Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-02 00:00:00

30.11.2020 в суд подано зазначений позов з таким обґрунтуванням вимог. 14.10.2013 державний виконавець Міжгірського РВ ДВС Цендра В.В. відкрив виконавче провадження за виконавчим листом Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18.04.2013 № 2/202/1796/2013 про стягнення з позивача (боржника) в користь ПАТ КБ «Приватбанк» (стягувача) боргу в сумі 125963 грн 23 коп. 03.03.2014 державний виконавець виніс постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. 28.04.2014 державний виконавець повернув зазначений вище виконавчий документ стягувачу на підставі п.2 ч.1 ст. 47 закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-ХІУ (у зв`язку з відсутністю у боржника майна). У 2015 році позивач погасила заборгованість за кредитним договором, про що 18.05.2015 банк видав довідку про відсутність заборгованості. Представник Банку за довіреністю Бігарі В.В. звернувся до зазначеного органу виконавчої служби із заявою про закриття виконавчого провадження № 40237039 та зняття арештів, накладених в рамках цього провадження. Натомість у 2020 році позивачка виявила при вирішенні питання, пов`язані з її майном, що накладений арешт не знято. Позивач дізналась, що зазначене виконавче провадження завершено і матеріали знищені за закінченням терміну зберігання в архіві, а державний виконавець Цедра В.В. не працює . Позивачка просить застосувати положення статей 319, 321 ЦК України щодо захисту права її власності, посилається на положення Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.06.2016 № 5 з метою захисту права власності в цивільному судочинстві шляхом пред`явлення до суду позову власника майна до відповідача в інтересах якого накладено арешт на майно із залученням третьої особи відповідного органу державної виконавчої служби, який виконував судове рішення. З огляду на викладені обґрунтування позивач просить зняти арешт, накладений 03.03.2014 державним виконавцем Цендра В.В. у виконавчому провадженні № 40237039 на земельну ділянку кадастровий номер 2122455100:01:024:0036 площею 0.0889 га, що належить позивачу на праві власності і знаходиться за адресою [ADDRESS] . В справі винесено такі процесуальні рішення: - Згідно ухвали від 01.12.2020 прийнято позовну заяву до розгляду і відкрито провадження в справі, призначено підготовчий судовий розгляд на 23.12.2020, а також звільнено позивача від сплати судового збору за подання позову в суд першої інстанції в сумі 840 грн 80 коп. ; - Згідно з ухвалою від 23.12.2020 закрито підготовчий судовий розгляд і призначено справу до судового розгляду по суті. Процесуальні заяви і позиції сторін і третьої особи: Згідно відзиву на позов відповідач просить відмовити у задоволенні позову на основі такого обґрунтування. Банк подавав до зазначеного органу виконавчої служби заяву про закриття виконавчого провадження та зняття арешту з майна позивача у зв`язку з тим , що борг за кредитним договором був реструктуризований і в подальшому визначену суму боргу позивач сплатила. Тому відповідач вважає, що банк є не належним відповідачем по цій справі. Згідно відповіді на відзив на позовну заяву позивач звертає увагу суду на те, що відповідач (Банк) не надав підтвердження того , що ним було надіслано в орган виконавчої служби заяву про зняття арешту з майна позивача у зв`язку з виконанням позивачем боргових зобов`язань. Позивач вважає, що відповідач (Банк) є належною стороною , бо саме з його ініціативи та в його інтересах було накладено арешт на майно. Третя особа Міжгірський РВ ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) надали такі письмові пояснення в справу. З 14.10.2013 по 28.04.2014 зазначений орган державної виконавчої служби здійснював виконавче провадження № 40237039 з примусового виконання виконавчого листа № 2/202/1796/2013 від 18.04.2013, який виданий Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська, про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» 125963 грн 23 коп. У цьому виконавчому провадженні було винесено такі постанови державним виконавцем: - 14.10.2013 про відкриття виконавчого провадження з наданням боржникові у строк до 21.10.2013 добровільно виконати рішення суду; - 03.03.2014 про арешт майна боржника та заборону його відчуження. Цю постанову було надіслано в державні органи та установи , які посвідчують договори відчуження майна чи проводять його перереєстрацію на користь іншого власника; - 28.04.2014 про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п.2 ч.1 ст. 47 закону «Про виконавче провадження» № 606-14 у зв`язку з відсутністю майна в боржника, на яке можливо звернути стягнення. У подальшому виконавчий лист для примусового виконання від стягувача не надходив. Матеріали виконавчого провадження № 40237039 знищено після закінчення терміну зберігання в архіві відповідно до Правил діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями. Керівник третьої особи також повідомив, що 02.07.2020 позивач звернулася до органу виконавчої служби з приводу зняття арешту з майна, покликаючись, що борг нею погашено на користь стягувача, однак їй було відмовлено у вимозі письмово з огляду на вищевикладене. Оцінивши зміст позовних вимог, позиції сторін, докази, які подані в справу, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню з огляду на таке обґрунтування. Обставини, які зазначені в позові і в поясненнях третьої особи підтверджені документально витягами з реєстру виконавчих проваджень , довідками, копією постанови державного виконавця, якою накладено арешт на майно позивачки. Згідно з повідомленням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська неможливо надати інформацію з справи щодо виконавчого листа від 18.04.2013, бо справу № 202/18917/13-ц знищено (Акт № 1) у зв`язку із закінченням терміну зберігання. Судом також установлено, що відповідач (банк) не має жодних претензій до позивача з приводу заборгованості за кредитним договором у зв`язку з тим, що реструктуризована заборгованість за згодою сторін повністю погашена ще в 2015 році. Доводи відповідача про те, що він не може бути стороною в справі за позовними вимогами суд відхиляє, бо саме відповідач ініціював накладення арешту на майно позивача у період виконання судового рішення примусово і цей арешт був накладений в його інтересах. Окрім цього, відповідач не надав доказів того, що він надсилав до органу виконавчої служби заяву про зняття накладеного арешту державним виконавцем у зв`язку з погашенням боргу. Натомість про накладення такого арешту відповідачу було достовірно відомо, що підтверджено його поясненнями та надсиланням у справу копії постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження і накладення арешту на все майно позивача. Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із статтею 319 частини 1,2 ЦК України власник користується, володіє і розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Статтею 16 ЦК України передбачено захист цивільних прав та інтересів судом. Зокрема,кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, припинення дії, яка порушує право (стаття 16 ч.1 , ч.2 пункти 1,3 ЦК України). Суд вважає, що є всі підстави захистити право позивача способом припинення дії арешту майна,тобто задовольнити позовні вимоги повністю. Судові витрати у виді судового збору суд вважає за необхідне віднести на рахунок держави з огляду на таке. Ухвалою суду позивача звільнено від сплати судового збору за подання позову на підставі тяжкого майнового стану (позивач є особою з інвалідністю, хворіє на складну форму діабету. проживає в тяжких побутових умовах). Натомість обставини справи вказують на те, що бездіяльність щодо скасування арешту на майно позивача мала місце не тільки за бездіяльності відповідача, але й унаслідок бездіяльності державного виконавця. Окрім цього, пасивна поведінка позивача щодо захисту свого права унаслідок виконання боргових зобов`язань також мала місце. З огляду на викладене суд вважає , що не має підстав покладати ці судові витрати на відповідача і такі слід віднести на рахунок держави.

Outcome: approved