Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-27 00:00:00

30 липня 2013 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна, придбаного у період шлюбу, а саме: домоволодіння (так вказано у позовній заяві) [ADDRESS] вартістю 3 200 000 гривень і визнання за кожним із подружжям права власності на 12 вказаного домоволодіння. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що він знаходився у шлюбі з відповідачкою з 1980 року. Від шлюбу у 1980 народився син. 15 травня 1995 року, у період шлюбу з відповідачкою, на підставі договору купівлі-продажу ними було придбано домоволодіння жилою площею 34.4 кв.м. Позивач зазначає, що у 1996 році ним був знесений старий будинок і на його місці був побудований новий будинок площею 490 кв.м., який він будував, наймаючи робочих із Грузії за свої кошти і за гроші, які він брав у борг. Оскільки відповідачка працювала бухгалтером, отримувала малу заробітну плату, то грошей на будівництво будинку не давала. 8 серпня 2009 року їх син трагічно загинув, вони вирішили продати цей будинок і для цього були оформлені документи на побудований новий будинок. Позивач зазначає, що відповідачка не бажає у добровільному порядку поділити будинок. Просив поновити йому строк позовної давності, визнати, що вартість будинку, на час звернення до суду, складає 3 200 000 гривень, визнати за кожним із сторін право власності на 12 частину домоволодіння (так вказано у позовній заяві). Відповідачка заперечувала проти позову і у своїх письмових запереченнях на позов пояснила, що сімейні стосунки між нею і позивачем були припинені у 1994 році, що підтверджується рішенням Куйбишевського районного суду м. Донецька від 5 лютого 2010 року про розірвання шлюбу. У 1995 році вона купила жилий будинок, який в подальшому був знесений і на його місці був побудований новий будинок, право на який відшукує позивач. На час купівлі будинку позивач мав іншу сім*ю. Позивач ніколи не був зареєстрований в цьому будинку. Крім того, на думку відповідачки, [PERSON] не довів належними доказами свою участь у будівництві спірного будинку. Відповідачка зазначає, що у будинку вона проживала разом із своїм загиблим сином. Не заперечує проти того, що позивачем періодично надавались їй гроші для оплати комунальних послуг. Після смерті сина позивач погрожував їй фізичною розправою у разі відмови поділити будинок, наполягав на тому, щоб вона оформила будинок на його сина від іншої жінки (а.с. 57-58). Рішенням Калінінського районного суду м. Донецька від 12 грудня 2013 року був задоволений позов [PERSON] до [PERSON] про поділ майна, придбаного у період шлюбу, а саме: судом було поновлено строк позовної давності, була встановлена вартість спірного майна у розмірі 3 200 000 гривень (три міліонна двісті тисяч гривень) і за кожною із сторін було визнано право власності на 12 частину домоволодіння [ADDRESS]. Не погодившись із рішенням суду, відповідачка принесла апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позову з наступних підстав: - поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що у рішенні Куйбишевського районного суду м. Донецька від 5 лютого 2010 року про розірвання шлюбу за позовом [PERSON] встановлено, що шлюбні відносини між ними були припинені у 1994 році, а тому спірне майно, яке було придбане після припинення шлюбних відносин між сторонами, не є спільним сумісним майном подружжя (а.с. 61), - позивачем не було надано жодного доказу на підтвердження факту будівництва ним жилого будинку, - суд першої інстанції не дав оцінку тому, що позивач не був зареєстрований у будинку, - висновок суду першої інстанції про вартість спірного майна у розмірі 3 200 000 гривень є незрозумілим, оскільки сторони не дійшли згоди щодо його вартості і експертиза щодо вартості будинку не призначалась, - позивачем був пропущений строк позовної давності на звернення до суду щодо розподілу спірного жилого будинку. Під час розгляду справи в апеляційній інстанції представник відповідачки підтримав доводи апеляційної скарги і просив її задовольнити. При цьому представник відповідачки звернув увагу апеляційного суду на те, що підтвердженням факту припинення між сторонами шлюбних відносин є той факт, що позивач мав іншу сім*ю і за цей період у нього народилось троє дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Спірне майно, на яке претендує позивач, є новоствореним майном, побудованим під час окремого проживання сторін. Позивач та його представник заперечували проти доводів апеляційної скарги і просили її відхилити. Заслухавши суддю-доповідача, позивача і представників сторін, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню із ухваленням нового рішення з наступних підстав. Задовольняючи позовні вимоги про поділ жилого будинку, суд першої інстанції виходив із того, що сторони знаходились у шлюбі з 1980 року по 2010 рік, а тому майно, набуте ними у період шлюбу, є їх спільною сумісною власністю вартістю 3 200 000 гривень і визнав за кожним із сторін право власності на 12 частину «домоволодіння» [ADDRESS]. Однак з таким висновок суду першої інстанції погодитись неможливо з наступних підстав. Із матеріалів справи вбачається. Шлюб між сторонами був укладений 19 серпня 1980 року. Рішенням Куйбишевського районного суду м. Донецька від 5 лютого 2010 року шлюб між сторонами був розірваний (а.с. 61). Із змісту вказаного рішення вбачається, що шлюбні відносини сторони припинили у 1994 році і спору з приводу розділу майна у них не було. [PERSON] був присутній у судовому засіданні під час розгляду справи про розірвання шлюбу і факти, встановлені вказаним рішенням, ним оспорені не були. 15 травня 1995 року приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу [PERSON] був посвідчений договір купівлі продажу будинку [ADDRESS] жилою площею 33.4 кв.м., з надвірними побудовами (а.с. 12). Згідно із Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 2 липня 2011 року [PERSON] належить житловий будинок [ADDRESS]. Із наданої технічної документації на жилий будинок вбачається, що спірний жилий будинок був побудований замість знесеного будинку, який був придбаний відповідачкою у 1995 році (а.с. 13-24). Відповідно до Сертифікату відповідності державним будівельним нормам, стандартам та правилам, житловий будинок [ADDRESS] відповідає державним стандартам, будівельним нормам та правилам. Забудовником об*єкту є [PERSON] (а.с. 15). Право власності на цей будинок на підставі Свідоцтва про право власності від 2 липня 2011 року було зареєстровано 7 липня 2011 року (а.с. 60). Аналіз наведених документів дає підстави вважати, що предметом спору між колишнім подружжям є житловий будинок [ADDRESS], а не домоволодіння, як зазначає позивач у позовній заяві і суд першої інстанції в рішенні від 12 грудня 2013 року, оскільки під домоволодінням слід розуміти два і більше будинків з приналежними до них службовими приміщеннями і побудовами, розташованими на одній земельній ділянці під одним порядковим номером по вулиці, провулку, площі. А під будинком, як об*єктом правової реєстрації, необхідно розуміти один будинок з належними до нього службовими приміщеннями і побудовами (або без таких), розташованих на одній земельній ділянці під самостійним номером. Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року визначено, що предмет позовних вимог зазначається судом, виходячи із вимог закону, який підлягає застосуванню до спірних правовідносин. Вирішуючи питання щодо права власності на житловий будинок [ADDRESS], апеляційний суд приходить до висновку, що до правовідносин, які виникли між сторонами, необхідно застосовувати як норми Кодексу про шлюб і сім*ю так і норми Сімейного Кодексу України, оскільки сторони перебували в шлюбі з 1980 року по 2010 рік і спірне майно, яке є предметом позову, було придбано у період дії Кодексу про шлюб і сім*ю і замість старого будинку був побудований новий житловий будинок, на який було отримано право власності і яке було зареєстровано за нормами Сімейного і Цивільного Кодексів України. Відповідно до статті 22 КпШС України (яка діяла на час придбання жилого будинку відповідачкою) і статті 60 СК України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них (стаття 28 КпШС та стаття 70 СК України). Таким чином, як матеріальним законом, який діяв на час придбання спірного будинку, так і матеріальним законом, який діяв на час розірвання шлюбу і звернення до суду з позовом, передбачено, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Таким чином, законодавець закріпив рівність часток подружжя на майно, яке було нажите за час шлюбу. Однак, пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11від 21 грудня 2007 року передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Таким чином, для вирішення питання чи є спірне майно спільною сумісною власністю подружжя необхідно встановити існування між сторонами сімейних стосунків, ведення спільного ведення господарства та з'ясовувати джерело і час придбання спірного майна. Сім'я - це особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. У відповідності до вимог статей 11 і 60 ЦПК України кожна сторона зобов*язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Звертаючись до суду з позовом про визнання за позивачем права спільної сумісної власності на жилий будинок, позивач посилався на те, що знаходився у шлюбі з відповідачкою, будував цей будинок за власні кошти, оскільки відповідачка працювала бухгалтером і її доходів було недостатньо для будівництва будинку. Однак, в порушення вимог статті 60 ЦПК України, як під час розгляду справи в суді першої інстанції, так і під час розгляду справи в апеляційній інстанції позивачем не було надано жодного доказу з приводу заявлених ним позовних вимог, а саме: данні щодо існування між ним і відповідачкою сталих сімейних відносин, своїх статків за цей період, які витрати ним були понесені під час будівництва спірного жилого будинку. Надання відповідачці коштів по сплаті комунальних послуг за будинок після смерті сина не створює для позивача права власності на житловий будинок. Заперечуючи проти позову про визнання житлового будинку з надвірними побудовами спільною сумісною власністю та розподілу його у рівних частках, відповідачка посилалась на те, що рішенням Куйбишевського районного суду м. Донецька від 5 лютого 2010 року шлюб між сторонами був розірваний. Під час розгляду цієї справи було встановлено, що шлюбні відносини сторони припинили у 1994 році і спору з приводу розділу майна у них не було (а.с. 61). [PERSON] був присутній у судовому засіданні під час розгляду справи про розірвання шлюбу і факти, встановлені вказаним рішенням, ним оспорені не були. Згідно із частиною 3 статті 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, в яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Вказана позиція закріплена у пункті 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року. Крім того, на підтвердження не проживання із позивачем однією сім*єю відповідачкою була надана фотокопія оригіналу домової книги із якої вбачається, що позивач не був зареєстрований у спірному жилому будинку. Крім того, у позивача є троє дітей від інших жінок: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Під час розгляду справи в апеляційній інстанції позивач підтвердив обставини народження у нього трьох дітей іншими жінками. Виходячи із аналізу наданих відповідачкою доказів, а саме: - рішення Куйбишевського районного суду м. Донецька від 5 лютого 2010 року про розірвання шлюбу, з якого вбачається, що шлюбні відносини сторони припинили у 1994 році і що спору з приводу розділу майна у них на той час не було, - договору купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS], укладеного після припинення шлюбних відносин, посвідченого 15 травня 1995 року приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу (а.с. 12), - технічної документації на жилий будинок, із якої вбачається, що спірний жилий будинок був побудований замість знесеного будинку, придбаного відповідачкою у 1995 році (а.с. 13-24), - свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 2 липня 2011 року, згідно з яким [PERSON] належить житловий будинок [ADDRESS], отриманого відповідачкою після розірвання шлюбу з позивачем (а.с.59). - витягу із Реєстру про державну реєстрацію права власності на цей будинок, запис до якого було зроблено 7 липня 2011 року на підставі Свідоцтва про право власності від 2 липня 2011 року (а.с. 60), - фотокопії домової книги, згідно із якою позивач ніколи не був зареєстрований у спірному будинку, - а також народження у позивача трьох дітей від інших жінок у період з 1989 року по 1994 рік, дає підстави апеляційному суду вважати, що на час придбання відповідачкою [PERSON] у 1995 році жилого будинку [ADDRESS], сторони припинили шлюбні відносини і не вели спільного господарства, а тому спірний житловий будинок не є спільною сумісною власністю сторін. Згідно із частиною 2 статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Частиною 4 статті 334 ЦЦК України передбачено, що право на нерухоме майно, яке підлягає державній реєстрації, виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону. Таким чином, право власності на спірний жилий будинок [PERSON] було зареєстровано після розірвання шлюбу з позивачем. Виходячи із встановлених обставин, наданих сторонами доказів та вимог закону, висновок суду першої інстанції про задоволення позову не відповідає фактичним обставинам по справі і зроблений з порушенням норм матеріального і процесуального права. Відповідно до частин 3 і 4 статті 309 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення у разі невідповідності висновків суду обставинам справи і через неправильне застосування норм матеріального і процесуального права. Виходячи із встановлених обставин, наданих сторонами доказів та вимог закону, апеляційний суд вважає за необхідне рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову з вищенаведених підстав.

Outcome: dismissed