Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-13 00:00:00

31.08.2015 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку за набувальною давністю, в якому зазначено, що 13.11.2001 року між позивачем та [PERSON] було укладено Договір дарування 1/2 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться за адресою Харківська обл., м. Зміїв, вул. Комінтерна, 5. Будинок розміщено на земельній ділянці, площею 305 кв. м земель міської ради. Також на вказаній земельній ділянці розміщені сарай з погрібом, вбиральня з літнім душем та огорожа. Будинок деревяний, обкладений цеглою, загальною площею 54,2 кв. м, житловою площею 29,3 кв. м. За інформацією КП «Зміївське БТІ» інша 1/2 частина спірного будинку належить [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого Готвальдівською державною нотаріальною конторою 20.09.1991 року за р-р в кн. № 1-2086. Згідно листа Зміївської державної нотаріальної контори від 23.04.2012 року № 795/01-16 [PERSON] помер 29.12.1993 року. 10.05.1994 року від дочки померлого [PERSON] надійшла заява про прийняття спадщини. 12.10.1994 року на імя дочки померлого видано Свідоцтво про право на спадщину за заповітом, а саме на 1/2 частину житлового будинку, розташованого за адресою Харківська обл., м. Зміїв, вул. Комінтерна, 5. Одночасно за р. № 2-2109 видано Свідоцтво про право власності на 1/2 частку спірного будинку на імя [PERSON], як пережившої дружини, яка, в свою чергу, подарувала належну їй 1/2 частину будинку [PERSON], згідно Договору дарування від 22.08.1995 року за р. № 1-2353. В подальшому [PERSON], згідно Договору дарування від 13.11.2001 року № 1-2675, подарувала свою частину будинку [PERSON] Як зазначено в листі пятнадцятої Київської державної нотаріальної контори від 02.07.2012 року № 2033/02-14 [PERSON] померла 15.04.1998 року. Згідно заяви від 30.11.1998 року № 1511 спадщину прийняв спадкоємець [PERSON]. З моменту прийняття спадщини і до сьогодні відповідач не зявлявся за адресою Харківська обл., м. Зміїв, вул. Комінтерна, 5 та іншим не спілкувався зі [PERSON], не заявляв жодних вимог щодо 1/2 частини спірного будинку та не приймав ніякої участі в поточних витратах на його утримання та ремонт. Будинок між співвласниками не був розділений в натурі, на момент отримання його у власність позивача у ньому ніхто не проживав та не був зареєстрований. Отже, з 19.12.2001 року і по теперішній час спірним майном в повному обсязі, як будинком, так і надвірним спорудами, користується лише [PERSON] За час свого проживання позивач значно покращила стан будинку, повністю відремонтував його, зокрема, проведено роботи по укріпленню фундаменту, утепленню, штукатурці зовнішніх стін, перекриттю та ремонту даху, ремонту вікон, здійснено капітальний ремонт всередині будинку, у 2010 році повністю змінено систему газового опалення та електропроводки. Крім того, з моменту придбання позивач самостійно та в повному обсязі сплачує за комунальні послуги. Тобто, [PERSON] самостійно користується та здійснює догляд за всім будинком в цілому. Отже, враховуючи той факт, що [PERSON] добросовісно заволоділа іншою 1/2 частиною будинку та вже 13,5 років відкрито, безперервно володіє та користується нею, позивач просила визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що розташований за адресою Харківська обл., м. Зміїв, вул. Комінтерна, 5, в порядку набувальної давності. В судове засідання позивач [PERSON] не зявилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, посилаючись на виїзд за межі України. На задоволені позовних вимог [PERSON] наполягала в повному обсязі, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Згідно з ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч. 9 ст. 74 ЦПК України відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення у пресі. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи. На ці випадки поширюється правило частини четвертої цієї статті. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, про час, місце розгляду справи, враховуючи положення ч. 9 ст. 74 ЦПК України, був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заперечень проти позову та заяв про розгляд справи за його відсутності не надавав, тому зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України, на підставі наявних у ній даних і доказів. Оскільки розгляд справи проводиться без участі сторін, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, що відповідає положенням ч. 2 ст. 197 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок наявних у справі доказів у їх сукупності, дійшов наступного висновку: Предметом спору є визнання права власності в порядку набувальної давності за [PERSON] на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями, розташованої за адресою м. Зміїв Харківської області, вул. Комінтерна, 5. Згідно з положеннями ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Як розяснив пленум Вищого спеціалізованого суду України у п. 9 та п. 13 постанови від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових порав» при вирішенні спорів, повязаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Володіння повинно бути відкритим, тобто особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Крім того, володіння є безперервним, а саме, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. 01.01.2004 року набрав чинності Цивільний кодекс України, разом з яким вступила в дію норма, передбачена ст. 344 ЦК України - про набувальну давність. Стаття 344 ЦК України запровадила до цивільного законодавства новий інститут - набуття права власності за давністю володіння. ЦК УРСР 1963 року не містив поняття «набувальна давність», воно набуло юридичного значення в день набрання чинності новим ЦК України. Проте, в п. 8 Прикінцевих та перехідних положень чинного ЦК України зазначається, що правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність діють і тоді, коли володіння майном почалося за 3 роки до набрання чинності цим документом, тобто не раніше 01 січня 2001 року. З наведеного вище вбачається, що позовні вимоги про визнання права власності за набувальною давністю на нерухоме майно можуть бути предявлені в судовому порядку, починаючи з 01.01.2011 року. Граничний час, з якого потрібно починати відлік набувальної давності на чуже майно - 01 січня 2001 року. При цьому, якщо строк давнісного володіння почався раніше 01.01.2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк після 01.01.2001 року. Так, судом встановлено, що на підставі Договору дарування від 22.08.1995 року, зареєстрованого в Реєстрі № 1-2353, [PERSON] прийняла у дар від [PERSON] 1/2 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходяться за адресою Харківська обл., м. Зміїв, вул. Комінтерна, 5 /а.с. 8-10/. В подальшому, а саме 13.11.2001 року [PERSON] подарувала належну їй частину вказаного вище будинку № 5 позивачу [PERSON] на підтсаві Договору дарування /а.с. 6-7/. Відповідно до копії Довідки КП «Зміївське БТІ» від 15.07.2015 року вих. № 2028 та копії технічного паспорту на житловий будинок № 5, розташований в м. Змієві Харківської області по вул. Комінтерна, згідно архівних матеріалів КП «Зміївське БТІ» даний житловий будинок станом на 31.12.2012 року належав: - в 1/2 частці [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого Готвальдівською нотаріальною конторою 20.09.1991 року, зареєстрованого в КП «Зміївське БТІ» 24.09.1991 року за р-р в кн. 1-2086; - в 1/2 частці [PERSON] на підставі Договору дарування, посвідченого Зміївською державною нотаріальною конторою 30.11.2001 року р-р № 1-2675, зареєстрованого в КП «Зміївське БТІ» 03.12.2001 року за р-р в кн. 1-2086 /а.с. 11, 12-17/. Як вбачається з копії Будинкової книги, у вказаному будинку зареєстрована лише позивач /а.с. 18-20/. З матеріалів справи, а саме копії листа Зміївської державної нотаріальної контори Харківської області від 23.04.2012 року вих. № 795/01-16 та копії листа пятнадцятої Київської державної нотаріальної контори від 02.07.2012 року вих. № 2033/02-14, вбачається, що [PERSON] помер 29.12.1993 року, до нотаріальної контори надійшла заява про прийняття спадщини 10.05.1994 року від дочки померлого [PERSON]. 22.10.1994 року за р. № 2-2111, згідно заповіту, посвідченого 13.10.1992 року Зміївською державною нотаріальною конторою Харківської області, було видано Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/2 частину житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель, розташованої за адресою Харківська обл., м. Зміїв, вул. Комінтерна, 5, на імя дочки померлого [PERSON] Одночасно за р. № 2-2109 видано Свідоцтво про право власності на 1/2 частку зазначеного будинку на імя [PERSON], як пережившої дружини. 15.04.1998 року [PERSON] померла, згідно заяви від 30.11.1998 року № 1511 спадщину після її смерті прийняв спадкоємець [PERSON] /а.с. 21, 22, 23-24/. Як зазначалося вище свою частку у спірному будинку [PERSON] подарувала [PERSON], а остання 13.11.2001 року подарувала позивачу [PERSON] Згідно з ч.ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. Відповідно до п.6 листа Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.01.2013 року № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» для набуття права власності на нерухоме майно перебігу строку набувальної давності недостатньо. Позивач протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Умови набувальної давності підтверджуються судовим рішенням. Давнісний володілець повинен довести факти добросовісності, відкритості, безперервності і тривалості свого володіння. Чинним цивільним законодавством набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб'єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. При вирішенні спорів, повязаних з правом власності в силу набувальної давності, судам слід враховувати те, що: 1) право власності на нерухоме майно можна набувати за набувальною давністю лише після 01 січня 2011 року; 2) задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі статті 334 ЦК можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності володіння; 3) за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Відповідно до Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 - можливість предявлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У звязку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Виходячи зі змісту ст. 344 ЦК України обставинами, які мають значення для справи і які повинен довести саме позивач, що відповідає вимогам ст. 60 ЦПК України, є: законний обєкт володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння). Отже, судом встановлено, що, починаючи з 19.12.2001 року [PERSON], набувши у власність 1/2 частину житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель, розташованої за адресою Харківська обл., м. Зміїв, вул. Комінтерна, 5, користується житловим будинком № 5, надвірними спорудами та земельною ділянкою в цілому. Інша 1/2 частина спірного майна належала [PERSON], який у 1993 році помер, а його частину успадкувала його донька [PERSON], яка також померла, а саме у 1997 році, її спадкоємцем є відповідач [PERSON]. В обгрунтування свого позову [PERSON] посилалася на те, що відповідач наявним майном 1/2 частиною житлового будинку № 5 не цікавиться, витрат на його утримання не несе. З системного аналізу вищевикладених норм та розяснень вбачається, що для визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю необхідна наявність одразу чотирьох умов добросовісності, відкритості, безперервності і тривалості володіння. В той же час, [PERSON] відомо, що власником іншої частину спірного будинку є [PERSON], тобто їй фактично відомо, що у неї відсутні законні підстави для набуття права власності на іншу 1/2 частину житлового будинку № 5, оскільки припинення права власності [PERSON] на нерухоме майно можливо лише за наявності підстав, передбачених ст. 346 ЦК України. Крім того, [PERSON] не відмовлявся від права власності на належне йому нерухоме майно. З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що [PERSON], в порушення ст. 60 ЦПК України, не надано достатні докази на підтвердження, зокрема, добросовісності, відкритості, давності та безперервності володіння нею житловим будинком № 5 з надвірними будівлями, розташованими по вул. Комінтерна в м. Зміїв Харківської області, що дає суду підстави для відмови у задоволення її позовних вимог.

Outcome: dismissed