Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-02 00:00:00

31 серпня 2018 року [PERSON] звернувся до відповідача з позовом, яким просив визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням будинку [ADDRESS]. Вказував, що відповідач хоча і зареєстрований, проте тривалий час за вказаною адресою не проживає, не бере участі у утриманні житла, не сплачує комунальні послуги. Також, позивач зазначив, що реєстрація відповідача у будинку не дає йому можливості реалізовувати своє право власності належним чином. 14.09.2018 року Ухвалою суду відкрито провадження по справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 14.09.2018 року Ухвалою суду було задоволено клопотання позивача та викликано в судове засідання свідків. У судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та наполягав на їх задоволенні. Проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач в судове засідання не з'явився, повідомлявся судом про розгляд справи належним чином. Причини неявки суду не повідомив. Згідно Ухвали проводиться заочний розгляд справи. Встановивши фактичні обставини, з'ясувавши взаємовідносини, які склались між сторонами, дослідивши надані докази, суд виходить з такого. [PERSON], на підставі Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 06.12.2004 року у цивільній справі за № 2-4753/2004, належить право власності на житловий будинок [ADDRESS], в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON]. Відповідно до Будинкової книги за адресою: [ADDRESS], зареєстровані позивач - [PERSON] та відповідач - [PERSON] Відповідно до акта про не проживання, складеного сусідами [PERSON] та [PERSON] за вказаною адресою, відповідач [PERSON] фактично не проживає з 2009 року, його особистих речей в помешканні немає. Тобто, відповідач у будинку позивача не проживає декілька років, що підтвердили у судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON] Із наданого позивачем у судовому засіданні листа, яке ним отримано з Австріїї, вбачається, що відповідач визнає позов. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження майном. Гарантуючи захист права власності, передбачене ст. 41 Конституції України, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. На підставі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира, інше житлове приміщення, призначені та придатні для проживання в них(ст.ст. 379, 380 ЦК ). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатись своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла втрачають право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік. З огляду на викладене судом встановлено, що відповідач не мешкає за вказаною адресою тривалий час, отже позовні вимоги про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням будинком, обґрунтовані та підлягають задоволенню, оскільки порушене право позивача підлягає захисту у обраний ним спосіб.

Outcome: approved