Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-27 00:00:00

4 лютого 2016 року, [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просила суд, стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання їхньої малолітньої доньки [PERSON], [INFO], щомісячно у розмірі частини заробітку відповідача у твердій грошовій сумі, але не менше 4000 грн. до повноліття дитини, починаючи з 15.08.2015 р. (фактична дата припинення шлюбних відносин), а також стягнути з відповідача на свою користь додаткові витрати на утримання малолітньої дитини у розмірі 2000 грн. до досягнення дитиною повноліття, мотивуючи це, тим що дитина проживає разом із нею окремо від відповідача та знаходиться тільки на її утриманні, вона самостійно займається вихованням доньки, в той час, як відповідач періодично і нерегулярно сплачує кошти на утримання дитини, а її матеріальне становище не дозволяє повноцінно утримувати дитину і відмовляється від сплати додаткових витратах на утримання малолітньої доньки [PERSON], якій потрібне лікування у зв'язку з інфекційним зараженням крові та має спастичний синдром, при якому необхідно регулярно проводити масажі та плавання в спеціальних басейнах. В судовому засіданні позивачка повністю підтримала позов та просила його задовольнити. Відповідач категорично заперечував проти задоволення позову, вважаючи його безпідставним і необґрунтованим і направленим на особисте збагачення позивачки, яка переслідувала цю мету при укладенні з ним шлюбу, а не для утримання малолітньої дитини, батьком якої він себе не вважає і звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON], в якому просив суд, визнати недійсним шлюб, укладений між ним та відповідачкою 18.04.2015 р. (актовий запис № 478) Відділом ДРАЦСу у Київському районі Реєстраційної служби ОМУЮ та повернути відповідачці дошлюбне прізвище «[PERSON]», мотивуючи це тим, що вказаний шлюб укладався відповідачкою без мети створення сім`ї і побудови нормальних сімейних відносин, а лише для особистого збагачення відповідачки, яка як до, так і після укладення шлюбу вела аморальний спосіб життя, розважаючись з іншими чоловіками. Відповідачка за зустрічним позовом [PERSON] зустрічний позов не визнала повністю і наполягала на задоволенні свого первісного позову. Заслухавши думку сторін по справі та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що первісний позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів у твердій грошовій сумі та додаткових витрат на дитину підлягає частковому задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про визнання шлюбу недійсним слід відмовити повністю з наступних підстав. За загальним правилом - кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 3 ЦПК України). Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України. Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона - повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи : роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі - розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частинами 3,4 статті 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Статтями 38-42 СК України передбачено, що підставою недійсності шлюбу є порушення вимог, встановлених статтями 22,24-26 цього Кодексу. Недійсним є шлюб, зареєстрований з особою, яка одночасно перебуває в іншому зареєстрованому шлюбі. Недійсним є шлюб, зареєстрований між особами, які є родичами прямої лінії споріднення, а також між рідними братом і сестрою. Недійсним є шлюб, зареєстрований з особою, яка визнана недієздатною. За заявою заінтересованої особи орган державної реєстрації актів цивільного стану анулює актовий запис про шлюб, зареєстрований з особами, зазначеними у частинах першій - третій цієї статті. Шлюб визнається недійсним за рішенням суду, якщо він був зареєстрований без вільної згоди жінки або чоловіка. Згода особи не вважається вільною, зокрема, тоді, коли в момент реєстрації шлюбу вона страждала тяжким психічним розладом, перебувала у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп'яніння, в результаті чого не усвідомлювала сповна значення своїх дій і (або) не могла керувати ними, або якщо шлюб було зареєстровано в результаті фізичного чи психічного насильства. Шлюб визнається недійсним за рішенням суду у разі його фіктивності. Шлюб є фіктивним, якщо його укладено жінкою та чоловіком або одним із них без наміру створення сім'ї та набуття прав та обов'язків подружжя. Шлюб не може бути визнаний недійсним, якщо на момент розгляду справи судом відпали обставини, які засвідчували відсутність згоди особи на шлюб або її небажання створити сім'ю. Шлюб може бути визнаний недійсним за рішенням суду, якщо він був зареєстрований : між усиновлювачем та усиновленою ним дитиною з порушенням вимог, встановлених частиною п'ятою статті 26 цього Кодексу; між двоюрідними братом та сестрою; між тіткою, дядьком та племінником, племінницею; з особою, яка приховала свою тяжку хворобу або хворобу, небезпечну для другого з подружжя і (або) їхніх нащадків; з особою, яка не досягла шлюбного віку і якій не було надано права на шлюб. При вирішенні справи про визнання шлюбу недійсним суд бере до уваги, наскільки цим шлюбом порушені права та інтереси особи, тривалість спільного проживання подружжя, характер їхніх взаємин, а також інші обставини, що мають істотне значення. Шлюб не може бути визнаний недійсним у разі вагітності дружини або народження дитини у осіб, зазначених пунктами 1,2,4 частини першої цієї статті, або якщо той, хто не досяг шлюбного віку, досяг його або йому було надано право на шлюб. Право на звернення до суду з позовом про визнання шлюбу недійсним мають дружина або чоловік, інші особи, права яких порушені у зв'язку з реєстрацією цього шлюбу, батьки, опікун, піклувальник дитини, опікун недієздатної особи, прокурор, орган опіки та піклування, якщо захисту потребують права та інтереси дитини, особи, яка визнана недієздатною, або особи, дієздатність якої обмежена. Статтею 113 СК України передбачено - особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після реєстрації шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідно до ст. 121 СК України, права та обов'язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому державним органом реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Стаття 180 СК України передбачає, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно із ст. 181 СК України, за рішенням суду, кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до статті 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує : стан здоров'я та матеріальне становище дитини, платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст. 184 цього Кодексу. Одночасно, стаття 183 СК України зазначає - частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно із приписами ст. 184 СК України - якщо платник має нерегулярний, мінливий дохід, частку доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача - може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі - підлягає індексації відповідно до Закону. Статтею 191 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Статтею 185 СК України передбачено - той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана - зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо), розмір яких, у разі спору, визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення, а саме : стан здоров`я та матеріальне становище дитини та платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей і т.і. Суд встановив, що позивачка та відповідач офіційно уклали шлюб 18.04.2015 р., що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 18.04.2015 р. виданого Відділом ДРАЦСу у Київському районі Реєстраційної служби ОМУЮ, в якому у подружжя народилася малолітня донька [PERSON], [INFO]., що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданого 28.05.2015р. ВДРАЦСом у м. Одесі реєстраційної служби ОМУЮ, в якому батьком дитини - записаний відповідач [PERSON], у зв'язку з чим, суд вважає безпідставними твердження відповідача, що він не є батьком малолітньої [PERSON], [INFO]., враховуючи, що вказане свідоцтво про народження не скасовувалось і не визнавалось недійсним, а також не були виключені з акту про народження дитини відомості про батька дитини (а.с. 9,10). В судовому засіданні було встановлено, що починаючи з 15.08.2015 р., подружжя фактично припинило спільне проживання і позивачка разом з малолітньою дитиною залишились проживати разом із матір`ю (позивачкою) у її квартирі за адресою : [ADDRESS], а відповідач став проживати окремо за адресою : [ADDRESS], що підтвердили сторони в судовому засіданні. Також, суд з`ясував, що на сьогодні, відповідач, працюючи інструктором керування автомобілем в ПМП «Таврія» офіційно, починаючи з 2013 р. і підприємство не нараховує і не видає йому заробітну плату, що підтверджується довідкою ПМП «Таврія» № 9 від 11.03.2016 р., а тому суд вважає хибними, голослівними і не підтвердженими жодними належними та допустимими документальними доказами, передбаченими ст.ст. 57-60 ЦПК України твердження позивачки, що відповідач, здійснюючи навчальні курси водіїв щомісячно отримує заробітну плату у розмірі 20000 грн. (а.с. 34). Одночасно, відповідач в судовому засіданні підтвердив суду, що на сьогоднішній день він працює неофіційно інструктором водіїв і має нерегулярний, мінливий дохід, отримуючи тимчасові заробітки приблизно 1000-1500 грн. щомісячно, у зв'язку з цим, враховуючи приписи ст. 184 СК України та майновий стан відповідача, як платника аліментів, суд вважає необхідним частково задовольнити первісний позов [PERSON] і стягнути з відповідача на її користь на утримання малолітньої доньки [PERSON] аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 500 грн. щомісячно, починаючи з дати подачі позову - 4 лютого 2016 р. і до повноліття дитини, а не з дати фактичного припинення шлюбних відносин 15.08.2015 р., як просить позивачка, що повністю відповідає приписам ст. 191 СК України. На думку суду, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача аліментів у твердій грошовій сумі у розмірі 4000 грн. є занадто завищеними і направленими на особисте збагачення позивачки, а саме на її утримання, що предметом іншого позову, вимоги по якому позивачкою не заявлялися, з огляду на те, що в судовому засіданні позивачка пояснила суду, що на її особисту думку, відповідач повинен її утримувати до досягнення дитиною повноліття. Крім того, суд вважає необхідним відмовити у задоволенні первісного позову [PERSON] в частині стягнення з відповідача додаткових витрат на малолітню доньку [PERSON], [INFO]., які пов'язані з нібито особливими обставинами : її хворобою з посиланням на довідки лікаря мікробіолога, що малолітня дитина потребує лікування у зв'язку з інфекційним зараженням крові та посиланням на довідки лікаря-невропатолога, що малолітня дитина має спастичний синдром, при якому необхідно регулярно проводити масажі та плавання в спеціальних басейнах - з урахуванням того, що позивачкою не було надано жодних належних та допустимих документальних підтверджень (доказів), передбачених ст.ст. 57-60 ЦПК України будь-якої хвороби дитини, будь-яких належним чином посвідчених довідок лікарів, виписок з історії хвороби дитини, листів-призначення лікарів чи лікування, особливих режимів і взагалі, будь-яких доказів хвороби дитини з встановленими діагнозами і потреби у її лікуванні з вищевказаних підстав. На думку суду, вимоги зустрічного позову [PERSON] про визнання шлюбу недійсним - не ґрунтуються на вимогах Закону, а саме вимог ст.ст. 38-42 СК України щодо недійсності шлюбу і жодних, обґрунтовано доведених доказів з приводу недійсності шлюбу, позивачем суду не надано, а сам позов є скоріше емоційним проявом позивача у відповідь на первісний позов [PERSON] про стягнення з нього аліментів і додаткових витрат на дитину. Обставини, викладені його зустрічному позові і пояснення позивача в судовому засіданні - не дають підстав суду вважати шлюб недійсним, є голослівними, і такими, що базуються на негативному ставленні до відповідачки, з якою на сьогодні у них вкрай напружені стосунки, що вони підтвердили в судовому засіданні, а тому на думку суду, в задоволенні зустрічного позову [PERSON] в частині визнання шлюбу недійсним слід відмовити, як безпідставному і необґрунтованому, як слід відмовити і в зустрічному позові [PERSON] в частині повернення відповідачці дошлюбного прізвища «[PERSON]», так як вказані вимоги можуть бути заявлені безпосередньо самою відповідачкою за її бажанням при розгляді позову про розірвання шлюбу відповідно до приписів ст. 113 СК України.

Outcome: partial