Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-06 00:00:00

31 липня 2019 року до суду звернувся позивач із вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що його мати [PERSON] 15 червня 2004 року придбала квартиру [ADDRESS] . 28 травня 2009 року останньою було складено заповіт на ім`я сина [PERSON] та онуки [PERSON] . [INFO] [PERSON] помела від ракової інтоксикації. Після звернення до нотаріуса для вступу у спадщину, позивачу стало відомо, що [INFO] померла видала довіреність на ім`я раніше не відомого [PERSON] , на підставі якої 07 вересня 2018 року укладено договір купівлі-продажу спірної квартири, покупцем якої виступила онука [PERSON] . Даний договір було укладено на підставі дублікату договору купівлі-продажу , виданого 07.09.2018 р. В подальшому [PERSON] 07 травня 2019 року продала квартиру [PERSON] . Разом з тим, отримувати дублікат договору купівлі-продажу від 07.09.2018 р. не було необхідності, оскільки оригінали договорів знаходилися у позивача. Крім того зазначив, що його мати [PERSON] хворіла на рак з 2015 року та постійно знаходилася в ліжку та не мала змоги їздити до нотаріусів та вчиняти будь-які дії, а отже вважає, що довіреність була видана без присутності його матері, а отже була підроблена. З урахуванням викладеного, просить суд визнати недійсними довіреності від 28.03.2018 р., дублікат договору купівлі-продажу від 07.09.2018 р., договори купівлі продажу квартири [ADDRESS] та серії ННЕ №611035. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 серпня 2019 року вирішено направити цивільну справу до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська для розгляду за підсудністю. Ухвалою судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12.09.2019 р. цивільну справу прийнято до провадження та призначено її розгляд здійснювати в порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27 січня 2021 року головуючим суддею у цій справі визначений суддя Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Цитульський В.І. на підставі розпорядження в.о. керівника апарату суду від 09.12.2020 №481. Ухвалою судді від 27 січня 2021 року цивільну справу прийнято до провадження в порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання. Ухвалою суду від 01 червня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримала позовні вимоги, надала пояснення аналогічні до викладеним у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Яланська Ю.П. в судовому засіданні заперечувала щодо задоволення позовних вимог. Надала письмовий відзив в якому зазначила, що позивачем не було надано жодного належного та допустимого доказу того, що мала місце зловмисна домовленість між [PERSON] та [PERSON] та не надано доказів наявності ознак шахрайських дій з боку зазначених осіб, які призвели до укладання спірної довіреності. Як і не було надано доказів недієздатності [PERSON] , впливу якоїсь тяжкої обставини чи насильства, які б призвели до видання спірної довіреності. А укладання договору купівлі-продажу в ситуації, коли від імені продавця діє представник, саме по собі не свідчить, що мала місце зловмисна домовленість представника з іншою стороною - покупцем. Інші обставини наведені в позовній заяві також не підтверджують наявність підстав для визнання спірних договорів недійсними. З урахуванням викладеного відповідач [PERSON] заперечує проти задоволення позову та вважає позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підтверджуються належними та допустимими доказами. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Гаврилюк Л.В. у судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позовних вимог, належних доказів на підтвердження позовних вимог позивачем надано не було, а нотаріальні дії, що оскаржує позивач, були вчинені відповідно до вимог закону. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, причини не явки не повідомив. Треті особи у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином. Надали заяви в яких просили розгляд здійснювати без їх участі. Від приватного нотаріуса ДМНО Одинцової С.О. надійшли письмові пояснення, в яких остання зазначила, що 28 березня 2018 року до неї звернулася громадянка [PERSON] з питання посвідчення довіреності на розпорядження належної їй квартирою, що за алресою [ADDRESS] . [PERSON] була особою похилого віку, на прийом до нотаріуса її супроводжувала родичка (онука). Особу [PERSON] було встановлено по її паспорту. Перед посвідченням довіреності нотаріус провела співбесіду з [PERSON] щодо правочину, який вона збиралась вчинити та роз`яснено правові наслідки довіреності та договору купівлі-продажу. Так довірителька пояснила, що внаслідок похилого віку та стану здоров`я потребує постійного догляду з боку родичів, не може сама себе обслуговувати, тому виникла необхідність продати вказану квартиру власником якої вона є. Довірителька поводила себе абсолютно спокійно, підтвердила, що довіряє особі зазначеній в довіреності. [PERSON] особисто прочитала та підписала довіреність в присутності нотаріуса. Враження, що її змусили вчинити правочин чи вона не розуміє , що робить, або сумніву щодо її дієздатності не виникло. При вчиненні нотаріальної дії нотаріусом були дотримані вимоги чинного законодавства. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, за відсутності заперечень відповідача, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов таких висновків. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є сином [PERSON] . 15 червня 2004 року [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] (т. 1, а. с. 14). 28 березня 2018 року приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Одинцова С.О. посвідчила довіреність на представництво прав та інтересів [PERSON] , вчинення правочинів, видану на ім`я [PERSON] . Цією довіреністю було уповноважено відповідача [PERSON] бути її представником як власника належної їй квартири, що розташована за адресою [ADDRESS] з питання її продажу на умовах на його власний розсуд. Довіреність від 28 бернезня 2018 року була зареєстрована в реєстрі за № 259 (т. 1, а. с. 205). На підставі згаданої довіреності від 28 березня 2018 року [PERSON] 07 вересня 2018 року від імені [PERSON] уклав з [PERSON] договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Рудкевич Є.В., зареєстрований в реєстрі за № 2445. За цим договором [PERSON] уклала з [PERSON] договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (т. 1, а. с. 140). [INFO] [PERSON] помела, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 25 березня 2019 року серії [NUMBER] (т. 1, а. с. 19). 11 червня 2019 року позивач звернувся до приватного нотаріуса ДМНО Міхєєвої Т.М. із заявою про прийняття спадщини за заповітом, від якої він дізнався про видачу його матір`ю довіреності на ім`я [PERSON] та укладення останнім від імені [PERSON] договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] на користь [PERSON] , яка в подальшому 07 травня 2019 року відчужила дану квартиру на користь [PERSON] , відповідно до договору купівлі-продажу від 07.05.2019 зареєстрованого в реєстрі під №1483 (т.1 а.с.134-136). Указані правочини, на думку [PERSON] , були вчинені [PERSON] під впливом тяжкої хвороби, а тому є недійсними. Вирішуючи питання про наявність чи відсутність підстав для визнання оспорюваних правочинів недійсними з підстави, передбаченої ст. 233 ЦК України, суд виходить з такого. За ч. 1 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє (ст. 239 ЦК України). Згідно зі ст. 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Представництво за довіреністю може ґрунтуватися на акті органу юридичної особи. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Відповідно до ст. 245 ЦК України форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин. Довіреність, що видається у порядку передоручення, підлягає нотаріальному посвідченню. Дієздатність громадянина, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії, перевіряється нотаріусом на підставі наданих документів, передбачених статтею 43 Закону України «Про нотаріат», що підтверджують його вік, а також на підставі переконаності нотаріуса в результаті проведеної розмови та роз`яснення наслідків вчинення нотаріальної дії у здатності цієї особи усвідомлювати значення цієї нотаріальної дії, її наслідків та змісту роз`яснень нотаріуса, а також відповідності волі і волевиявлення особи щодо вчинення нотаріальної дії. Відповідно до ст. 44 Закону України «Про нотаріат», нотаріус зобов`язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині. Аналогічні норми містить Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012. Отже, нотаріально посвідчена довіреність вимагається на вчинення правочину, який потребує нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом або домовленістю сторін. Зважаючи на те, що відповідно до приписів цивільного законодавства України договори з нерухомим майном підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, довіреність від 28 березня 2018 року на представництво прав та інтересів [PERSON] , вчинення правочинів, видана на ім`я [PERSON] , була посвідчена нотаріусом. Частиною 1 ст. 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно із ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно з нормою ч. 1 ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Згідно із ч. 3 ст. 640 цього Кодексу договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. На виконання наведених законодавчих приписів договір купівлі продажу квартири [ADDRESS] , укладений [PERSON] , від імені якої діяв [PERSON] , був посвідчений нотаріусом, як і договір купівлі продажу зазначеної квартири, що був укладений між [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Пунктом 2 ч. 2 ст.16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним. За правилом ч. 1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Вказаний правовий висновок узгоджуються з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17. Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Правочин, який оспорюється на підставі ст. 225 ЦК України, характеризується тим, що особа вчиняє його не усвідомлюючи значення своїх дій та (або) не може керувати ними, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі. Правила ст. 225 ЦК можуть застосовуватися за таких умов: 1) фізична особа є дієздатною; 2) у момент вчинення правочину ця фізична особа перебувала у такому стані, що не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Тобто для визнання правочину недійсним, на підставі ч. 1 ст.225 ЦК України, необхідна сукупність вказаних умов. Встановлена ст. 225 ЦК України підстава недійсності правочину є сукупністю цих двох елементів - відсутність хоча б одного з них є ознакою знаходження відповідних правовідносин за межами сфери регулювання ч. 1 ст.225 ЦК України. Перебування фізичної особи в момент вчинення правочину у стані, що не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, має довести сторона, яка такий правочин оспорює. При цьому підставою для визнання правочину недійсним згідно зі статтею 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях. Викладене узгоджується з правовими висновками, наведеними у постановах Верховного Суду України: від 29 лютого 2012 року у справі №6-9цс12 та від 17 вересня 2014 року у справі №6-131цс14, від 11 листопада 2019 року у справі 496/4851/14-ц. Ці правові позиції є незмінними. Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, яка передбачена зазначеною нормою, повинна бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Тобто, для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до пункт 2 частини першої статті 105 ЦПК України зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до стаття 89 ЦПК України. Виходячи із системного аналізу наведених норм, визнання правочину недійсним на підставі ст. 225 ЦК України пов`язане із доведеністю наявності чи відсутності усвідомлення значення своїх дій та (або) можливістю керувати ними. Разом з тим, медична документація надана позивачем щодо хвороби [PERSON] не дає можливості встановити психологічного стану останньої, а також факт не усвідомлення нею своїх дій та керування ними. За два роки розгляду цивільної справи в суді, позивач не звертався із клопотанням про проведення судової експертизи для встановлення психологічного стану [PERSON] та усвідомлення нею своїх дій в момент вчинення правочину. Лише після закриття підготовчого провадження та переходу до розгляду справи по суті останнім було подано відповідне клопотання, яке судом залишено без розгляду з підстав пропуску строку для його подання. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України), обов`язок доказування покладається на сторін (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Так, відповідно до приписів ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, тобто щодо обставин, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Позивачем не надано належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження того, що довіреність була надана [PERSON] перебуваючи у стані що не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Сам по собі факт того, що [PERSON] була особою похилого віку та страждала на захворювання без доведення того, що за відсутності цих обставин оспорювані правочини не були б вчинені нею взагалі, не свідчать про наявність підстав для визнання цих правочинів недійсними відповідно до ст. 225 ЦК України. Враховуючи вищезазначене, решта позовних вимог також не підлягають задоволенню, оскільки вони є похідними та перебувають у причинно-наслідковому зв`язку з вимогою про визнання недійсною довіреності, в задоволенні якої позивачу відмовлено. Також Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29). Розподіл судових витрат суд вирішує в порядку ст.141ЦПК України та Закону України «Про судовий збір».

Outcome: dismissed