Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-26 00:00:00

30 жовтня 2018 року позивач [PERSON] , який діє в інтересах неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] , звернувся до Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області із позовною заявою до [PERSON] , третя особа: Виконавчий комітет Покровської районної у місті ради в особі відділу реєстрації місця проживання громадян про усунення перешкод в користуванні власністю, вселення, встановлення порядку користування квартирою. Ухвалою судді Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 грудня 2018 року відкрито провадження у справі та призначено її до підготовчого судового засідання. Ухвалою суду від 22 лютого 2019 року підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду. В обґрунтування свого позову [PERSON] зазначив, що відповідачка перебувала у шлюбі з [PERSON] , 1973 року народження, з 2000 року. Від шлюбу вони мали неповнолітніх дітей: [PERSON] та [PERSON] [INFO] батько неповнолітніх дітей [PERSON] помер. Згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом від 10 грудня 2010 року, виданого державним нотаріусом Другої Криворізької державної нотаріальної контори Тімошиною О.В., після смерті [PERSON] його дітям [PERSON] , [PERSON] та дружині [PERSON] належить, кожній по 1/3 частки квартири, як спадкоємцям за законом. 11 травня 2018 року заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області [PERSON] була позбавлена батьківських прав відносно своїх неповнолітніх дітей. Згідно рішення Покровської районної в місті ради виконавчого комітету № 367 від 14 вересня 2018 року позивач [PERSON] був призначений опікуном над неповнолітніми [PERSON] та [PERSON] , а також призначений опікуном над їх майном, яке належить їм на праві власності (по 1/3 частці) та знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В даний час в спірній квартирі зареєстровані: неповнолітні [PERSON] та [PERSON] та відповідачка з неповнолітньою дитиною [PERSON] [INFO] . Після смерті [PERSON] між позивачем, його підопічними та відповідачкою стосунки склались вкрай неприязні. Відповідачка чинить перешкоди підопічним позивача в користуванні квартирою та мешкає там одна з неповнолітньою дитиною. Вирішувати спір добровільно не бажає. Відповідачка не сплачує комунальні платежі та експлуатаційні витрати КЖП, через що виникла велика заборгованість перед комунальним підприємством міста. Позивач не в змозі сплачувати борг замість позивачки, оскільки на його утриманні знаходиться дві неповнолітні дитини. Тому, позивач вважає доцільним встановити порядок користування житловою площею квартири між своїми підопічними та відповідачкою для розподілу фінансово-особових рахунків для сплати кожним за фактично займану житлову площу квартири. Позивач в судовому засіданні свої позовні вимоги підтримав у повному обсязі посилаючись на зазначені в позові факти, проти проведення заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач, в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи остання була судом повідомлена належним чином, про поважність причин неявки суд не повідомила, у зв`язку з чим, з урахуванням думки позивача, суд дійшов висновку про можливість заочного розгляду справи на підставі ст. 280 - 282 ЦПК України. Третя особа представник Виконавчого комітету Покровської районної у місті ради в особі відділу реєстрації місця проживання громадян в судове засідання не з`явився, заздалегідь надавши суду заяву про розгляд справи у її відсутність у якій проти позову не заперечувала. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.12.2010 року серії ВРД № 917176, судом встановлено, що квартира за адресою: [ADDRESS] , належить [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] по 1/3 частці кожній. Згідно довідки з фінансово-особового рахунку № [NUMBER] від 29.10.2018 року, за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано 4 особи, а саме: неповнолітня [PERSON] , [INFO] , неповнолітня [PERSON] , [INFO] , [PERSON] та малолітній [PERSON] , [INFO] Згідно рішення Покровської районної в місті ради виконавчого комітету № 367 від 14 вересня 2018 року позивач [PERSON] був призначений опікуном над неповнолітніми [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , а також призначений опікуном над їх майном, яке належить їм на праві власності (по 1/3 частці) та знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В судовому засіданні встановлено, що спірна квартира перебуває у спільній частковій власності сторін по справі. На час розгляду даної справи у квартирі проживає відповідач разом з малолітнім [PERSON] , [INFO] . Статтею 41 Конституції України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу Української PCP, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Як роз`яснено в п. 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5, застосовуючи положення ст. 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із того, що відповідно до положень ст. 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. Відповідно до ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно з ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно з ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю. Згідно технічного паспорту спірна квартира за адресою: [ADDRESS] , складається з трьох ізольованих жилих кімнат площею 12,4 кв.м., 7,4 кв.м., 17,0 кв.м та місць загального користування: кухні, ванної кімнати, вбиральні, коридору, вбудованої шафи. Квартира обладнана балконом та лоджією. Жила площа квартири складає 36,8 кв.м., а отже на кожного з співвласників припадає в користування по 12,26 кв.м. жилої площі. Запропонований позивачем варіант порядку користування квартирою, а саме виділивши [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] в спільне користування житлову кімнату № 5 площею 7,4 кв.м. та житлову кімнату № 6 розміром 17,0 кв.м. з балконом І площею 1,4 кв.м., відповідачці разом з неповнолітньою дитиною [PERSON] виділити в користування житлову кімнату № 2 площею 12,4 кв.м. з лоджією ІІ, площею 2,0 кв.м., кухню площею 9,0 кв.м., ванну кімнату площею 2,6 кв.м., вбиральню площею 1,0 кв.м., коридор площею 8,5 кв.м., вбудовану шафу площею 0,5 кв.м. залишити в спільному користуванні сторін, буде відповідати інтересам сторін. Альтернативного порядку користування квартирою відповідач не запропонувала, а з огляду на розміри та конструктивні особливості спірної квартири іншого варіанту порядку користування нею, на думку суду, встановити неможливо. Відповідно до ст. 364 ЦК України, кожен співвласник має право на виділ в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Згідно з роз`ясненнями, які містяться в п.14 постанови Пленуму Верховного Суду від 25 грудня 1995 (зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 1998) № 15 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною часткою власності, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або ті, які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщенням квартири, якщо про це заявлено позов. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 03.04.2013 року № 6-12цс13, виходячи з аналізу зазначеної правової норми (ст. 358 ЦУ України) слід дійти висновку, що ця норма регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Зокрема при встановленні порядку користування будинком кожному із співвласників передається в користування конкретна частина будинку, виходячи з його частки в праві спільної власності на будинок. Разом з тим виділені у користування приміщення можуть бути неізольовані і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно. Встановлення співвласниками порядку користування будинком з виділенням конкретних приміщень в натурі, не припиняє право спільної часткової власності, оскільки такі частини не перетворюються в об`єкт самостійної власності кожного з них. Статтею 155 ЖК України закріплені гарантії прав громадян, які мають у власності жилий будинок, квартиру, згідно яких жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою). Таким чином, неповнолітні [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] які являються власниками по 1/3 частки спірної квартири, мають право користуватися нею, що передбачено чинним законодавством. Отже, судом безспірно встановлено, що відповідач заперечує проти користування неповнолітніми дітьми, відносно яких вона позбавлена батьківських прав, вказаним житлом, доступу до нього не надає, чим чинить перешкоди у здійсненні ними права власності щодо користування належною їм часткою квартири. Спосіб судового захисту порушеного права обраний позивачем, опікуном неповнолітніх та опікуном майна неповнолітніх, як вселення неповнолітніх дітей до спірної квартири не суперечить законодавству і може бути застосований судом. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з п. 1ст. 3 Конвенції «Про права дитини», схваленої резолюцією 44-ї сесії Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20.11.1989 р., ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Стаття 27 Конвенції «Про права дитини», дає кожній дитині право на рівень життя, необхідній для її фізичного, розумового, духовного, морального та соціально розвитку. Батьки або інші особи які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. У судовому засіданні встановлено, що домовленість між сторонами з приводу порядку володіння та користування спірною квартирою відсутня, тому суд вважає за необхідне усунути перешкоди неповнолітнім [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] у користуванні їх часткою спірної квартири шляхом їх вселення. Окрім цього, враховуючи розмір часток у спільній частковій власності сторін, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги позивача щодо запропонованого ним порядку користування спірною квартирою, виділивши [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] в спільне користування житлову кімнату № 5 площею 7,4 кв.м. та житлову кімнату № 6 розміром 17,0 кв.м. з балконом І площею 1,4 кв.м., відповідачці разом з неповнолітньою дитиною [PERSON] виділити в користування житлову кімнату № 2 площею 12,4 кв.м. з лоджією ІІ, площею 2,0 кв.м., кухню площею 9,0 кв.м., ванну кімнату площею 2,6 кв.м., вбиральню площею 1,0 кв.м., коридор площею 8,5 кв.м., вбудовану шафу площею 0,5 кв.м. залишити в спільному користуванні співласників. Статтею 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже зважаючи на встановлені обставини та вищенаведені положення матеріального закону вимоги позивача щодо встановлення конкретного порядку користування квартирою, вселення та зобов`язання не чинити неповнолітнім дітям перешкод у здійсненні правомочностей власників суд вважає доведеними і обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір немайнового характеру на користь позивача в сумі 704 грн. 80 коп.

Outcome: approved