Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-16 00:00:00

29.08.2019 позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за борговою розпискою, а також три відсотка річних від простроченої суми. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 03 жовтня 2018 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, на підтвердження укладеного договору і факту реального отримання грошових коштів в сумі 6500 доларів США, відповідач написав боргову розписку в присутності двох свідків [PERSON] та [PERSON] . За умовами договору позики відповідач зобов`язався повернути вказану суму грошових коштів у строк до 31.12.2018, а у разі несвоєчасного виконання зобов`язання, додатково моральну шкоду в тій самій сумі. Позивач в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, однак в матеріалах справи наявна заява його представника - адвоката Немеша П.Ф. від 17.07.2020, за якою такий просить розглянути справу за відсутності позивача та його представника, щодо ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився про час, день та місце розгляду справи повідомлявся судом у встановленому законом порядку, в тому числі й шляхом розміщення оголошення про виклик на сайті суду, причини своєї неявки суду не повідомив, суд вважає за можливе розглядати справу без участі відповідача. Враховуючи те, що у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Враховуючи відсутність сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного висновку. Згідно з розпискою від 03.10.2018 відповідач [PERSON] зобов`язався повернути кошти в сумі 6500 доларів США до 31.12.2018, а у разі несвоєчасного повернення коштів зобов`язався виплатити моральну шкоду в такій самій сумі. Тобто, між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було фактично укладено договір позики, відповідно до умов якого позикодавець передав позичальнику грошові кошти в сумі 6500 доларів США, які той зобов`язався повернути до 31.12.2018. З позовної заяви вбачається, що відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання та станом на момент звернення до суду грошові кошти не повернув. Відповідно до ч.1 статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч.2 ст.1047 Цивільного кодексу України на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові Судової палати в цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013 № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошей. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Вказана позиція відображена у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц й з огляду на те, що договірні зобов`язання у розглядуваному випадку були укладені в іноземній валюті, а саме в доларах США, то така підлягає застосуванню у спірних правовідносинах. Відповідно до ст.ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно з ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Так, в прохальній частині позовної заяви значиться вимога про стягнення з відповідача на користь позивача 3 % річних з 01.01.2019 до дня фактичного виконання грошового зобов`язання (дати зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою). Вказана вимога позивача уточнена заявою від 17.07.2020, за якою до стягнення підлягає 3% річних у сумі 301 долар США та 30 центів. Тож, три відсотки річних підлягають за формулою: С х 3 х Д/365/100, де С - сума боргу, Д - кількість днів прострочки. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Вказана позиція відображена у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц й підлягає застосуванню у розглядуваному випадку. Так, розрахунок проводиться з 01.01.2019 - дня, наступного за днем, передбаченим в розписці по 17.07.2020 - дату ухвалення рішення суду. Кількість днів між вказаними датами становить 564 дні. Сума боргу - 6500 доларів США. За результатами проведеного розрахунку сума трьох відсотків річних становить 301 долар США 30 центів. Разом з цим, Верховний Суд України в узагальненнях практики застосування судами ст. 625 ЦК України в цивільному судочинстві, зазначив, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК. Належних та достовірних доказів погашення заборгованості за договором позики відповідач суду не надав та не спростував доказів наданих позивачем, а також правильності проведення розрахунку 3 % річних від простроченої суми. З урахуванням викладеного, суд вважає, що вимога позивача про стягнення з відповідача всієї суми боргу за вищевказаним договором позики - борговою розпискою від 03.10.2018, що становить суму боргу, 3% річних від простроченої суми є правомірною, оскільки останній в порушення умов договору суму позики позивачу не повернув. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивача судові витрати в сумі 1638 грн.

Outcome: approved