Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-06 00:00:00

30 квітня 2015 року позивачі [PERSON] і [PERSON] звернулися до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що вони є власниками квартири [ADDRESS]: [PERSON] власник 2/3 частки квартири, а [PERSON] 1/3 частки квартири. Позивачі зазначили, що у 2005 році відповідач [PERSON] переконала [PERSON] написати розписку про отримання коштів в сумі 1500 гривень за квартиру та сплатити заборгованість по оплаті комунальних послуг, яка на той час складала 2771,22 грн. Позивачі стверджують, що у 2013 році вони дізнались про те, що заборгованість по оплаті комунальних послуг не сплачена, а навпаки зросла до 12363,41 грн. Позивачі вважають себе власниками квартири, яка в теперішній час перебуває у володінні [PERSON], тому вимагають усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом звільнення займаного [PERSON] приміщення квартири та забезпечення позивача вільного доступу до квартири. 24 червня 2015 року ухвалою суду до участі у справі як співвідповідача залучено [PERSON]. 30 червня 2015 року відповідач [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання права власності на квартиру, посилаючись на те, що [PERSON] довіреністю від 29 вересня 2005 року надала відповідачеві [PERSON] повноваження на оформлення документів та продаж квартири з врахуванням успадкованої частки. Відповідач зазначив, що відповідно до розписок від 29.09.2005 року квартира [ADDRESS] була продана [PERSON] та придбана [PERSON] для [PERSON]. При обговоренні купівлі-продажу предметом договору виступала квартира, що підтверджується розпискою. Відповідач вказав, що сторони домовились щодо усіх істотних умов, він після проведення розрахунку, почав приводити квартиру до ладу, правочин відбувся шляхом повного виконання на протязі 10 років, а проживає він 13 років, тому вважає дійсним усний договір купівлі-продажу і вимагає визнати за ним право власності на спірну квартиру. 25 вересня 2015 року відповідач [PERSON] зменшив розмір позивних вимог до визнання дійсним укладений усно договір купівлі-продажу спірної квартири та визнання за ним права власності на 2/3 частки квартири [ADDRESS]. Крім того, відповідач [PERSON] і [PERSON] подали заяву про застосування строків позовної давності, пославшись на те, що позивачі пропустили трирічний строк позовної давності, який не просили поновити та не навели обгрунтувань поважності пропуску цього строку. В судовому засіданні позивачі [PERSON], [PERSON] та її представник підтримали первісний позов і не визнали зустрічний позов. Так, позивач [PERSON] суду показала, що вона ніколи не була знайома з [PERSON] та її сином [PERSON]. У 2013 році її викликали в прокуратуру, де вона надала пояснення про те, що не вчиняла ніяких дій з приводу продажу квартири в смт. Смоліне по вул. Казакова., тому, що не мала документів на квартиру. Ці документи знаходились у її покійного чоловіка. Після смерті чоловіка, який помер у 1999 році, вона документи в квартирі не знайшла. Потім вона захворіла. В прокуратурі вона дізналась про підроблену довіреність, начебто від її імені та доньки на продаж квартири і зрозуміла, що необхідно негайно відновлювати документи. В Смоліне вона підписала договір про реструктуризацію заборгованості по оплаті комунальних послуг та оформила всі необхідні документи на квартиру, але коли прийшла до квартири, сусіди повідомили, що в квартиру самовільно вселилась [PERSON], яка замінила замки на вхідних дверях. Тому, позивач не в змозі зайти в квартиру. Позивач стверджує, що документи на продаж квартири вона не підписувала, і нікому продаж квартири не доручала. Позивач [PERSON] суду показала, що 29 вересня 2005 року їй на роботу зателефонувала [PERSON] з приводу продажу квартири в [ADDRESS]. Позивач дійсно підписала доручення на оформлення спадщини після смерті батька, що було складене у нотаріуса. [PERSON] умовила її відмовитись від спадщини і запропонувала заплатити гроші в сумі 1300 гривень за продаж квартири. [PERSON] переконала її написати розписку, а залишок коштів надіслати поштою. Крім того, [PERSON] зобовязалась сплатити борг за комунальні послуг в сумі 2777 гривень 22 копійки. На теперішній час станом на 2013 рік заборгованість за комунальні послуги склала 12263 гривні 41 копійку. На думку позивача [PERSON] порушила умови усної угоди та зі ці роки не сплачувала заборгованості по комунальним послугам. Позивач вважає недійсною усну угоду, на день написання розписки позивачеві виповнилось 16 років, тому вважає, що її обманули. Представник позивачів суду показала, що [PERSON] відмовлено в реєстрації права власності на квартиру на підставі рішення третейського суду, тому позивачі наполягають на забезпеченні їх вільного доступу до квартири. Представник відповідачів не визнав первісний позов і підтримав зустрічний позов, пояснивши, що у 2005 році позивач видала [PERSON] належним чином завірене доручення розпоряджатись своєю часткою квартири та часткою матері. Частка в квартирі 1/3 була оформлена за рішенням третейського суду. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку проте, що первісний позов підлягає задоволенню, а для задоволення зустрічного позову відсутні законні підстави. Судом встановлено, що позивачі [PERSON] і [PERSON] є власниками квартири [ADDRESS]: [PERSON] є власником 2/3 частки квартири, а [PERSON] 1/3 частки квартири, що підтверджується копією договору міни від 30 січня 1996 року (а.с. 14), копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 25 квітня 2014 року (а.с. 19) та витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 15 18). З вересні 2005 року спірна квартира перебуває у володіння та користуванні відповідачів [PERSON] і [PERSON], що підтверджується копією розписки позивача [PERSON], яка видана відповідачеві [PERSON] (а.с. 36, 49), довідкою Смолінської селищної ради, відповідно якій станом на 20.03.2009 року в спірній квартирі проживав [PERSON] (а.с. 35), довіреністю від 29.09.2005 року, виданої громадянкою [PERSON] на користь громадян [PERSON] і [PERSON] на право продажу спірної квартири (а.с. 50). Позивачі вимагають судового захисту шляхом усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом звільнення займаного приміщення та забезпечення вільного доступу до квартири, що вбачається з пояснень в судовому засіданні. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Тому, вимоги позивачів правомірні. Між тим, вимоги відповідача [PERSON] за зустрічним позовом про визнання дійсним усного договору купівлі-продажу спірної квартири та визнання права власності суперечать чинному законодавству. Відповідно до частини 1 статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Положеннями частини 1 статті 657, частини 1 статті 210 ЦК України (в редакції, яка діяла станом на 22.07.2005 року) передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Відповідно до абзаців 1 і 2 пункту 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК ( 435-15 ) не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. Відповідач [PERSON], на підтвердження своїх вимог про визнання дійсним усного договору купівлі-продажу квартири, надав розписку громадянки [PERSON] про продаж квартири. Така форма укладення договору купівлі-продажу квартири суперечить вимогам частини 1 статті 657, частини 1 статті 210 ЦК України (в редакції, яка діяла станом на 22.07.2005 року) і не створює прав та обовязків для сторін, тому надана розписка не є допустимим доказом. Рішення третейського суду від 10.09.2008 року по справі № 34/08 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності на майно, також не приймається судом як на доказ на підтвердження права власності громадянина [PERSON] на 1/3 частку спірної квартири, оскільки на день розгляду справи це право не зареєстровано у встановленому порядку. Тому, законні підстави для задоволення зустрічного позову відсутні. Судові витрати слід віднести за рахунок відповідачів в порядку, передбаченому частиною 1 статті 88 ЦПК України.

Outcome: approved