Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-19 00:00:00

5 березня 2015 року до суду звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON] з вимогами розірвати шлюб, зареєстрований 11 вересня 2010 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Чернігівського міського управління юстиції, актовий запис № 1490. Позовні вимоги позивачка обґрунтувала тим, що одруження з відповідачем виявилось невдалим. Через несумісність характерів, в них з відповідачем постійно виникали сварки, що призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. У судове засідання позивачка та відповідач не з'явилися. Позивачка надала до суду заяву, в якій просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та розглянути справу за її відсутності. Проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи в порядку, передбаченому ч.9 ст.74 ЦПК України, через оголошення в газеті «Урядовий кур'єр». Заперечень на позов та заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не подав, тому за згодою позивачки суд ухвалив заочне рішення на підставі наявних доказів у справі відповідно до ст.ст. 224-226 ЦПК України. Суд, дослідивши підстави позовних вимог та враховуючи відсутність заперечень проти позову від відповідача, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб, виданого 11 вересня 2010 року відділом реєстрації актів цивільного стану Чернігівського міського управління юстиції, копія якого долучена до справи, [PERSON] та [PERSON] 11 вересня 2010 року зареєстрували між собою шлюб, про що був здійснений актовий запис № 1490. Після укладення шлюбу присвоєні прізвища: чоловіку [PERSON], дружині [PERSON]. Як вбачається із змісту позовної заяви, через відсутність взаєморозуміння, в сім'ї між подружжям постійно виникали сварки. Вищезазначені обставини призвели до того, що через деякий час вони зовсім втратили повагу один до одного, а з червня 2011 року припинили шлюбні відносини. Дітей від шлюбу немає, але через органи реєстрації актів цивільного стану неможливо оформити розлучення, оскільки місце проживання відповідача невідомо, за останнім зареєстрованим місцем перебування в Україні м. Славутичі він не проживає. Відповідно до положень ст.51 Конституції України, ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на добровільній згоді жінки та чоловіка, примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно ч.2 ст.18, п.3 ст.51, ч.3 ст.56, ч.1 ст.110 СК України дружина і чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань, при цьому способом захисту сімейних прав та інтересів, у тому числі є право на припинення шлюбних відносин шляхом пред'явлення до суду позову про розірвання шлюбу одним з подружжя. Відповідно до ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони з червня 2011 року проживають окремо, не підтримують шлюбних відносин, почуття любові та поваги один до одного між сторонами втрачено. Примирення між подружжям та збереження сім'ї неможливо. За таких обставин суд дійшов до висновку, що сім'я розпалася остаточно, а шлюб існує формально, подальше збереження якого суперечитиме інтересам позивачки та відповідача. Враховуючи відсутність обставин, що перешкоджають розірванню шлюбу, предбачених ч.2 ст.110 СК України, суд вважає за необхідне позов про розірвання шлюбу задовольнити, оскільки позовні вимоги є обґрунтованими і такими, що не суперечать закону та не порушують права інших осіб. У відповідності до ст.113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Позивачка в зв'язку з реєстрацією шлюбу своє прізвище не змінила. Спору щодо розподілу сумісно нажитого майна на час розгляду справи в суді між сторонами немає. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, стягненню з відповідача на користь позивачки підлягають понесені нею витрати по оплаті судового збору в сумі 243 гривні 60 копійок. На підставі викладеного,

Outcome: approved