Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-04 00:00:00

2 вересня 2015 року, представник позивачів ПАТ «СК «Країна», звернувся до суду з вищеназваним позовом, в якому зазначив, що 13.12.2013 р., між ними та [PERSON] було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту, згідно умов якого, був застрахований автомобіль марки «Geely» д/н [NUMBER], належний останній на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, і який був пошкоджений внаслідок ДТП, яка сталася 25.02.2014 р. о 17:30 год. по вул. Відважних від Каспійського провулку в м. Одесі, за участю автомобілю марки «Хюндай» д/н [NUMBER] під керуванням відповідача та вищевказаного автомобілю марки «Geely» д/н [NUMBER] під керуванням [PERSON], причиною якої стало те, що відповідач не надав перевагу застрахованому т/з марки «Geely» д/н [NUMBER], який рухався у зустрічному напрямку та скоїв з ним зіткнення, що призвело до механічних пошкоджень застрахованого транспортного засобу, порушивши тим самим п. 16.13 ПДР, за що, постановою Київського райсуді м. Одеси від 27.03.2014 р., яка набрала законної сили 08.04.2014 р., [PERSON] був визнаний винним у скоєнні адміністративного правопорушення за ст. 124 КУпАП з накладенням штрафу у сумі 425 грн. Вартість відновлювального ремонту пошкодженого т/з марки «Geely» д/н [NUMBER] була визначена згідно висновку експертного автотоварознавчого дослідження № 405/13 та ремонтної калькуляції від 30.04.2014 р. і становить 17816,20 грн., франшиза за договором добровільного страхування наземного транспорту становить 551 грн., яка згідно ст. 9 Закону України «Про страхування» як частина збитків не відшкодовується страховиком. Відповідно до норм вказаного Закону, позивачами було прийнято рішення про визнання вказаної ДТП страховим випадком та на підставі страхового акту № 26/31515/2.1.5.1, 14.05.2014 р., сплачено [PERSON] згідно її заяви страхове відшкодування у розмірі 17265,20 грн. (17816,20 грн. - 551 грн.), що підтверджується платіжним дорученням № 1885 від 14.05.2014 р., яку представник позивачів просив суд, стягнути з відповідача на свою користь у вигляді витрат на відшкодування матеріальної шкоди у розмірі та судові витрати по справі у розмірі 243,60 грн. Представник позивачів в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, шляхом надіслання електронних листів на їхню електронну адресу за клопотанням представника згідно заяви, але надіслав до суду заяву, в якій позов підтримав у повному обсязі та на підставі ч. 2 ст. 158 ЦПК України, просив суд слухати справу за його відсутності, не заперечуючи проти постановлення заочного рішення по справі (а.с. 40,49,50). Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, у відповідності до вимог ч. 5 ст. 74, ч. 1 ст. 77 ЦПК України, за останньою відомою судові адресою свого місця проживання і повістка вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає або не знаходиться, що підтверджується довідкою Овідіопольського РС ГУДМС України в Одеській області № 3304 від 04.09.2015 р. про те, що відповідач значиться зареєстрованим за адресою : [ADDRESS], а також поштовими повідомленнями з підписом про вручення судової повістки з викликом до суду та поштовим повідомленням з відміткою листоноші «за зазначеною адресою не проживає» причини своєї неявки суду не повідомив, заяв про розгляд справи за його відсутності суду не надав (а.с. 46,51,54,55). Згідно з ч. 4 ст. 169 ЦПК України, якщо у суду не має даних про причину неявки відповідача, сповіщеного належним чином, суд вважає можливим розглянути справу на підставі даних, які є в матеріалах справи та зі згоди позивача ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. За загальним правилом - кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 3 ЦПК України). Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України. Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона - повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи та розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі - розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін на інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. У відповідності з ч. 3 статті 61 ЦПК України - обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Частинами 3,4 статті 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно із статтею 993 ЦК України, до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Умовами статті 27 Закону України «Про страхування» передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. Пунктом 2 частини 4 Постанови Пленуму ВСУ № 6 від 27.03.1992 р. «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» передбачено, що під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Судом було встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 13.12.2013 р., між позивачами та [PERSON] було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту, згідно умов якого, був застрахований автомобіль марки «Geely» д/н [NUMBER], належний останній на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії САК № 451457 , і який був пошкоджений внаслідок ДТП, яка сталася 25.02.2014 р. о 17:30 год. по вул. Відважних від Каспійського провулку в м. Одесі, за участю автомобілю марки «Хюндай» д/н [NUMBER] під керуванням відповідача та вищевказаного автомобілю марки «Geely» д/н [NUMBER] під керуванням [PERSON], причиною якої стало те, що відповідач не надав перевагу застрахованому т/з марки «Geely» д/н [NUMBER], який рухався у зустрічному напрямку та скоїв з ним зіткнення, що призвело до механічних пошкоджень застрахованого транспортного засобу, порушивши тим самим п. 16.13 ПДР, за що, постановою Київського райсуді м. Одеси від 27.03.2014 р., яка набрала законної сили 08.04.2014 р., [PERSON] був визнаний винним у скоєнні адміністративного правопорушення за ст. 124 КУпАП з накладенням штрафу у сумі 425 грн. (а.с. 5-12,15,16). Вартість відновлювального ремонту пошкодженого т/з марки «Geely» д/н [NUMBER] була визначена згідно висновку експертного автотоварознавчого дослідження № 405/13 та ремонтної калькуляції від 30.04.2014 р. і становить 17816,20 грн., франшиза за договором добровільного страхування наземного транспорту становить 551 грн., яка згідно ст. 9 Закону України «Про страхування» як частина збитків не відшкодовується страховиком (а.с. 17-37). Відповідно до норм вказаного Закону, позивачами було прийнято рішення про визнання вказаної ДТП страховим випадком та на підставі страхового акту № 26/31515/2.1.5.1, 14.05.2014 р., сплачено [PERSON] згідно її заяви страхове відшкодування у розмірі 17265,20 грн. (17816,20 грн. - 551 грн.), що підтверджується платіжним дорученням № 1885 від 14.05.2014 р. (а.с. 14,38,39). Таким чином, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню, як підтверджений матеріалами справи та документальними доказами, викладеними вище. Крім цього, у відповідності до вимог ст.ст. 79,88 ЦПК України, з відповідача на користь позивачів мають бути стягнуті понесені та документально підтверджені судові витрати у вигляді судового збору у сумі 243,60 грн. (а.с. 43).

Outcome: approved