Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-28 00:00:00

29.08.2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Болградської міської ради та просить визнати за нею, право власності на 1/8 частину житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] за набувальною давністю, мотивуючи тим, що вона успадкувала [ADDRESS] після смерті матері [PERSON], яка померла [INFO]. Саме тоді вона дізналася що матері належить тільки 7/8 частин вищевказаного будинку. Її мати була зареєстрована в цьому будинку з 25 липня 1971 року, ніяких інших власників чи мешканців в будинку не було і позивач не пам'ятає щоб в будинку були інші власники. Вона з мамою завжди користувалися всім будинком. Позивач звернулася до КП «Болградське БТІ» та з'ясувала що в архівній справі не має ніяких документів на 1/8 частину будинку. До 2012 року будинком відкрито володіла мати позивача, а вже після її смерті володіє позивач до цього часу. Враховуючи наведені обставини, вона вважає, що набула право власності на дану частину житлового будинку за набувальною давністю, оскільки добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує ним володіти відкрито, безперервно більше ніж 10 років. Позивач [PERSON] до суду надала заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та наполягає на їх задоволенні. Представник відповідача Болградської міської ради Одеської області - [PERSON], який діє на підставі довіреності, до суду не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнав в повному обсязі та не заперечує проти їх задоволення. Відповідно до ч.3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Вивчивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі виходячи з наступного. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зі ст. 81 ЦПК України вбачається, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що [PERSON], позивача по справі є власницею 7/8 часток житлового будинку за [ADDRESS], які вона успадкувала після смерті матері [PERSON], яка померла [INFO], що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 23.01.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Болградського районного нотаріального округу Одеської області Агбун М.І., за реєстром 301 (а.с.8). Як вбачається з довідки КП «Болградське бюро технічної інвентаризації» № 347 від 18.12.2017 року право власності на житловий [ADDRESS], зареєстроване за [PERSON] - 7/8 частин на підставі договору купівлі-продажу №496/13.02.1954 року - 4/8 частина та договору купівлі-продажу №324/20.02.1963 року - 3/8 частин; право власності на 1/8 частину не визначено. Судом встановлено, що 16 березня 1952 року начальником міськжитуправління на підставі параграфу 21 інструкції МЮ і МКХ УРСР від 23-25/ХІІ-1947 року та обов'язкової постанови міськвиконкому від 18/ІІ-1950 року за №13 про реєстрацію будівель, було складено висновок про реєстрацію домоволодіння розташованого по [ADDRESS], відповідно до якого1/8 частина домоволодіння залишилася відкритою. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON], позивач по справі, зареєстрована за адресою [ADDRESS] з 02 лютого 1980 року до цього часу (а.с.6, 12-16). Судом встановлено, що позивач [PERSON] відкрито, безперервно та добросовісно користувалася усім вищезазначеним житловим будинком, в тому числі і 1/8 частиною, протягом останніх десяти років, а в 2018 року стала власницею 7/8 частин будинку, в порядку спадкування. Згідно ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду. Враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв'язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, оскільки відповідач визнав позов і обставини визнані сторонами не підлягають доказуванню у відповідності до ст. 82 ч.1 ЦПК України. Судом не виявлено обставин, що суперечать закону або порушують права, свободи чи інтереси інших осіб. На підставі викладеного,

Outcome: approved