставі ст. 512 ЦК України було укладено договір про відступлення права вимоги, згідно умов якого ТОВ «ЛБЛ» відступило Тарапаті В.І. свої права кредитора по договору №26/01-1 та по договору №01/06-2 в обсязі та на умовах, що існують на час укладення цього договору (т.1 а.с.28). 28 серпня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір відступлення права вимоги, за яким [PERSON] відступив [PERSON] свої права кредитора по договору №26/01-1 та по договору №01/06-2 в обсязі та на умовах, що існують на час укладення цього договору (т.2 а.с.184). Рішенням Господарського суду Харківської області від 29 березня 2017 року у господарській справі №922/307/17 за позовом Фізичної особи підприємця [PERSON] до ТОВ «ЛБЛ» про визнання договорів поставки недійсними визнано недійсним договір поставки № 26/01-1 від 26.01.2012, укладений між ТОВ «ЛБЛ» та ФОП [PERSON]; визнано недійсним договір поставки № 01/06-2 від 01.06.2012, укладений між ТОВ «ЛБЛ» та ФОП [PERSON]; стягнуто з ТОВ «ЛБЛ» на користь ФОП [PERSON] судові витрати (т.2 а.с.235-247). Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 19 липня 2017 року апеляційну скаргу ТОВ «ЛБЛ» залишено без задоволення, рішення Господарського суду Харківської області від 29.03.2017 року у справі №922/307/17 залишено без змін (т.2 а.с.248-260). Постановою Вищого господарського суду України від 31.10.2017 року залишено без змін постанову Харківського апеляційного господарського суду від 19.07.17 року у справі № 922/307/17 та рішення Господарського суду Харківської області від 29.03.2017 року, а касаційну скаргу без задоволення (т.2 а.с.261-270). Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (ч.1 ст. 236 ЦК України). Отже, визнані судом недійсними договори поставки №26/01-1 та №01/06-2 не створюють юридичних наслідків, а тому вимоги про стягнення коштів у зв`язку з їх невиконанням не ґрунтуються на законі. Позивачем не заявлено про зміну підстав позову на застосування наслідків недійсності правочинів. Суд відповідно до вимог ч.1 ст. 13 ЦПК України розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог. З власної ініціативи суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину (ч.5 ст. 216 ЦК України) та у межах судового розгляду, у якому така нікчемність встановлена. Більш того, двостороння реституція застосовується до сторін за недійсним правочином, жодною з яких позивач не є. Отже, посилання представника позивача на можливість застосування судом наслідків недійсності правочинів та стягнення в межах цієї справи отриманих позивачем коштів, є безпідставними. Також сторона позивача безпідставно посилається на те, що судові рішення у господарській справі, якими визнано договори недійсними, не мають преюдиційного значення для цього судового розгляду. Згідно ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Так, рішенням Господарського суду Харківської області від 29.03.2017 не лише встановлено фактичні обставини щодо укладення договорів поставки, а й спростовано презумпцію правомірності цих правочинів шляхом визнання їх недійсними. Ані [PERSON], ані [PERSON] не були стороною зазначених договорів. Ці правочини станом на день, вказаний днем їх вчинення, жодним чином не стосувались прав та/або обов`язків нових кредиторів, тому рішенням суду у господарській справі не вирішувалось питання щодо їх прав та обов`язків. У законодавстві України преюдиційність судових рішень визначена як вид їх обов`язковості. Так, відповідно до ч. 2 ст. 13 Закону України від 7 липня 2010 р. «Про судоустрій і статус суддів» обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається процесуальним законом. З огляду на викладене, враховуючи, що правомірність договорів поставки не залежала від позивача, суд вважає необґрунтованою позицію позивача щодо незастосування преюдиційності рішення господарського суду. Згідно ст. 519 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги… Отже, належним способом захисту порушеного права має бути позов до первісного кредитора ТОВ «ЛБЛ» про відшкодування збитків. Окрім того, суд звертає увагу, що договір відступлення права вимоги від 28.08.2017 між [PERSON] та [PERSON] укладено після набрання законної сили судовим рішенням про визнання договорів поставки недійсними. Відповідно до ч.2 ст. 548 ЦК України недійсне зобов`язання не підлягає забезпеченню; недійсність основного зобов`язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Отже, встановлена судовим рішенням недійсність договорів поставки спричиняє недійсність договору поруки від 20.07.2012, укладеного між відповідачем 2 та ТОВ «ЛБЛ». Таким чином, позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Згідно ч.9 ст. 158 ЦК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. Оскільки суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог у повному обсязі, застосовані ухвалою суду від 17.08.2016 заходи забезпечення позову слід скасувати. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed