Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-10 00:00:00

4 лютого 2016 року, представниця позивачки [PERSON] звернулася до суду з даним позовом, в якому просила суд, стягнути на користь [PERSON] матеріальну шкоду за пошкоджений автомобіль, який належить їй на праві власності у розмірі 37884,03 грн., витрати на проведення автотоварознавчого дослідження у розмірі 2000 грн., вартість послуг евакуатора у розмірі 1900 грн., вартість послуг стоянки її пошкодженого автомобілю на штрафмайданчику у розмірі 576 грн., моральну шкоду у розмірі 30000 грн. та судові витрати у сумі 723,61 грн. з відповідача, як заподіювача ДТП, яке сталося з його вини 19.09.2015 р. о 12:55 год. на а/д «Іллічівськ - Санжійка», під час якого [PERSON], керуючи автомобілем марки «Мерседес Віто» д/н [NUMBER], в порушення вимог п. 13.1 ПДР, не врахував дорожню обстановку, не вибрав безпечну дистанцію, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем [NUMBER] під керуванням [PERSON], який рухався попереду в попутному напрямку та в результаті ДТП, автомобіль позивачки отримав механічні пошкодження, відповідач був визнаний винним у скоєнні вказаної ДТП та постановою Овідіопольського р/с Одеської області від 19.11.2015 р. був притягнутий до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП з накладенням на нього штрафу в сумі 340 грн. Представник позивачки судовому засіданні повністю підтримав позов [PERSON] Відповідач в судовому засіданні повністю визнав позов на суму матеріальної шкоди за загальну суму 42360,03 грн. та частково на суму моральної шкоди у розмірі 3000 грн., вважаючи суму моральної шкоди занадто завищеною і такою, що не відповідає дійсності. Заслухавши думку учасників процесу та дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 3 ЦПК України). Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України. Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи та розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін на інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Приписами статті 61 ЦПК України передбачено вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обовязкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Частинами 3,4 статті 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідно до статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Статтею 1167 ЦК України, передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами до пункту 9, внесеними постановою від 25.05.2001 р. № 5), розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим обєктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно із ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобовязана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Пунктом 2 частини 4 Постанови Пленуму ВСУ № 6 від 27.03.1992 р. «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» передбачено, що під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Відповідно до п.п. 4-7,11,16,17 Постанови Пленуму ВССУ від 01.03.2013 р. № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» - розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166,1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов'язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п'ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов'язана відшкодувати шкоду. Відсутність складу злочину, наприклад, у разі відмови у порушенні кримінальної справи, закриття кримінальної справи за правилами Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року чи закриття кримінального провадження за правилами Кримінального процесуального кодексу України 2012 року - не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова (ухвала) слідчого, прокурора, суду про відмову в порушенні кримінальної справи або її закриття, закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК України. Відповідно до частини першої статті 1187 ЦК джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену небезпеку завдання шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність, пов'язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Оскільки зазначена норма не містить вичерпного переліку видів джерел підвищеної небезпеки (видів підвищеної небезпечної діяльності), суд, беручи до уваги особливі властивості предметів, речовин або інших об'єктів, що використовуються в процесі діяльності, має право визнати джерелом підвищеної небезпеки також й іншу діяльність. До цих особливих властивостей слід відносити створення підвищеної ймовірності завдання шкоди через неможливість повного контролю за ними з боку людей. Цивільно-правова відповідальність за шкоду, завдану діяльністю, що є джерелом підвищеної небезпеки, настає у разі її цілеспрямованості (наприклад, використання транспортних засобів за їх цільовим призначенням), а також при мимовільному проявленні шкідливих властивостей об'єктів, що використовуються в цій діяльності (наприклад, у випадку завдання шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля). В інших випадках шкода відшкодовується на загальних підставах, передбачених статтею 1166 ЦК, особою, яка її завдала (наприклад, коли пасажир, відчиняючи двері автомобіля, що не рухався, спричинив тілесні ушкодження особі, яка проходила поруч). Особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб - то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України). Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо). За вибором потерпілого вимога про відшкодування шкоди може бути пред'явлена безпосередньо до винної особи, оскільки за змістом статті 1191 ЦК особа, яка відповідає за шкоду, завдану з вини іншої особи, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи, якщо за законом межі відповідальності останньої та особи, яка за неї відповідає, однакові. Оскільки відповідно до статті 3 Закону № 1961-IV - обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється як з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди, так і захисту майнових інтересів страхувальників, враховуючи положення статті 1194 ЦК, питання про відшкодування шкоди самою особою, відповідальність якої застрахована, вирішується залежно від висловленої нею згоди на таке відшкодування та виконання чи невиконання нею передбаченого статтею 33 Закону № 1961-IV обов'язку щодо письмового надання страховику, з яким укладено відповідний договір (у передбачених випадках Моторному (транспортному) страховому бюро України, далі - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого зразка. У разі відсутності такої згоди завдана потерпілому шкода підлягає відшкодуванню страховиком у межах передбаченого договором страхування страхового відшкодування. Наявність такої згоди у вигляді відповідної заяви цієї особи та виконання нею передбаченого статтею 33 Закону № 1961-IV обов'язку з'ясовується судом першої інстанції, у зв'язку з чим до участі у справі може бути залучений страховик. У разі невиконання особою, відповідальність якої застрахована, обов'язку письмового надання страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у передбачених випадках - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка - шкода відшкодовується завдавачем шкоди. Якщо факт завдання шкоди відповідно до статті 6 Закону № 1961-IV не є страховим випадком, то потерпілий має право вимагати відшкодування шкоди на підставі загальних правил, встановлених ЦК. Суд встановив, що 19.09.2015 р. о 12:55 год. на а/д «Іллічівськ - Санжійка», відповідач [PERSON], маючи при собі посвідчення водія відповідної категорії, і керуючи автомобілем марки «Мерседес Віто» д/н [NUMBER] на підставі довіреності, в порушення вимог п. 13.1 ПДР, не врахував дорожню обстановку, не вибрав безпечну дистанцію, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем [NUMBER], який на праві власності належить позивачці, під керуванням [PERSON], який рухався попереду в попутному напрямку та в результаті ДТП, автомобіль позивачки отримав механічні пошкодження, при чому, відповідач був визнаний винним у скоєнні вказаної ДТП та постановою Овідіопольського р/с Одеської області від 19.11.2015 р. був притягнутий до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП з накладенням на нього штрафу в сумі 340 грн. З даним фактом 20.09.2015 р. до ЄРДР за № 12015160380002411 внесені відомості за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та розпочато досудове розслідування, яке в подальшому було закрито за відсутністю складу кримінального правопорушення (а.с. 9-11). Цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована в АТ «СГ «ТАС» згідно полісу серії АІ/7502029, який був дійсний на момент ДТП 19.09.2015 р. (а.с. 12-13). Згідно висновку експертного автотоварознавчого дослідження по визначенню вартості матеріальної шкоди, спричиненої [PERSON] як власниці а/м марки «Хюндай» д/н [NUMBER] - № 31006150 від 12.11.2015 р., проведеного у присутності відповідача [PERSON] та представника страховика СГ «ТАС» вартість матеріальної шкоди, спричиненої власниці вказаного а/м становить 112884,03 грн. (а.с. 16-47). При чому, витрати по проведенню вказаного експертного висновку складають 2000 грн., що підтверджується відповідною квитанцією № 7074012 від 16.11.2015 р., сплаченою позивачкою повністю (а.с. 15). Вартість послуг евакуатора, викликаного позивачкою після ДТП, також підтверджена документально згідно акту здачі-прийомки робіт (надання послуг) № 320 від 22.09.2015 р. на суму 1900 грн., а вартість за стоянку (зберігання автотранспорту на спецплощадці) пошкодженого автомобілю позивачки становить 576 грн., що документально підтверджується відповідною квитанцією від 22.09.2015 р. (а.с. 48-50). У звязку з викладеними нормами Законів, вищевказані суми підлягають стягненню з відповідача в повному обсязі, як підтверджені документально. Відповідно до ст. 35 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», 07.12.2015 р. представником позивачки до АТ «СГ «ТАС» було подано заяву про отримання страхового відшкодування, яка в подальшому була задоволена і страховиком було сплачено позивачі страхову суму у розмірі 75000 грн. (а.с. 14). Таким чином, залишок вартості пошкодженого автомобіля з урахуванням сплаченого страховиком відшкодування становить 37884,03 грн. (112884,03 грн. 75000 грн.), які в порядку ст.ст. 1166,1187,1191,1194 ЦК України належить стягнути з відповідача, і загальна сума матеріальної шкоди, яку слід стягнути з відповідача на користь позивачки становить 42360,03 грн. (37884,03 грн. + 2000 грн. + 1900 грн. + 576 грн.). Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами до пункту 9, внесеними постановою від 25.05.2001 р. № 5), розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Таким чином, в силу характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнала позивачка внаслідок пошкодження її транспортного засобу та пасажирка автомобілю її малолітня донька Софья, [INFO], якій внаслідок ушкодження її здоров`я у звязку із вказаної ДТП був поставлений діагноз «струс головного мозку, забій грудної клітини та поперекового відділу хребта», що безумовно вплинуло на її психічний і фізичний стан здоров`я, важкість і тривання її лікування, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) суд вважає, що з відповідача на користь позивачки слід стягнути суму моральної шкоди у розмірі 10000 грн., яку суд вважає обґрунтованою і достатньою для покриття моральної шкоди позивачки та її малолітньої доньки (а.с. 53-63). Заперечення відповідача з приводу стягнення моральної шкоди з посиланням на його стан здоров`я і лікування, яке він проходив внаслідок зазначеної ДТП, в якій він також постраждав суд до уваги не приймає, як такі, що взагалі не стосуються предмету спору з огляду на постанову суду від 19.11.2015 р., якою відповідач був визнаний винним у скоєнні ДТП і відповідно вартість і тривалість його лікування в даному випадку не має ніякого правового і оціночного значення для суду у вирішенні справи по суті. У відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК, з відповідача на користь позивачки мають бути стягнуті документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору за подачу позову пропорційно розміру задоволених позовних вимог у сумі 523,60 грн.

Outcome: partial