Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-04 00:00:00

30.12.1962 року між [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON]) було укладено шлюб, зареєстрований Центрально-Міським відділом РАЦС м. Кривого Рогу, актовий запис № 1414, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії VI-№450474 від 30.12.1962 року (т.1 а.с.10). Рішенням Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 20.12.2013 року №171/2765/13-ц, яке набрало законної сили 24.02.2014 року, шлюб між сторонами розірвано за їх взаємною згодою, адже як слідує з мотивувальної частини рішення відповідач [PERSON] подала заяву про визнання нею позовних вимог (т.1 а.с.13, 92, 173-174). Вказані обставини спростовують доводи позивача щодо її необізнаності з ухваленням рішення про розірвання шлюбу, яке направлялось на її адресу у встановленому законом порядку, а посилання введення в оману [PERSON] оцінює критично в силу їх недоведеності належними та допустимими доказами. 19.05.2015 року [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про його смерть серії І-КИ №626068 від 20.05.2015 року (т.1 а.с.29). За життя на імя [PERSON] як працівника «Рудкому імені Кірова» було видано ордер за № 2139 від 25.07.1964 року на право зайняття 1-кімнатної квартири [ADDRESS] загальною площею 33,2 кв.м. сімєю у складі 2-х осіб: він та його дружина [PERSON] Вказані обставини підтверджуються корінцем ордеру та листом Виконавчого комітету Саксаганської районної у м. Кривому Розі ради №10/36-4478 від 11.11.2016 року (т.1 а.с.201, 202). 10.08.2005 року [PERSON] отримав свідоцтво за №С-612 про право власності на вказану квартиру, приватизовану ним одноособово в порядку Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», видане Управлінням ЖКГ виконкому Криворізької міської ради згідно з розпорядженням від 02.08.2005 року №С-731. Право приватної власності зареєстроване за ним КП «Криворізьке БТІ» ДОР 07.09.2005 року, запис №551 в книзі 236П-551, що також слідує з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т.1 а.с.30-32, 156). Крім того, 19.11.1991 року на підставі договору купівлі-продажу [PERSON] набув у власність транспортний засіб марки ВАЗ 21063, 1991 року випуску, колір світло-сірий, № шасі 2717401, № двигуна 2109610, кузов № [NUMBER], р/н Е3454ДН, що вбачається з картки № 913669902 від 25.02.2017 року та відомостей з РСЦ в Дніпропетровській області ТСЦ №1248 від 25.02.2017 року №31/4-1248 (т.1 а.с.223, 224). З відповіді ПАТ «Державний [PERSON] банк України» № 448/105-1984 від 28.07.2015 року (т.1 а.с.108) слідує, що в ТВБВ № 10003/0449 філії Дніпропетровське обласне управління АТ «Ощадбанк» на імя [PERSON] відкрито наступні рахунки: 1) компенсаційний рахунок № 91551021305 (залишок коштів 31\~775,10 грн.), компенсаційний рахунок № 91551021306 (залишок коштів 21\~052,50 грн.). Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] посилалася на необхідність захисту її прав на частку в майні, спільно нажитому з [PERSON] як подружжям в період їх шлюбних стосунків, адже її права на даний момент оспорюються відповідачами, які претендують на спірне майно як спадкоємці другої черги в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], заявивши про прийняття спадщини у встановлений законом строк. Вирішуючи спір про поділ майна, суд враховує час набуття його у власність [PERSON] та [PERSON], у звязку з чим при вирішенню питання стосовно нерухомого майна, набутого у власність 10.08.2005 року, застосуванню підлягають положення діючого СК України від 10.01.2002 року, який набрав чинності 01.01.2004 року (із змінами та доповненнями), що також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 04.11.2015 року у справі № 6-1662цс15, а при вирішенні вимог стосовно рухомого майна, набутого 1991 року та грошових вкладів на компенсаційних рахунках, переведених з колишніх вкладів рахунків Сбербанку СРСР за проіндексованими заощадженнями, внесеними до 01.07.1993 року, суд керується положеннями КпШС України, що діяв на момент його придбання, що також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 04.11.2015 року у справі № 6-1662цс15. Вирішуючи питання про можливість віднесення спірної квартири до спільної сумісної власності подружжя із її поділом, суд виходить з наступного. Відповідно до ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Визначаючи обсяг майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, обовязково слід встановлювати правовий режим його належності подружжю загалом або дружині/чоловікові окремо. Так, відповідно до п.2 ч.1 ст.57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Положення ст.57 СК України в редакції, діючій на момент приватизації [PERSON] спірної квартири, не визначали правовий режим майна, приватизованого одним із подружжя в період перебування у шлюбі. Натомість, внесенням змін до СК України Законом України «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» від 17.05.2012 року, ч.1 ст.57 СК України доповнено п.4, відповідно до якого у випадку набуття права власності на житло одним із подружжя внаслідок його\~приватизації відповідно до\~Закону України «Про\~приватизацію державного житлового фонду» після 13.06.2012 року (набрання чинності змінами), таке майно є особистою приватною власністю одного з подружжя та не входить до обсягу майна, спільно нажитого подружжям в шлюбі. Вирішуючи питання щодо належності приватизованого майна до спільного або роздільного майна подружжя, набутого до 13.06.2012 року, суд виходить з наступного. Відповідно до ст.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень державного житлового фонду на користь громадян України. Із аналізу положень Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» слідує, що право на приватизацію житлового приміщення із державного житлового фонду мають громадяни України за одночасної наявності наступних умов: 1) на час приватизації особи проживали в ньому, або за якими зберігалось право на житло; 2) такі особи висловили своє бажання на приватизацію житла (ст.ст.1,5 Закону). Таким чином, суд приходить до висновку, що квартира, яка була приватизована одним із подружжя, якщо інший з подружжя не мав права на приватизацію або не хотів його реалізувати, належить до роздільного майна подружжя і є обєктом права приватної власності лише цієї особи, а тому при приватизації житла одним із подружжя другий з подружжя не набуває прав щодо цього майна. Судовим розглядом встановлено, а показами допитаних судом свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON] підтверджено, як і довідками з Михайлівської сільської Апостолівського району Дніпропетровської області (т.1 а.с.17), що на момент приватизації [PERSON] квартири позивач [PERSON] з ним не проживала разом, зареєстрованою не значилась, оскільки проживала в [INFO], де й зареєструвала своє місце проживання. Посилання представника відповідачів [PERSON] та [PERSON] на суперечливість в наданих позивачем даних з Михайлівської сільської Апостолівського району Дніпропетровської області стосовно строку її проживання на території с. Широчани Апостолівського району Дніпропетровської області з січня 2001 року чи з січня 2000 року суд вважає такими, що хоч і є дійсними, однак не мають принципового значення для вирішення даного спору. Отже, оскільки участь в приватизації квартири [PERSON] не приймала, на момент її приватизації зареєстрованою не значилась, своє право на приватизацію житла не реалізувала, хоча не заперечувала, що була обізнана з проведенням приватизації квартири [PERSON], правомірність її приватизації в судовому порядку не оспорює, оскільки вимоги стосовно цього та виданого свідоцтва позивач виключила із первинно предявлених, тому суд приходить до висновку, що віднесення позивачем спірної квартири до спільної сумісної власності подружжя є безпідставним, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержане громадянином із державного фонду у приватну власність. У звязку з цим в задоволенні позову про визнання квартири спільною сумісною власністю та визнання за [PERSON] права власності на її 1/2 частку слід відмовити. Стосовно позовної вимоги, що стосується грошових вкладів на компенсаційних рахунках та рухомого майна, при її вирішенні суд виходить з наступного. Судовим розглядом встановлено, що 19.11.1991 року на підставі договору купівлі-продажу [PERSON] набув у власність транспортний засіб марки ВАЗ 21063, а також на його імя в Ощадбанку відкрито 2 компенсаційних рахунки. Відповідно до ч.1 ст.22 КпШС України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Системним аналізом вказаних норм суд приходить до висновку, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається наступними критеріями: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Згідно зі ст.28 КпШС України, в разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, їх частки є рівними. Аналогічне положення закону закріплено у ст.70 діючого СК України. Так, вирішуючи спір стосовно відкритих на імя [PERSON] компенсаційних рахунків в ПАТ «Державний [PERSON] України» суд, перш за все виходить із змістовного значення таких рахунків як грошових вкладів власників знецінених вкладів СРСР на ощадних книжках, внесених до Реєстру вкладників Сбербанку, проіндексованих та зарахованих на відкриті в ПАТ «Державний [PERSON] України» так звані «компенсаційні» рахунки для виплати вкладникам в порядку Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України». В ході судового розгляду встановлено, що в період шлюбних стосунків [PERSON] дійсно вносив грошові кошти в валюті «рублі» на ощадні рахунки з коштів спільного бюджету подружжя. За даних обставин суд приходить до висновку, що відкриті в ТВБВ № 10003/0449 філії Дніпропетровське обласне управління АТ «Ощадбанк» на імя [PERSON] компенсаційний рахунок № 91551021305 (залишок коштів 31\~775,10 грн.) та компенсаційний рахунок № 91551021306 (залишок коштів 21\~052,50 грн.) є спільною сумісною власністю подружжя, а тому частка позивача в них складає відповідно 1/2, у звязку з чим позовні вимоги в цій частині також слід задовольнити. В ході судового розгляду встановлено, а показами свідків підтверджено, що спірний автомобіль марки ВАЗ 21063 було придбано [PERSON] в період шлюбно-сімейних стосунків з [PERSON] в інтересах сімї, адже як вказували свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON], кожен окремо, на автомобілі вони їздили до матері позивача в с. Широчани Апостолівського району Дніпропетровської області, привозили з села продукти харчування, а коли [PERSON] переїхала жити до села, [PERSON] приїздив до неї та допомагав їй по господарству. Вказані обставини та момент набуття транспортного засобу у власність приводять суд до переконання про можливість визнання автомобіля марки ВАЗ 21063, р/н Е3454ДН, спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON], а тому вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Надаючи оцінку доводам позивача щодо неправомірності укладення [PERSON] угоди на відчуження рухомого майна без згоди та відома [PERSON] як співвласника, що позивач розцінює як підставу недійсності правочину із зобовязанням дійсного власника повернути автомобіль у її власність, суд виходить з наступного. Відповідно до ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, передбачених законом, належить власникові товару, що регламентовано ст.658 ЦК України. Однак, за ст.65 СК України, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі. Відповідно до ч.2 ст.369 ЦК України та ч.2 ст.65 СК України, при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозвязку можна дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Крім того, вирішуючи спір про визнання угоди недійсною, суд зясовує наявність обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків. До цього також зводяться правові висновки Верховного Суду України, викладені в постанові від 07.09.2016 року у справі № 6-727цс16 та постанові від 22.02.2017 року у справі №6-17цс17. Судовим розглядом встановлено, що 30.01.2016 року на підставі довідки-рахунку №ААЕ413017 від 18.11.2015 року автомобіль марки ВАЗ 21063, 1991 року випуску, колір білий, двигун № [NUMBER], кузов № ХТА210630N2754553, р/н Е3454ДН (попередній), р/н [NUMBER] (дійсний) зареєстровано на імя [PERSON] (т.1 а.с.224-зврот). При цьому, з картки за пошуком відомостей за власником [PERSON] встановлено, що за ним значився зареєстрованим автомобіль марки ВАЗ 21063, 1991 року випуску, колір світло-сірий, № шасі 2717401, № двигуна 2109610, кузов № [NUMBER], р/н Е3454ДН (т.1 а.с.224). Співставленням технічних даних обох транспортних засобів, хрологічності подій, зокрема смерті [PERSON] 19.05.2015 року, та оформлення довідки-рахунку на продаж автомобіля 18.11.2015 року, тобто після його смерті із реєстрацією права власності за [PERSON] 30.01.2016 року приводять суд до беззаперечного висновку, що [PERSON] жодного відношення до укладення договору купівлі-продажу автомобіля марки ВАЗ 21063 з [PERSON] не має, а транспортні засоби за технічними характеристиками є повністю відмінними, окрім як за співпаданням реєстраційного номеру, який в даному випадку не є істотною умовою, яка б ототожнювала обидва транспортних засоби за один. Окрім того, в ході судового розгляду допитані судом в якості свідків [PERSON] та [PERSON] показали, що дійсно [PERSON] придбав автомобіль марки ВАЗ 21063 на початку 1990-х років, а продав наприкінці 2000-х років (близько 2004 року), коли стосунки з [PERSON] у них ускладнилися, про що також зазначав свідок [PERSON] Таким чином, суд приходить до висновку, що [PERSON] не має жодного відношення до продажу транспортного засобу [PERSON] та укладення з нею оспорюваного [PERSON] правочину, майно за яким не є спірним, у звязку з чим зазначення позивачем реєстраційного номеру транспортного засобу, зареєстрованого за [PERSON] як «АЕ3071НХ» є помилковим. З огляду на викладене та недоведеність обставин, коли саме, кому та чи дійсно [PERSON] було продано спірний автомобіль, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання недійсною угоди та зобовязання [PERSON] повернути автомобіль у власність [PERSON], а тому позовні вимоги в цій частині необхідно залишити без задоволення. Суд не надає оцінку доказам та правовідносинам, що стосуються спадкування після смерті [PERSON], оскільки вони не стосуються вирішення даного спору. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує, що згідно остаточно визначеної редакції позивачем одночасно заявлено 3 немайнові вимоги, з яких вимоги про визнання майна спільною сумісною власністю, визначення часток є взаємоповязаними, у звязку з чим за них передбачено сплату судового збору в сумі 1102,40 (по 551,20 грн. окремо за кожні 2), в той час як за майнову вимогу про визнання права власності підлягає сплаті судовий збір в сумі 940,80 грн., як і за вимогу про застосування наслідків визнання угоди недійсною шляхом повернення майна, яка також є немайновою. Фактично позивачем сплачено судовий збір в сумі 2132,40 грн. (квитанції т.1 а.с.20,21; т.2 а.с.38, 71), тобто недоплачений судовий збір в сумі 550,80 грн. за майновою вимогою про визнання права власності. За даних обставин, враховуючи часткове задоволення позовних вимог суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] в дохід держави судовий збір в сумі 550,80 грн., а з відповідачів, в рівних частках з кожного окремо, по 61,24 грн. на користь [PERSON] пропорційно частині задоволених вимог. Враховуючи доведеність належними доказами та обґрунтованим розрахунком витрат на правову допомогу адвоката [PERSON],понесених відповідачем [PERSON], суд вважає за необхідне стягнути з позивача на її користь 7777 грн. пропорційно частині відхилених вимог.

Outcome: partial