Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-10 00:00:00

30.05.2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому просила стягнути на її користь грошові кошти за договором позики від 10 серпня 2017 року у розмірі 13700 грн., посилаючись на ті обставини, що строк виконання грошового зобов`язання настав, а у визначений сторонами строк -30 листопада 2017 року грошові кошти не повернуті. 15.02.2019 року справа надійшла в провадження суді Салтан Л.Г. в результаті авто розподілу у зв`язку зі звільненням судді [PERSON] . Ухвалою суду від 30.02.2019 року постановлено проводити розгляд справи в порядку спрощеного провадження з викликом сторін, відповідачеві визначений термін на подання відзиву. У визначений строк відзив від відповідача не надійшов. У судове засідання сторони не з`явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причину неявки суду не повідомили, з заявами про відкладення розгляду справи не зверталися. У відповідності до вимог ст. 223 ЦК України суд розглянув справу у їх відсутність. У судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав, вважає їх законними та обґрунтованими, підтвердженими у судовому засіданні письмовими доказами, наявними в матеріалах провадження - укладеним договором позики та розпискою, написаною власноруч відповідачем; при цьому пояснив суду, що гроші були отримані відповідачем у повному обсязі у розмірі, зазначеному відповідно до його розписки, у визначений термін не повернуті; укладений між сторонами договір або його окремі умови у встановленому законом порядку недійсними не визнані, а тому є обов`язковими для виконання сторонами. Представник відповідача проти задоволення позову заперечує, вважає, що підстави для задоволення позову відсутні, оскільки між сторонами виникли інші зобов`язання, зокрема відповідачем був пошкоджений у ДТП автомобіль, що належить позивачці, яка сплачувала вартість ремонтних робіт, оскільки гроші у відповідача були відсутні, а тому останній погодився на підписання зазначеного договору та розписки, на теперішній час укладений договір у встановленому законом порядку оспорений не був. Вислухавши у судовому засіданні пояснення представників сторін розглянувши матеріали провадження, з`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозв`язку, виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість заявлених позовних вимог. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Крім того, згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Бендерський проти України (заява № 22750/02 параграф 42) - відповідно до практики, яка відображає принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлині обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом. За вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин Судом встановлено, що 10 серпня 2010 року між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір, згідно умов якого позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність 13700 грн., факт одержання грошей підтверджується розпискою, власноручно написаною позичальником в момент передачі йому позики. Зазначену суму грошей позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві готівкою в строк до 30 листопада 2017 року. Відповідно до п.9 указаного Договору сторони свідчать, що вони не приховують обставин, які мають істотне значення для справи, умови договору зрозумілі та відповідають реальній домовленості сторін, договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому Засвідчені копії договору та розписки наявні в матеріалах провадження, клопотань про огляд оригіналів зазначених доказів не надходило. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За правилом статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Частиною першою статті 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Частиною першою статті 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Доводи представника відповідача на те, що укладений між сторонами договір позики є удаваним правочином, оскільки сторони мали на меті укладення іншого договору, необґрунтовані, оскільки він не визнаний таким у судовому порядку і відповідних вимог відповідач не заявляв. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Підсумовуючи вищевикладене, суд вважає необхідним позов задовольнити. Згідно з ст.141 ЦПК України суд вважає необхідним стягнути з відповідачів на користь позивача понесені витрати по сплаті судового збору .

Outcome: approved