Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-25 00:00:00

31 серпня 2016 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому зазначає, що його батькам [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 26.12.1996 року, виданого виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради народних депутатів згідно з розпорядженням від 26.12.1996 року за № 3/2849-96, належала на праві власності квартира [ADDRESS] . [INFO] його батько [PERSON] помер. Після його смерті відкрилася спадщина на 1/2 частину зазначеної квартири. В установлений законом шестимісячний строк він звернувся до Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті батька. Крім нього спадщину відповідно до положень статті 1268 ЦК України прийняла мати [PERSON] , яка на час смерті свого чоловіка проживала та була зареєстрована з ним за цією ж адресою. Інші спадкоємці першої черги - син [PERSON] та дочка [PERSON] спадщину після померлого батька не прийняли. [INFO] померла мати [PERSON] . Після її смерті він та інші діти [PERSON] та [PERSON] звернулися до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини. Спадкоємиця [PERSON] відмовилася від спадщини на користь спадкоємця [PERSON] . Таким чином, після смерті батька та матері ним була успадкована 1/2 частина квартири [ADDRESS] . 07 лютого 2014 року його представник звернулася до Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори з метою отримання свідоцтва про право на спадщину, але державним нотаріусом Леон І.О. їй було відмовлено у видачі такого свідоцтва у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно. Крім того, після отримання відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було з`ясовано, що спірна квартира була відчужена. Так, 19.08.2013 року [PERSON] на підставі довіреності, виданої [PERSON] та посвідченої 20.06.2013 року консулом Генерального консульства України в м. Мінхені Німеччини, номер в реєстрі 1186/2013, був укладений договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Златовою Н.А. та зареєстрований в реєстрі за номером 5098, відповідно до якого квартира [ADDRESS] продана [PERSON] , від імені якого діяв його представник [PERSON] , та яким у подальшому зазначену квартиру було відчужено [PERSON] . Позивач вважає, що відповідно до частини 1, 3 статті 203, ст. 215 ЦК України довіреність від імені [PERSON] від 20.06.2013 року та договір купівлі-продажу квартири від 19.08.2013 року є недійсними як вчинені за відсутності її волевиявлення, оскільки остання померла [INFO] . Крім того, позивач зазначає, що під час укладення договору купівлі-продажу квартири нотаріусу було надано свідоцтво про право власності на житло від 26.12.1996 року, видане виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради народних депутатів згідно з розпорядженням від 26.12.1996 року за № 3/2849-96, в якому власником квартири [ADDRESS] зазначено лише [PERSON] . Зазначене свідоцтво позивач вважає недійсним, оскільки право власності на квартиру було зареєстроване за двома співвласниками - [PERSON] та [PERSON] . Згідно з висновком судової експертизи, яка проведена судовими експертами НДЕКЦ ГУМВС в Дніпропетровській області у кримінальному провадженні № 12013040670004656 від 28.10.2013 року, таке свідоцтво є підробленим. Крім того, вважає, що оскільки квартира [ADDRESS] вибула з володіння власника не з його волі, оскільки ним не надавалася згода на її відчуження, відповідно до статті 388 ЦК України успадкована ним частка спірної квартири підлягає витребуванню у [PERSON] . За цих підстав [PERSON] просить визнати недійсною довіреність, яка видана [PERSON] на ім`я [PERSON] та посвідчена 20 червня 2013 року консулом Генерального консульства України в м. Мюнхені Німеччини, номер в реєстрі 1186/2013; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , який укладений 19 серпня 2013 року між [PERSON] в особі представника [PERSON] , з однієї сторони, та [PERSON] в особі представника [PERSON] , з другої сторони; визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло від 26.12.1996 року, яке видане виконкомом Дніпропетровської міської Ради народних депутатів згідно з розпорядженням від 26.12.1996 року за № 3/2849-96, підписане та засвідчене печаткою виконкому міської ради та Дніпропетровського міжміського бюро технічної інвентаризації, яке перебуває в матеріалах нотаріальної справи та в якому власником квартири зазначено лише одну особу - [PERSON] ; визнати за ним, [PERSON] , право власності на 1/4 частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] ; визнати за ним, [PERSON] , право власності на 1/4 частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] ; витребувати 1/2 частину квартири [ADDRESS] з володіння [PERSON] та передати йому, [PERSON] . Ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська Волошина Є.В. від 19 вересня 2016 року було відкрито провадження у даній справі. 9 січня 2019 року у зв`язку із закінченням повноважень судді Волошина Є.В. справу передано в провадження судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська Марченко Н.Ю. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 березня 2019 року до участі у справі залучено як співвідповідача виконавчий комітет Дніпровської міської ради. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 6 травня 2019 року закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті. В судовому засіданні представники позивача [PERSON] та [PERSON] позов [PERSON] підтримали та наполягали на його задоволенні в повному обсязі. При цьому представником позивача до закінчення судових дебатів було заявлено про подання доказів щодо понесених судових витрат після ухвалення судом рішення. Відповідач [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з`явилися, повідомлялися про час і місце розгляду справи, про причину неявки суд не повідомили. При цьому відповідачем [PERSON] було подано клопотання про зупинення провадження у справі у зв`язку з поданням апеляційної скарги на ухвалу суду про відкриття провадження у справі. Однак, враховуючи, що ухвала суду про відкриття провадження у справі неодноразово оскаржувалася відповідачами, ухвалами Дніпровського апеляційного суду, які набрали законної сили, відповідачам [PERSON] і [PERSON] відмовлено у відкритті апеляційного провадження, суд вважає, що, звертаючись у черговий раз із апеляційної скаргою на ухвалу суду про відкриття провадження, відповідачі явно зловживають своїми процесуальними правами, оскільки в такий спосіб намагаються затягувати судовий розгляд, а тому суд розглядає справу по суті на підставі наявних даних та доказів у відсутності відповідачів. При цьому суд враховує наявні в матеріалах справи заперечення проти позову, подані відповідачем [PERSON] у грудні 2016 року (т. 1 а.с. 194-198), в яких остання позов не визнала, вважає, що позивачем не надано достатніх та переконливих доказів, які б підтверджували позовні вимоги про визнання недійсними довіреності, виданої [PERSON] , та договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 19.08.2013 року, а також свідоцтва про право власності на житло, в якому власником зазначено [PERSON] . Крім того, вважала таким, що не підлягає задоволенню позов [PERSON] у частині витребування з її, [PERSON] , володіння і передачі [PERSON] вказаної квартири, оскільки ця квартира відплатно придбана нею за договором купівлі-продажу від 19 листопада 2013 року, проведено державну реєстрацію права власності. До підписання договору купівлі-продажу нею проведено повний розрахунок із представником продавця. На придбання цієї квартири нею витрачена частина коштів, отриманих від продажу квартири [ADDRESS] , на кошти, що залишилися проведено ремонт, оскільки квартира знаходилася в неналежному стані та потребувала значного ремонту. Отже, вона є добросовісним набувачем. Вважає, що умови, передбачені статтею 388 ЦК України, для витребування майна від добросовісного набувача відсутні. Крім того, заявлений [PERSON] позов у частині витребування квартири з її володіння зачіпає житлові права та інтереси її неповнолітнього сина [PERSON] , 2003 року народження, який є інвалідом із дитинства. Вказана квартира є їх єдиним місцем проживання. Відповідно до норм ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб та безпритульних дітей» органи опіки та піклування не надали своєї згоди на витребування в неї 1/2 частини спірної квартири, право на користування якою має неповнолітній [PERSON] . За цих підстав відповідач [PERSON] просила в задоволенні позову [PERSON] відмовити. Також відповідачем [PERSON] було надано заяву про застосування позовної давності до позовних вимог [PERSON] у частині визнання недійсною довіреності від 20.06.2013 року, визнання недійсним договору купівлі-продажу від 19.08.2013 року та визнання свідоцтва про право власності на житло від 26.12.1996 року, яке перебуває в матеріалах нотаріальної справи та в якому власником квартири зазначено одну особу [PERSON] (т. 2 а.с. 1-2). Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , а також представник відповідача - виконавчого комітету Дніпровської міської ради та третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Златова Н.А. в судове засідання не з`явилися, повідомлялися про час і місце розгляду справи. Третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Шрамко В.В. у судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи в її відсутність. Третя особа - орган опіки та піклування Індустріальної районної у м. Дніпрі ради також надав заяву про розгляд справи без участі його представника, в якій просив винести рішення в інтересах дитини. Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню з огляду на наступне: Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради 26.12.1996 року згідно з розпорядженням від 26.12.1996 року № 3/2849-96, зареєстрованим у Комунальному підприємстві «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» у реєстровій книзі за № 143 п-4, батькам позивача, [PERSON] та [PERSON] , належала на праві спільної сумісної власності квартира [ADDRESS] . [INFO] помер батько позивача [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть. Після смерті [PERSON] відповідно до спадкової справи № 376/2010, заведеної Шостою дніпропетровською державною нотаріальною конторою 21.05.2010 року, з заявами про прийняття спадщини звернувся син померлого [PERSON] (позивач у справі). Крім того, з долученої до матеріалів справи копії довідки з місця проживання про склад сім`ї та прописки від 26.01.2015 року № 1084 вбачається, що на час смерті [PERSON] разом із ним в квартирі [ADDRESS] проживала [PERSON] . Після смерті [PERSON] свідоцтво про право на спадщину не видавалося. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть. Відповідно до спадкової справи № 350/2013, заведеної Шостою дніпропетровською державною нотаріальною конторою 22.05.2013 року, після смерті [PERSON] з заявою про прийняття спадщини звернулися її сини [PERSON] та [PERSON] . Дочка [PERSON] подала заяву про відмову від спадщини на користь сина померлої [PERSON] . Свідоцтво про право на спадщину не видавалося. Постановою державного нотаріуса Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори Леон І.О. від 7 лютого 2014 року було відмовлено представнику [PERSON] - [PERSON] у вчиненні нотаріальної дії видачі свідоцтва про право на спадщину на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , у зв`язку з відсутністю у спадкоємця правовстановлюючих документів на спадкове майно. Також судом встановлено 19 серпня 2013 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Златовою Н.А. в реєстрі за № 5098 був посвідчений договір купівлі-продажу між [PERSON] , від імені якої по довіреності, посвідченій консулом Генерального консульства України в Мюнхені Німеччини 20.06.2013 року за реєстровим номером 1186/2013, діяв [PERSON] , та [PERSON] в особі його представника [PERSON] . Відповідно до цього договору [PERSON] продала, а [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] . При цьому при посвідчені вказаного правочину нотаріусу було надано свідоцтво про право власності на житло від 26.12.1996 року, видане виконкомом Дніпропетровської міської Ради народних депутатів згідно з розпорядженням від 26.12.1996 року за № 3/2849-96, підписане і засвідчене печаткою виконкому міської ради та Дніпропетровського міжміського бюро технічної інвентаризації, в якому власником квартири [ADDRESS] зазначено лише одну особу [PERSON] . В подальшому 19 листопада 2013 року [PERSON] , від імені якого за довіреністю діяв [PERSON] , був укладений договір купівлі-продажу з [PERSON] , який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шрамко В.В. в реєстрі за номером 2068, відповідно до якого [PERSON] продав, а [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] . Згідно з витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 2019 рік власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] . \~ \~ \~ \~За змістом статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. \~ \~ \~ \~У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України). \~ \~ \~ \~Частиною 3 статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. \~ \~ \~ \~Відповідно до частини 1 статті 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Згідно з частиною 2 статті 372 ЦК України частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. \~ \~ \~ \~Враховуючи, що законом або домовленістю між співвласниками не було встановлено іншого, частки [PERSON] та [PERSON] у праві власності на квартиру [ADDRESS] слід вважати рівними. Таким чином, кожному з них належало по 1/2 частині вищевказаної квартири. \~ \~ \~ \~Отже, після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~Приймаючи до уваги, що матеріалами справи підтверджено, що спадщину після смерті [PERSON] прийняли дружина [PERSON] , яка на час відкриття спадщини проживала та була зареєстрована разом із спадкодавцем у квартирі [ADDRESS] , та син [PERSON] шляхом подання відповідної заяви, кожен із них набув право на 1/4 частину вказаної квартири після смерті [PERSON] . \~ \~ \~ \~Відтак, за життя [PERSON] належало 3/4 частини вказаної квартири. \~ \~ \~ \~Тож позивач, як такий, що прийняв спадщину після смерті матері, має також право на спадкування 1/4 частини цієї квартири після смерті [PERSON] . \~ \~ \~ \~Як вбачається з копії довіреності, нібито посвідченої консулом Генерального консульства України в Мюнхені Німеччини за реєстровим номером 1186/2013, на підставі якої від імені [PERSON] діяв [PERSON] укладаючи 19 серпня 2013 року договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] зі [PERSON] , така довіреність видана 20 червня 2013 року, тобто після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , що свідчить про неналежність їй підпису на цій довіреності. \~ \~ \~ \~Згідно з листом Міністерства закордонних справ України від 24.02.2014 року в Генеральному консульстві України в Мюнхені 20 червня 2013 року не було вчинено жодної нотаріальної дії. Таким чином, досліджені докази по справі доводять, що [PERSON] довіреність на право розпорядження квартирою [ADDRESS] [PERSON] не видавалася, і, як наслідок, у нього були відсутні повноваження на продаж цього майна [PERSON] , оскільки на це не було волі власника. Відповідно до частини 3 статті 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. \~ \~ \~ \~Згідно з частиною 1 статті 245 ЦК України форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин. \~ \~ \~ \~Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона - продавець передає майно у власність другій стороні - покупцю, покупець приймає майно і сплачує за нього певну суму. \~ \~ \~ \~Відповідно до статті 658 ЦК України право продажу товару належить лише власникові товару. Це випливає із загального правила, встановленого частиною 1 статті 317 ЦК України, про те, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. \~ \~ \~ \~Згідно частини 1, 3 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. \~ \~ \~ \~Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). \~ \~ \~ \~Статтею 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. \~ \~ \~ \~Враховуючи, що матеріалами справи доведено, що мати позивача [PERSON] довіреність на право розпорядження належною їй на праві власності квартирою на ім`я [PERSON] 20 червня 2013 року в Генеральному консульстві України в Мюнхені не видавала, таку довіреність слід визнати недійсною. Отже, договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений 19 серпня 2013 року між [PERSON] , від імені якої діяв [PERSON] , та [PERSON] , від імені якого діяв [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Златовою Н.А. в реєстрі за номером 5098, як такий, що укладений за відсутності вільного волевиявлення та внутрішньої волі власника цього майна на його укладення, слід також визнати недійсним. Крім того, враховуючи, що з матеріалів справи вбачається, що квартира [ADDRESS] належала за життя [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності, про що свідчить лист Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 28.01.2014 року № 844, копія заяви [PERSON] про приватизацію житла, копія довідки про склад сім`ї наймача, поданої для проведення приватизації, копія розпорядження органу приватизації № 3/2849-96 від 26.12.1996 року, суд вважає, що свідоцтво про право власності на житло від 26.12.1996 року, яке нібито видано виконкомом Дніпропетровської міської Ради народних депутатів згідно з розпорядженням від 26.12.1996 року за № 3/2849-96, в якому власником цієї квартири зазначено лише одну особу [PERSON] та яке перебуває в матеріалах нотаріальної справи приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Златової Н.А., якою посвідчено договір купівлі-продажу квартири від 19.08.2013 року, слід теж визнати недійсним, оскільки підробленість такого свідоцтва, окрім іншого, підтверджується долученою позивачем копією висновку судової експертизи, яка була проведена в рамках кримінального провадження № 12013040670004656 від 28.10.2014 року. За положеннями статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до положень статті 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо згідно зі статтею 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Згідно з положеннями статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Отже, за положеннями зазначених норм права власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання таких угод щодо спірного майна недійсними. З урахуванням вищевикладеного, приймаючи до уваги, що позивач [PERSON] у встановленому порядку прийняв спадщину після смерті батьків і така спадщина належить йому з часу її відкриття, але на сьогодні спірне майно зареєстроване за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 19.11.2013 року, укладеного зі [PERSON] , з огляду на визнання договору купівлі-продажу спірної квартири, укладеного між [PERSON] , від імені якої діяв [PERSON] , та [PERSON] недійсним, суд приходить до висновку, про необхідність визнання за [PERSON] права власності на 1/4 частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті кожного з батьків, та витребування з володіння [PERSON] і передання [PERSON] 1/2 частини цієї квартири як такої, що вибула з володіння власника не з його волі, оскільки була відчужена особою, яка не мала права її відчужувати. Доводи відповідача [PERSON] про відсутність згоди органу опіки та піклування на витребування в неї спірної квартири у зв`язку із погіршення таким витребування житлових умов неповнолітнього [PERSON] , суд не може прийняти до уваги, оскільки за змістом статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей», 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України передбачено необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки та піклування при вчиненні батьками правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти. В той час як в даному випадку позивачем заявлено позовні вимоги про витребування частки квартири з володіння [PERSON] на підставі статті 388 ЦК України та законодавством не передбачено отримання згоди органу опіки та піклування для витребування власником свого майна від особи, яке їй не належить, оскільки встановлено, що законним володільцем спірної 1/2 частини квартири [ADDRESS] є саме позивач [PERSON] . Крім того, інша 1/2 частка цієї квартири ніким не витребовується та залишається у власності [PERSON] . Таким чином, позов [PERSON] є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Підстави для застосування за заявою [PERSON] позовної давності до позовних вимог [PERSON] про визнання правочинів недійсними, в тому числі свідоцтва про право власності на житло, відсутні, оскільки відповідно до частини 2 статті 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Враховуючи, що з матеріалів справи вбачається, що в березні 2014 року [PERSON] був пред`явлений до суду позов із тим самим предметом, на переконання суду в даному випадку, звернувшись у серпні 2016 року з дійсним позовом, позивачем строк позовної давності не пропущений. Щодо вирішення питання про розподіл судових витрат, то суд відзначає, що оскільки представником позивача до закінчення судових дебатів зроблено заяву про подання доказів щодо розміру понесених судових витрат після ухвалення судом рішення, відповідно до п. 5 ч. 7 ст. 265 ЦПК України суд вважає за необхідне призначити окреме судового засідання для вирішення питання про судові витрати, встановивши позивачу строк для подання доказів стосовно розміру понесених судових витрат протягом п`яти днів з дня ухвалення цього рішення.

Outcome: approved