Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-08 00:00:00

7 жовтня 2015 року, [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив суд, скасувати арешт на все його рухоме та нерухоме майно, накладений постановою ВДВС Овідіопольського РУЮ в Одеській області про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження по ВП № 40868848 від 22.06.2015 р. по виконавчому листу № 266/4060/13 виданого 14.11.2013 р. Приморським райсудом м. Маріуполя про стягнення з нього аліментів на користь [PERSON], мотивуючи це відсутністю заборгованості по аліментам, яка була ним повністю погашена станом на 01.08.2015 р., що підтверджується листом ВДВС Овідіопольського РУЮ в Одеській області від 04.08.2015 р. № 03-12642. Позивач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, але від представниці позивача до суду надійшла заява, в якій вона повністю підтримав позов, просила його задовольнити і з посиланням на ст. 158 ЦПК України, просила суд слухати справу за її відсутності, не заперечуючи проти ухвалення заочного рішення по справі (а.с. 14). Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду справи був повідомлений належним чином, причини своєї неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності суду не надав (а.с. 13). Згідно з ч.ч. 1,4 ст. 169 ЦПК України, якщо у суду не має даних про причину неявки відповідачів, сповіщених належним чином, або якщо причини неявки відповідачів на думку суду є неповажними, суд вважає можливим розглянути справу на підставі даних, які є в матеріалах справи та зі згоди позивача ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. За загальним правилом - кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 3 ЦПК України). Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України. Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона - повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи : роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі - розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частинами 3,4 статті 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.. Відповідно до ст. 1 Протоколу до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» - кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Стаття 41 Конституції України наголошує - кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному Законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності - є непорушним. Статтями 316-320,321,328 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава - не втручається у здійснення власником права власності. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності набувається на підставах, що не заборонені Законом, зокрема із правочинів і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із Закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статями 386-393 ЦК України передбачено - держава забезпечує рівний захист усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Статтею 60 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна - арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Суд встановив, що 14.10.2013 р. Приморським райсудом м. Маріуполя був виданий виконавчий лист по справі № 266/4060/13, який набрав законної сили 25.10.2013 р. про стягнення з позивача аліментів на утримання повнолітньої дитини [PERSON], [INFO] користь [PERSON] у розмірі 1000 грн. щомісячно з заробітку (доходу) до досягнення дитиною 23-х років, починаючи з 09.09.2013 р. (а.с. 3). На виконання вищевказаного виконавчого листа, постановою ВДВС Овідіопольського РУЮ в Одеській області про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження по ВП № 40868848 від 22.06.2015 р. по виконавчому листу № 266/4060/13 виданого 14.11.2013 р. Приморським райсудом м. Маріуполя був накладений арешт на все рухоме та нерухоме майно боржника [PERSON] та оголошено заборону на його відчуження (а.с. 4). З листа ВДВС Овідіопольського РУЮ в Одеській області від 04.08.2015 р. № 03-12642 та розрахунку заборгованості від 05.10.2015 р. № 03-15751 вбачається, що заборгованість по аліментам за вищевказаним виконавчим документом станом на 01.08.2015 р., яка складала 24903,22 грн. повністю погашена боржником і відповідно, станом на 01.10.2015 р. - заборгованість відсутня (а.с. 5,6). Однак, звернувшись до ВДВС Овідіопольського РУЮ в Одеській області з проханням про зняття арешту, позивач отримав письмову відповідь, що станом на 05.10.2015 р. вищевказаний виконавчий лист знаходиться на примусовому виконанні у ВДВС, а тому підстав для зняття арешту відсутні (а.с. 7). Таким чином, з огляду на вищевикладені обставини справи, підтверджені документально, суд вважає, що станом на 01.10.2015 р. заборгованість позивача по сплаті аліментів у розмірі 24903,22 грн. - відсутня, а тому відпали підстави про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, у зв'язку з чим позов підлягає задоволенню повністю. З урахуванням викладеного, суд вважає позов обґрунтованим, законним та таким, що підлягає задоволенню.

Outcome: approved