Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-26 00:00:00

30 вересня 2015 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом визнання його таким, що втратив право користування житлом, та зняття з реєстрації. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що йому на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS]. Використовуючи свої права власника, вселив в належну йому квартиру свого сина відповідача [PERSON] Однак з 2004 року відповідач не проживає в спірній квартирі, з якої виїхав в невідомому напрямку. Останнім часом до позивача стали надходити вимоги представників банків про погашення кредитів, які отримав відповідач та не сплатив їх. Позивач просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування вищезазначеною квартирою, та зняти його з реєстраційного обліку, оскільки факт реєстрації в належній позивачу квартирі відповідача створює значні перешкоди в користуванні квартирою, крім того позивач несе додаткові витрати на оплату комунальних послуг. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив задовольнити позов, та пояснив, що останній раз бачив відповідача років три-чотири тому, коли останній пішов від дружини та приблизно місяць проживав в квартирі батьків, а потім після того, як позивач та третя особа сплатили кредит відповідача в розмірі 22\~000 гривень, пішов з дому, і більше не повертався, його особистих речей в квартирі немає, під час останньої розмови по телефону також приблизно 3-4 роки тому, відповідач відмовився надавати матеріальну допомогу батькам по утриманню квартири, також відмовився від пропозиції знятися з реєстраційного обліку. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні не заперечували проти заявлених вимог, просила задовольнити позов, пояснила, що її син відповідач по справі [PERSON] не зявляється до батьків вже понад чотири роки, а під час останньої розмови з нею близько чотирьох місяців тому, влітку, наголосив на тому, що він не буде зніматися з реєстрації, але повертатися жити в квартирі також не буде. Зазначила, що відповідач не має сімї, де він їй не відомо, і де він працює також не знає. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся через періодичне видання газети «Вісті Придніпров'я». На підставі ч. 9\~ст. 74 ЦПК України\~після опублікування оголошення в пресі відповідач вважається повідомленим про час та місце розгляду справи. Згідно ст. 169 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, або причину неявки буде визнано неповажною, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів, також на підставі ст.ст. 224, 225, 226 ЦПК України, суд за згодою позивача вправі постановити заочне рішення. Представник третьої особи - Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області в судове засідання не з'явився, в наданій судуписьмовій заяві просив розглянути справу за його відсутності. Суд, вислухавши пояснення позивача та тертої особи, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] є сином позивача [PERSON] та третьої особи [PERSON] (а.с. 16). Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить [PERSON] на праві приватної власності, що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 20.11.1996, який зареєстрований у встановленому законом порядку в КП ДОР «Криворізьке БТІ» (а.с. 7-7зворотній бік) Як вбачається з довідки № 5, виданої Криворізькою обєднаною міською довідково-інформаційною службою «Нова-КОМ» та погодженою ТОВ «Житлокомцентр» від 29 вересня 2015 року, в квартирі [ADDRESS], власником якої є [PERSON], зокрема зареєстрований [PERSON], [INFO], син власника (а.с. 8). Відповідно до акту від 29 вересня 2015 року, складеному мешканцями будинку № 25 по вулиці Кремлівська в м. Кривий Ріг, та затвердженому директором ТОВ «Житлокомцентр», [PERSON] не мешкає за адресою: [ADDRESS], з 2004 року (а.с. 9). Статтею 41 Конституції України\~та ст. 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1\~ст. 16 ЦК України\~особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За правилами ч. 1\~ст. 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1\~ст. 321 ЦК України\~встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, згідно з вимогами\~ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Права власника житлового будинку, квартири визначені\~ст. 383 ЦК України\~та\~ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Ч. 2 статті 405 ЦК України передбачено, що член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, враховуючи факт належності спірної квартири позивачеві на праві особистої приватної власності, не проживання відповідача більше одного року у житловому приміщенні як колишнього члена сімї власника, який є підтвердженим, суд приходить до висновку, що є підстави для визнання відповідача таким, що втратив право користування цим житлом, та право позивача, в силу ст. 150 ЖК України, як порушене, підлягає захисту в судовому порядку, а тому в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню. Що стосується вимог про зняття відповідача з реєстрації в задоволенні цієї частини позову слід відмовити, так як відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, є підставою для звернення позивача до Головного управління державної міграційної служби в Дніпропетровській області для вирішення зазначеного питання.

Outcome: partial