Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-27 00:00:00

30.09.2014 року до суду з позовом звернулась [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним, витребування автомобіля із чужого незаконного володіння та стягнення грошової компенсації вартості частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 22 вересня 2001 року до 05 березня 2012 року вона перебувала у шлюбі з [PERSON] За час шлюбу ними було придбано: автомобіль марки «Toyota Corolla», 2000 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], кузов № [NUMBER]. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05 березня 2012 року шлюб між ними розірвано, проте згоди щодо поділу спільного сумісного майна сторонами не досягнуто, а відповідачем без погодження [PERSON] було відчужено спільний автомобіль. Ухвалою судді Малиновського районного суду м. Одеси [PERSON] від 27 жовтня 2014 року відкрито провадження у справі (т.1. а.с. 14). 17 березня 2015 року, до початку розгляду справи по суті, [PERSON] уточнивши позовні вимоги, остаточно просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля «Toyota Corolla», 2000 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], кузов № [NUMBER], укладений 19.08.2014 року [PERSON] та [PERSON] через ТОВ «Техно-Тест»; витребувати у [PERSON] автомобіль «Toyota Corolla», 2000 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], кузов № [NUMBER] та повернути його [PERSON]; скасувати реєстрацію «Toyota Corolla», 2000 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], кузов № [NUMBER] за [PERSON], відновивши реєстрацію права власності на даний автомобіль за [PERSON]; стягнути з [PERSON] на її користь компенсацію вартості 1/2 частки у праві спільної власності на автомобіль «Toyota Corolla», 2000 року випуску, кузов № [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER] в сумі 59 905 грн., стягнути з відповідачів судові витрати (т.1, а.с. 98-102, т.2, а.с. 22-26). У грудні 2014 року [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON], [PERSON] про розподіл майна подружжя, визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки, визнання майна особистою приватною власністю. Посилаючись на те, що за час шлюбу ним та [PERSON] було придбано наступне майно, яке знаходиться в квартирі за адресою [ADDRESS],, хв. 14: телевізор «JVС» 21д., 2004 р. - 400,00 грн.; холодильник 2-х камерний «SAMSUNG», 2009р. - 800,00 грн.; пральна машинка «LG», 2008 року - 500,00 грн.; журнальний стіл - 100,00 грн.; м'які стільці, 2 шт. - 100,00 грн., а також сумісне майно, яке знаходиться в квартирі за адресою [ADDRESS], а саме: майно, яке придбане для меблювання коридору: шафа - купе, вбудована, 2004 р.в. - 500,00 грн.; дзеркало навісне, 2004 р.в. - 120,00 грн.; тумба під взуття, 2004 р.в. - 160,00 грн.; тумба під дзеркало, 2004 р.в. - 170, 00 грн.; люстра на 3 ел. лампи, 2004 р.в. -150,00 грн.; бра 2 шт, 2004 р.в. - 100,00 грн.; телефон, 2004 р.в. - 50,00 грн.; майно, яке придбане для облаштування санвузла: плафон настінний, 2004 р.в. - 50,00 грн.; бра - 2 шт., 2004 р.в. - 120,00 грн.; мойдодир, 2004 р.в. - 700,00 грн.; ванна 1,7 м х 0,7 м (чугун), 2004 р.в. - 800,00 грн.; унітаз - компакт, 2004 р.в. - 300, 00 грн.; пральна машинка «ВOSН», 2010 р.в. - 1 000, 00 грн.; майно, яке придбане для меблювання кухні: кухонні меблі 4,2 м х 1,2 м, 2003 р.в. - 10 000,00 грн.; електродуховка «АRDO», 2002 р.в. - 700,00 грн.; газова плита «АRDO», 2002 р.в. - 600,00 грн.; кухонний комбайн «МULINEKS», 2001 р.в. - 200, 00 грн.; мікрохвильова піч «SATURN» на 23 л., 2001 р.в. - 400,00 грн.; стіл дерев'яний, розсувний (вільха), 2004 р.в. - 1000,00 грн.; 8 табуреток - 240,00 грн.; бра 2 шт. - 120,00 грн.; люстра на 3 ел. лампи - 300,00 грн.; пароварка «ВOSН», 2010 р. - 200,00 грн.; чайник електричний - 100,00 грн.; водяний фільтр «АКВАФОР» - 100,00 грн.; майно, яке придбане для меблювання спальної кімнати: гарнітур спальний 2004 р. - 4000 гр.: ліжко 2-х спальне, 2004 р.в.; шафа платяна з дзеркалом. 2004 р.в.; тумба при ліжкова - 2 шт., 2004 р.в.; стіл з дзеркалом, 2004 р.в.; пуфик, 2004 р.в..; тумба з шухлядами, 2004 р.в.; світильник настільний 2 шт., 2004 р.в. - 300,00 грн.; люстра на 6 ел. ламп, 2004 р.в. - 400,00 грн.; телефон з переносною трубкою «Філіпс », 2009 р.в. - 100,00 грн.; майно, яке придбане для облаштування складової: шафа вбудована (дубова), 2004 року - 1000,00 грн.; пилосос миючий «ТОМАS ТТ», 2009 р. - 1500,00 грн.; електрокалорифер на 11 ребер, 2008 року - 400,00 грн.; майно, яке придбане для меблювання вітальні: куток шкіряний, кремовий (диван + 2 крісла), 2004 р.в. - 20 000,00 грн.; столик журнальний зі склом, 2004 р.в. - 1000,00 грн.; вітрина з підставкою під телевізор, 2004 р.в. - 2500,00 грн.; сервант для посуду, 2004 р.в. - 500,00 грн.; люстра на 5 ел. ламп, 2004 р.в. - 400,00 грн.; підставка під квіти електрична, 2004 р.в. - 50,00 грн.; праска «ВOSН» 2008 р. - 150 грн.; карниз зі шторами та тюлями (рожево-сині) - 250 грн.; майно, яке знаходиться на лоджії, яка примикає до вітальні: тумба вбудована, 2004 р.в. - 200,00 грн.; монітор та системний блок комп'ютерний, 2005 р.в. - 800 грн.; стіл комп'ютерний, 2004 р.в. - 300,00 грн.; кондиціонер «SEG », 2005 року - 500, 00 грн.; ксерокс «САNON», 2004 року - 300,00 грн.; полиці настінні 2 шт., 2004 р.в. - 50,00 грн.; стілець канцелярський, 2004 р.в. - 150,00 грн.; бра - 100,00 грн.; жалюзі металеві - 6 шт. - 300,0 грн.; майно, яке знаходиться на кухонній лоджії: холодильник 2-х камерний «LЕВНЕRТ», 2006 року - 1000, 00 грн.; підставка під квіти металева, 2004 р.в. - 200,00 грн.; кондиціонер «SEG», 2005 року - 500, 00 грн.; плафон настінний, 2004 р.в. - 50,00 грн.; жалюзі металеві, 2004 р.в. - 4 шт. - 120,00 грн.; майно, яке придбане для меблювання дитячої спальні ліжко 2-х спальне - 400 грн.; шафа платяна з дзеркалом - 350,0 грн.; тумба - 2 шт. - 160,0 грн.; стіл з дзеркалом - 210,0 грн.; пуфік - 50,0 грн.; тумба з шухлядами 180,0 грн.; світильник настільний 2 шт. - 100,0 грн.; люстра на 5 ел. ламп - 120,0; телефон з переносною трубкою - 80,0 грн.; карниз зі шторами та тюлями (салатові) - 250,0 грн.; майно, яке знаходиться на лоджії що примикає до дитячої спальні: куток ротанговий (стіл, 2 крісла ), 2006 року - 920, 00 грн.; жалюзі, металеві 8 шт., 2004 р.в. - 340, 00 грн., тумби вбудовані 2 шт., 2004 р.в. - 340,00 грн., кондиціонер «Samsung», 2009 року - 500,00 грн., бра, настінне, 2 шт., 2004 р.в. - 100,00 грн., а всього на суму 68 050, 00 (шістдесят вісім тисяч п'ятдесят) грн. Визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину земельної ділянки, загальною площею 0,0800 га, в т.ч. по угіддях: 0,0800 га - ріллі, що розташована за адресою: [ADDRESS], для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), із земель житлової та громадської забудови, що не надані у власність та користування перебувають у запасі Красносільської сільської ради Комінтернівського району Одеської області, на підставі Рішення пленарного засідання восьмої сесії Красносільської сільської ради шостого скликання «Про передачу земельних ділянок у власність громадянам для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибні ділянки) на території Красносільської сільської ради Комінтернівського району Одеської області» № 140 - VI від 13.07.2011 року, державний акт про право власності на земельну ділянку від 19 червня 2012 року, вартістю - 5 000 гривень. Крім того, [PERSON] зазначив, що ним 23.07.2008 року, за подаровані йому особисті кошти, було придбаний автомобіль «Toyota Corolla», 2000 року випуску, кузов № [NUMBER], д/н [NUMBER], а тому просив визнати вказаний автомобіль особистою власністю. Згідно з ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 23 березня 2015 року, у зв'язку з закінченням терміну повноважень судді [PERSON], провадження у справі здійснено спочатку суддею Леоновим О.С. (том 1 а.с. 92). 11 грудня 2015 року, у процесі розгляду справи, [PERSON] зменшивши розмір позовних вимог, остаточно просив суд в порядку поділу спільного сумісного майна, розділити майно, набуте під час шлюбу в натурі: кухонний комбайн «МULINEKS»; мікрохвильову піч «SATURN», праску «ВOSН», пилосос миючий «ТОМАS ТТ» та м'які меблі: диван «Фьорд» та два крісла у шкірі10/2; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину земельної ділянки, загальною площею 0,0800 га, що розташована за адресою: [ADDRESS], яка зареєстрована на [PERSON] на підставі державного акту про право власності на земельну ділянку від 18 червня 2012 року; визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на автомобіль «Toyota Corolla», 2000 року випуску, кузов № [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER] (том 2 а.с. 1-3). У судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] первісні позовні вимоги підтримали та посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві і на пояснення надані ними в судовому засіданні, просили первісний позов з урахуванням уточнень задовольнити у повному обсязі. Зустрічний позов не визнали, зазначивши що не заперечують проти розподілу спільного майна шляхом виділення [PERSON]: кухонного комбайна «МULINEKS»; мікрохвильової печі «SATURN» та праски «ВOSН», а пилосос миючий «ТОМАS ТТ» залишити [PERSON] в іншій частини зустрічного позову заперечували проти його задоволення з підстав та правового обґрунтування, що зафіксовано засобами технічної фіксації процесу. Відповідач [PERSON] та представник відповідача [PERSON], у судовому засіданні первісний позов не визнали та надали письмові заперечення проти його задоволення. Зустрічний позов підтримали з урахуванням уточнень від 11 грудня 2015 року та просили суд задовольнити його у повному обсязі. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з'явились, про час та місце слухання справи повідомлялись належним чином, причину неявки суду не повідомили. Представник третьої особи УДАІ УМВС України в Одеській області в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази, встановив наступне. Як вбачається з свідоцтва про укладення шлюбу серія [NUMBER] від 22.09.2001 р. виданого Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського обласного управління юстиції, між [PERSON] та [PERSON] 22 вересня 2001 року було укладено шлюб, про що в Книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено відповідний актовий запис № 955 (т.1, а.с. 5). Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05.03.2012 року (справа №2/1522/12881/11, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Рішення набрало законної сили 03.07.2012 року (Ухвала Апеляційного суду Одеської області від 03.07.2012 року, справа 22ц/1590/6721/12) (т.1, а.с. 6-7). Частково задовольняючі первісний та зустрічний позов суд виходив з наступного. Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України). Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України. Як вбачається з свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серія [NUMBER], 23.07.2008 року сторонами, в період перебування у шлюбі [PERSON] та [PERSON], придбано автомобіль «Toyota Corolla», 2000 року випуску, кузов № [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER] та зареєстровано на ім'я [PERSON] (т. 1, а.с. 8). При цьому суд вважає, недоведеними зустрічні позовні вимоги про визнання автомобіля «Toyota Corolla», 2000 року випуску, кузов № [NUMBER] особистою приватною власністю [PERSON], оскільки позивачем за зустрічним позовом не надано суду будь яких доказів на підтвердження придбання спірного автомобіля за особисті кошти. В матеріалах справи відсутні інші докази, того що спірний автомобіль є особистою приватною власністю [PERSON], а тому в задоволенні зустрічного позову про визнання спірного автомобіля «Toyota Corolla», 2000 року випуску, кузов № [NUMBER] особистою приватною власністю [PERSON] слід відмовити. Отже, судом встановлено, що вказаний транспортний засіб є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] відповідно до положень ст. 60, 63 СК України і позивач і відповідач мають рівні права на володіння, користування та розпорядження ним. На підставі довідки-рахунку від 19 серпня 2014 року №721495 та заяви [PERSON] від 26.08.2014 року ВРЕР ДАІ УМВС України в Одеській області, автомобіль «Toyota Corolla», 2000 року випуску, кузов № [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER] перереєстровано з [PERSON] на [PERSON] (т.1, а.с.72, 76-78). Відповідно до ч.3 ст.65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Ухвалюючи рішення про визнання недійсним договір купівлі-продажу автомобіля «Toyota Corolla», 2000 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], кузов № [NUMBER], укладений 19 серпня 2014 року між [PERSON] та [PERSON], суд виходить з того, що оскільки автомобіль є цінним майном, крім того, право власності на автомобіль підлягає державній реєстрації, згода на продаж автомобіля мала бути надана письмово. Відповідно до ч.1 ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Докази на підтвердження надання [PERSON] письмової згоди на продаж спірного автомобіля у матеріалах справи відсутні. Згідно зі ст. 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Згідно ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Частиною 1 статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Оскільки [PERSON] здійснив розпорядження спільним автомобілем подружжя, без згоди [PERSON], що суперечить наведеним вище нормам: ч.1ст. 65 СК України, ч.2 ст.369 ЦК України, тому суд приходить до висновку, що договір купівлі-продажу автомобіля, укладений 19 серпня 2014 року між [PERSON] та [PERSON], необхідно визнати недійсним. Згідно частини ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Статтею 387 Цивільного кодексу України встановлено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Також, судом встановлено, що 17.10.2014 р. на підставі довідки-рахунку від 10.10.2014 року №721681 та заяви [PERSON] від 17.10.2014 року вищезазначений автомобіль було перереєстровано на ім'я [PERSON] [INFO], на автомобіль видано д/н [NUMBER] та свідоцтво про реєстрацію [NUMBER]. (т.1, а.с.72-75). У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання у власних інтересах віндикаційного позову, зокрема витребування майна на свою користь від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Згідно зі ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У даному випадку позовні вимоги [PERSON] про витребування у [PERSON] автомобіль «Toyota Corolla», 2000 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], кузов № [NUMBER], повернення його відповідачу [PERSON], а так само і вимога про скасування реєстрації спірного автомобіля за [PERSON] та відновлення реєстрації права власності на автомобіль за відповідачем [PERSON] не підлягають задоволенню, оскільки віндикаційний позов та позов про скасування державної реєстрації автомобіля, подано [PERSON] в інтересах відповідача [PERSON], який заперечує проти його задоволення з підстав відсутності спору з цих питань. Відповідно до ч. 3 ст. 3 та ч.1 ст. 11 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Здійснюючи поділ майна набутого під час шлюбу [PERSON] та [PERSON], а саме: кухонного комбайну «МULINEKS»; мікрохвильової печі «SATURN», праски «ВOSН», пилососу миючого «ТОМАS ТТ», автомобіля «Toyota Corolla», 2000 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], суд виходив з наступного. Відповідно до п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Судом встановлено, що [PERSON], без згоди [PERSON], на підставі довідки-рахунку від 19 серпня 2014 року №721495 продав [PERSON] автомобіль «Toyota Corolla», 2000 року випуску, кузов № [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER] та в подальшому вищезазначений автомобіль було перереєстровано на ім'я [PERSON] на підставі довідки-рахунку від 10.10.2014 року №721681 та заяви [PERSON] від 17.10.2014 року Згідно висновку судової автотоварознавчої експертизи №3280 про визначення ринкової вартості КТС, виконаного 07 вересня 2015 року Одеським науково-дослідницьким інститутом судових експертиз (т.1, а.с.220-221) середня ринкова вартість автомобіля «Toyota Corolla», 2000 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], кузов № [NUMBER] становить 119 810 грн. Відповідно, 1/2 частина вартості автомобіля становить 59 905 грн. З огляду на незгоду [PERSON] з вартістю автомобіля визначену експертом, судом було роз'яснення йому право заявляти клопотання про призначення повторної автотоварознавчої експертизи, що зафіксовано засобами технічної фіксації процесу, однак [PERSON] та його представник відмовились від проведення такого дослідження. Відповідач звіт про оцінку спірного автомобіля належним чином не оскаржував, клопотання про проведення повторної оцінки не заявляв, доказів, які б вказували на іншу ринкову вартість транспортного засобу не надавав, а тому його доводи, викладені в запереченнях щодо завищеної оцінки автомобіля є необґрунтованими. Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановлені обставини справи, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію вартості 1/2 частини спірного автомобіля в сумі 59 905 грн. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання (ч. 2 ст. 364 ЦК України). Тому після отримання від [PERSON] компенсації вартості її частки, у [PERSON] припиниться право власності на спірний автомобіль. Разом з тим, суд вважає недопустимим визначення вартості спірного автомобіля за ціною його продажу згідно довідки-рахунку від 19 серпня 2014 року №721495, оскільки даний договір було укладено з порушенням порядку, встановленого законом. Крім того, відповідно до матеріалів справи між сторонами відсутній спір щодо належності спірного майна до спільного майна подружжя, а саме: кухонного комбайна «МULINEKS», 2001 р.в. вартістю 200, 00 грн.; мікрохвильової печі «SATURN» на 23 л., 2001 р.в. вартістю 400,00 грн., праски «ВOSН» вартістю 150, 00 грн., пилососа миючого «ТОМАS ТТ», 2009 р.в. вартістю 2833, 10 грн. Частиною 1 ст. 71 СК України визначено, що майно, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Згідно роз'яснень, які викладені у постанові Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Враховуючі вищезазначені вимоги закону та встановлені обставини справи, суд з метою розподілу спільного майна подружжя, з урахуванням вартості спірного майна вважає за можливе виділити [PERSON] спільно нажите майно, а саме: кухонний комбайн «МULINEKS», 2001 р.в. вартістю 200, 00 грн.; мікрохвильову піч «SATURN» на 23 л., 2001 р.в. вартістю 400,00 грн., праску «ВOSН» вартістю 150, 00 грн., всього на суму 750 грн. (сімсот п'ятдесят гривень) та виділити [PERSON] спільно нажите майно, а саме: пилосос миючий «ТОМАS ТТ», 2009 р. вартістю 2833, 10 грн., і стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію різниці вартості частки спільного сумісного майна подружжя в розмірі 1066,55 грн. (одна тисяча шістдесят шість гривень 55 коп.). Безпідставними є доводи [PERSON] про необхідність включення в обсяг спільного майна подружжя такого майна, як диван «Фьорд» та двох крісел у шкірі 10/2, оскільки матеріали справи не містять допустимих доказів часу та джерел придбання вказаного майна, а наявна в матеріалах справи довідка б/н від 12.04.2012 року видана СПД [PERSON] про придбання комплекту меблів - дивану та двох крісел подружньою парою [PERSON] та [PERSON] на суму 17500 грн. (т.1. а.с. 45) та фотокопії оголошень про продаж в Інтернеті м'яких меблів на суму 30000 грн. (т.2, а.с. 18-19) не є належними доказами на підтвердженням того, що зазначені меблі були фактично придбані сторонами, а наданий позивачем гарантійний талон № 13/3-1м на диван «Фьорд» 3р+1+1 виданий салоном - магазином «Гранд» від 13 березня 2005 року спростовує придбання комплекту меблів у СПД [PERSON], оскільки в ньому зазначено інший отримувач майна та продавець (т.1. а.с. 46). Товарного чеку на придбання комплекту меблів: диван «Фьорд» та двох крісел у шкірі 10/2 позивачем за зустрічним позовом не надано до суду. Згідно зі ст. 58 ч.1 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно із ст. 59 ч.2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст.ст. 10 ч.3, 60 ч.1 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Суд також вважає за необхідне відмітити, що посилання [PERSON] та його представника на пропущення позивачем позовної давності звернення до суду з вищезазначеними вимогами, є безпідставними, оскільки до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК України). Відповідно до п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС чи з дати набрання рішенням суду законної сили, а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Виходячи з обставин справи та наведених положень закону твердження відповідача та його представника про початок перебігу строку позовної давності з липня 2011 року є необґрунтованими, це при тому, що відповідачем не надано до суду доказів, які б вказували, що право власності позивачки, як співвласника спільного майна порушувалися, а зібрані матеріали справи навпаки спростовують дані доводи, оскільки автомобіль було відчужено [PERSON] лише 19.08.2014 року, тобто лише за один місяць до моменту звернення з первісним позовом до суду 30.09.2014 р. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову про визнання за [PERSON] право власності на 1/2 частину земельної ділянки, загальною площею 0,0800 га, що розташована за адресою: [ADDRESS], яка зареєстрована на [PERSON] на підставі державного акту про право власності на земельну ділянку від 18 червня 2012 року суд виходив з наступного. Згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серія [NUMBER] від 19 червня 2012 року [PERSON] належить земельна ділянка, загальною площею 0,0800 га, що розташована за адресою: [ADDRESS], для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (т. 1, а.с. 44). Відповідно до положень ст. 5 ЦК України правовий статус майна щодо якого виник спір, визначається нормами матеріального права, яке діяло на час його придбання, будівництва, або легалізації. Ст.ст. 57- 61СК України, майно нажите подружжям за час шлюбу є їх спільною сумісною власністю, а майно, яке належало кожному з них до одруження або отримане в дар є їх приватною власністю. У тому разі, коли об'єктом поділу є земельна ділянка то правове регулювання спірних правовідносин має відбуватися із застосуванням спеціальних норм, якими врегульовані земельні відносини, тобто ст.ст. 81, 116 ЗК України. Відповідно до цих норм та правових висновків постанови Верховного Суду України від 15.02.2012 р. окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Згідно з приписами ч. 5 ст. 61 СК, положення якої діяли з 08.02.2011 р. та до 13.06.2012 р., приватизована чи набута безоплатно одним з подружжя у цей період, земельна ділянка із земельного фонду, вважалася об'єктом права спільної сумісної власності. При цьому, положеннями ст. 4 та ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» (у редакції Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та інших законодавчих актів України» від 11.02.2010 р. № 1878- VII) та статтею 125 ЗК України передбачено, що право власності на земельну ділянку підлягає обов'язковій державній реєстрації та вважається набутим з часу такої реєстрації. З матеріалів справи вбачається, що позивачка набула права власності на спірну земельну ділянку 19 червня 2012 р. з моменту державної реєстрації права власності (т.1, а.с. 44). Оскільки, право власності на приватизовану земельну ділянку [PERSON] виникло з часу її державної реєстрації 19 червня 2012 р., така земельна ділянка, згідно з положеннями п. 5 ст. 57 СК (в редакції Закону № 4766-VI від 17.05.2012 р., чинний з 13.06.2012 р. ), є її особистою приватною власністю одержаною громадянином безоплатно із земельного фонду України, а тому у задоволенні позову про розподіл спільного майна подружжя в цій частині слід відмовити. Сторонами понесені наступні судові витрати: [PERSON] всього на суму 12068.08 грн. (судовий збір згідно оригіналів квитанцій (т.1, а.с. 1, 84, 97) 600+ 243,60 + 487,20 = 1330,80 грн.; витрати на правову допомогу (т.1, а.с. 11, 104) 10 000 грн.; витрати на експертизу (т.1, а.с. 222 ) 737,28 грн.); [PERSON] всього на суму 924,80 грн. (судовий збір згідно оригіналів квитанцій (т. 1, а.с. 25, 56, 114, 151) 341 + 121,80 + 340 + 121.80 = 924,80 грн.) Судові витрати по справі: судовий збір, витрати за проведення експертизи рухомого майна, за надання юридичної допомоги підлягають розподілу відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України.

Outcome: partial