Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-26 00:00:00

3.12.2018 року [PERSON] звернулась до суду із зазначеним позовом, у якому просить стягувати на її користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], в розмірі 6000 грн. щомісяця, починаючи з дня подачі заяви і до повноліття дітей, а також аліменти на своє утримання у твердій грошовій сумі в розмірі 2000 грн., щомісячно, до досягнення дочкою [PERSON] трьох років. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що з відповідачем перебуває в шлюбі з 6.11.2010 року, під час спільного проживання у них народилось двоє дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. З відповідачем подружні відносини припинились і сторони проживають окремо. Діти проживають і знаходиться на утриманні матері. З моменту припинення подружніх відносин відповідач матеріальної допомоги на утримання неповнолітніх дітей не надає. Їй одній тяжко утримувати дітей. Працювати вона не має можливості, оскільки дочка не досягла одного року, на її утримання вона витрачає значну суму на харчування та засоби гігієни. Син [PERSON] має інвалідність у звязку з чим потребує кожні півроку проходження обстеження та лікування у відділенні кардіоревматології. Син відвідує спортивну школу, яка є платною, для підтримки фізичного стану у звязку з хворобою. Під час спільного поважання з відповідачем він працював не офіційно за кордом. Середньомісячний заробіток його становив близько 30000,00 грн. Тому вона вважає, що розмір коштів які отримує відповідач, є достатнім для надання належної матеріальної допомоги на утримання своїх неповнолітніх дітей та на її утримання. 21.02.2019 року відповідач подав відзив, в якому просить позовні вимоги задовольнити частково. Стягувати аліменти на утримання неповнолітніх дітей в межах розміру визначеному ч. 2 ст. 182 СК України, а в задоволенні позову про стягнення аліментів на її утримання відмовити за безпідставністю вимог. На сьогоднішній день він не працює і за станом здоровя не може працювати, Доказом цього є епікриз з якого вбачається, що він знаходиться у післяопераційному стані. Позивачем не надано доказів, що вона знаходиться у відпустці по догляду за дитиною. У судове засідання позивач не прибула. Подала заяву, в якій просить розгляд справи проводити без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні пояснила, що позовні вимоги визнає частково, з підстав викладених у відзиві. Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи та надані докази, зясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про шлюб сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі 6.11.2010 року(а.с.11). Відповідно до свідоцтв про народження, сторони у справі - є батьками неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с.12, 13). На момент розгляду справи подружні відносини між сторонами припинено, вони проживають окремо, неповнолітні діти [PERSON] та [PERSON] знаходиться на утриманні позивача та проживає разом з нею. Відповідно до посвідчення серія ААГ № 046987 від 28.08.2017 року [PERSON] є інвалідом дитинства (а.с.14). Згідно виписки № 1428 із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого [PERSON] вбачається, що останній перебував на стаціонарному лікуванні 26.01.2019 року по 4.02.2019 року. Посилання відповідача на те, що у звязку з перебуванням на лікуванні останній, на день розгляду справи не може працювати, не знайшли свого підтвердження в судового засіданні. Як вбачається з матеріалів справи і встановлено в судовому засіданні, відповідач є здоровою та працездатною особою молодого віку, офіційно не працює інших неповнолітніх дітей, окрім сина [PERSON] та дочки [PERSON], та непрацездатних осіб на утриманні - не має. Дані обставини не оспорювались сторонами і підтверджуються дослідженими у судовому засідання матеріалами справи. Обовязок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обовязків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві. Відповідно до статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 pоку, батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. У главі 15 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено обовязок кожного з батьків утримувати дитину. Таке утримання є безумовним, оскільки Закон не передбачає будь-яких спеціальних умов для виникнення обовязку батьків з утримання своїх дітей, та не передбачає звільнення батьків від утримання незалежно від того, чи є батьки працездатними, та чи є в них кошти, достатні для утримання. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання обовязку утримувати дитину визначені статтею 181 СК України, за змістом якої, кошти на утримання дитини (аліменти) за рішенням суду присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. У пункті 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006 року, розяснено, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен урахувати: стан здоровя, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з ч. 2 ст. 84 СК України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. За змістом статей 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених фізичними або юридичними особами вимог і на підставі наданих ними доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює\~докази за\~своїм внутрішнім\~переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~обєктивному та\~безпосередньому дослідженні\~наявних у\~справі доказів.\~Судове рішення\~повинно ґрунтуватися\~на засадах\~верховенства права,\~бути законним\~і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (стаття 263 ЦПК України). Враховуючи вищевикладене, а також обставини, передбачені ч. 1 ст. 182 СК України, суд приходить до висновку, що у звязку із обєктивною потребою неповнолітніх дітей сторін у забезпеченні належного матеріального утримання для дитини відповідного віку та необхідністю позивача у матеріальному утриманні, як матері малолітньої дитини, яка перебуває у декретній відпустці та у звязку з цим позбавлена можливості до досягнення дитиною трьох років мати самостійний заробіток, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення та стягує з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітніх дітей, в твердій грошовій сумі по 1500 грн. щомісячно та аліменти на її утримання в твердій грошовій сумі по 700 грн. щомісячно. Як відповідач, так і позивач, в рівних частках повинні утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття, що разом із присудженим розміром аліментів забезпечить належне утримання дітей. Згідно з ч. 1ст. 141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача в дохід держави пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України судові витрати в іншій частині компенсувати за рахунок Державного бюджету України, у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: partial