Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-11 00:00:00

31 липня 2018 року до суду надійшла зазначена позовна заява. В позовних вимогах позивач просить: стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі в розмірі 37 343,13 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку у сумі 8 653,05 грн. та інфляційні втрати в сумі 638,57 грн. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона з 02.08.1979 року по 26.02.2018 року працювала у відповідача та була звільнена згідно з п.5 ст.36 КЗпП України. Трудова книжка видана в день звільнення. Водночас на день звільнення існувала заборгованість по заробітній платі в сумі 37 343,13 грн., яка не виплачена. Таким чином на підставі статті 117 КЗпП України позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні при середньоденному заробітку позивача 82,41 грн., що становить за період з 26.02.2018 року по 30.07.2018 року (105 робочих днів) 8 653,05 грн. Також на підставі положень Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» позивач просить стягнути з відповідача 638,57 грн. Позивачка в судове засідання не з'явилась, звернулась до суду із заявою про слухання справи в її відсутність, зазначає, що заявлені вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідач представника в судове засідання не направив, хоча належним чином повідомлявся про судове засідання, до суду пояснення чи заперечення (відзив) на заявлені вимоги не надійшли. А тому на підставі положень статті 223 ЦПК України суд продовжив розгляд справи у відсутність сторін. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов'язок доказування покладений на сторони. Оцінивши в сукупності надані суду докази, суд приходить до висновку про часткове задоволення заявлених вимог за наступних підстав. Стаття 43 Конституції України визначає, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Стаття 47 КЗпП України визначає, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відповідно до вимог ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як встановлено в судовому засіданні, з 02.08.1979 року [PERSON] перебувала в трудових відносинах з Державним підприємством «Проектно-вишукувальний інститут транспортного будівництва «КИЇВДІПРОТРАНС» та 26.02.2018 року звільнена за переведенням до філії «Проектно-вишукувальний інститут залізничного транспорту» ПАТ «Українська залізниця» п.5 ст.36 КЗпП України, що підтверджується копіями наказів. В день звільнення з позивачем не було проведено розрахунок при звільненні, що підтверджується довідкою про заборгованість по заробітній платі, яка станом на 29.05.2018 року становить 37 343,13 грн. за період з лютого 2016 року по лютий 2018 року. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, не надав суду доказів належного проведення розрахунку при звільненні позивача. А тому суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги позивача та стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі в сумі 37 343,13 грн. Як вбачається із позовної заяви, позивач розрахувала середньоденний заробіток в розмірі 82,41 грн. Проте суд не може погодитись із вказаними нарахуваннями, виходячи з наступного. Середній заробіток розраховується відповідно до Постанови кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». Відповідно до п.2 зазначеної Постанови - середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата. Останні два місяці перед звільненням (грудень, січень) - у грудні 21 робочий день, у січні - 21, тому загальна кількість робочих днів для розрахунку середнього заробітку становить 21 + 21 = 42. Як вбачається з довідки про нараховану заробітну плату позивачу за грудень місяць нараховано суму 933,68 грн., у січні позивачу нараховано 2 089,89 грн. Отже, зазначені суми і беруться для обрахунку середнього заробітку. А тому загальна заробітна плата, що враховується для розрахунку середньоденної заробітної плати становить 933,68+ 2 089,89 = 3 023,57 грн. Пунктом 8 зазначеної Постанови визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Таким чином середньоденна заробітна плата становить 3 023,57 грн. : 42 дні = 71,99 грн. Загальна кількість днів затримки розрахунку становить 104 дні, а саме: лютий - 2 дні, березень - 21 день, квітень - 20 днів, травень - 20 днів, червень - 20 днів, липень - 21 день. Тому сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 71,99 грн. х 104 дні = 7 486,96 грн. Тому суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні в розмірі 7 486,96 грн. Стаття 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» передбачає, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Стаття 2 зазначеного Закону визначає, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема і заробітна плата. Крім того, згідно зі статтями 3 та 4 Закону, сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Так як в судовому засіданні встановлено, що відповідач не сплатив у строки, визначені діючим законодавством заробітну плату позивачу, суд вбачає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача індексацію доходу, що становить 638,57 грн. (згідно розрахунку позивача, який перевірено судом). Крім того, на підставі статті 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягають стягненню судові витрати. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial