Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-05 00:00:00

30 серпня 2017 року [PERSON] звернувся із позовом до ПП «Дача 274», [PERSON], яким просив скасувати свідоцтво про право власності від 18.07.2014 р. та рішення від 18.07.2014 року про державну реєстрацію права власності ПП «Дача 274» на гараж №309, розташований в авто гаражному кооперативі «Чайка» за адресою: м. Миколаїв, вул. 28-ї Армії,4-Б. Вказував, що: - між сторонами триває спір щодо гаражу №309, розташованого в авто гаражному кооперативі «Чайка» за адресою: м. Миколаїв, вул. 28-ї Армії,4-Б; -Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва з [PERSON] на користь позивача стягнуто кошти в розмірі 19\~982,50 грн., сплачені позивачем за гараж; -в межах розгляду вказаної цивільної справи судом також з метою забезпечення позову було накладено арешт на спірний гараж; -заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 04.11.2015 року у справі №489/4094/15-ц позивача зобовязано не чинити ПП «Дача 274» перешкоди у користуванні гаражем №309 в АК «Чайка» в м. Миколаєві; -[PERSON] відчужено спірний гараж незаконно, оскільки на це майно Ухвалою суду був накладений арешт в якості забезпечення виконання ним зобовязання з повернення коштів, які на сьогоднішній день не виконані; -правочин по відчуженню [PERSON] на користь ПП «Дача 274» є нікчемним, оскільки порушує громадський порядок. Згідно наданого відзиву на позов відповідач ПП «Дача 274» вказували, що: -Ухвала суду про накладення арешту на спірний гараж до виконання позивачем звернута не була, через що вилучення гаражу з цивільного обороту не відбулось; -ПП «Дача 274» не є учасником спорів між [PERSON] та [PERSON], а тому про накладений арешт підприємству відомо не було; -Підставою набуття права власності ПП «Дача 274» на спірний гараж було рішення загальних зборів підприємства, за яким гараж внесено до статутного капіталу підприємства; -Внесення нерухомого майна до статутного капіталу приватного підприємства саме по собі не порушує прав та законних інтересів інших осіб, в т.ч. [PERSON]; -Позивач мав змогу дізнатись про накладений арешт ще 19 липня 2014 року, оскільки інформація про обтяження майна є публічною, також його обізнаність підтверджують встановлені у цивільній справі №489/4094/15-ц обставини, через що позивач пропустив строк позовної давності для звернення із даним позовом. Відповідно до наданої позивачем відповіді на відзив вбачається, що: -Відповідач невірно наводить доводи про існування корпоративних правовідносин між [PERSON] та ПП «Дача 274», оскільки в приватному підприємстві вони відсутні; -Передача гаражу [PERSON] до ПП «Дача 274» є спробою від уникнення цивільно-правової відповідальності за зобовязаннями перед позивачем; - На момент передачі права власності на спірний гараж [PERSON] не був учасником або засновником ПП «Дача 274». Згідно Ухвали від 31.08.2017 року відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду. Відповідно до Ухвали від 05.10.2017 року витребувано докази по справі. За Ухвалою від 17.01.2018 року відкладено розгляд справи. Відповідно до Ухвали від 06.03.2018 року позовну заяву залишено без розгляду. Постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 21.05.2018 року Ухвалу від 06.03.2018 року скасовано. Відповідно до Ухвали від 18.06.2018 року справу прийнято до провадження та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Від позивача надійшла заява, згідно якої заявлені вимоги він підтримав в повному обсязі, просив про розгляд справи у його відсутність. Представник ПП «Дача 274» в судове засідання не з'явився, повідомлений належним чином. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про розгляд справи повідомлений належним чином. Своїм правом на подання відзиву не скористався. Дослідивши надані докази, встановивши фактичні обставини, суд при вирішені справи виходить з такого. Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 01.07.2013 р. відносно обох сторін встановлені обставин, що не підлягають доведенню в цій справі, відповідно до вимог ЦПК УКраїни. Так, у володінні [PERSON], який у 2004 р. був визнаний недієздатним, був гараж №309 в автогаражному кооперативі «Чайка» в м. Миколаєві, пайові внески за який були повністю сплачені за життя [PERSON] Рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради за №842 від 27 травня 2005 р., затверджені протоколи правління АГК «Чайка» від 14 квітня 2005 р. про виключення громадян з членів кооперативу, у т.ч. й [PERSON] Рішення правління кооперативу було прийнято на підставі заяви від імені [PERSON] від 17 лютого 2005 р. про виключення його з членів АГК «Чайка» у звязку з передачею гаражу [PERSON] Рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 27 травня 2005 р. [PERSON] було включено до складу членів АГК «Чайка». У його володіння, на підставі надання ним договору купівлі-продажу гараж, укладеного в простій письмовій формі між ним та від імені [PERSON], кооперативом переданий гараж за №309. Отриманий [PERSON] гараж був побудований [PERSON] в період до 1978 р. Реконструкція, добудова чи перебудова гаражу №309 за час користування [PERSON] не проводилася, але позивачем були проведені у ньому ремонтно будівельні роботи. 16 листопаду 2006 р. [PERSON] помер і спадщину після його смерті прийняв [PERSON] Вказаними рішеннями судів першої та апеляційної інстанції було відмовлено [PERSON] у визнанні права власності на даний гараж як на новостворену річ, визнано недійсним рішення правління АГК «Чайка» в частині виключення [PERSON] з членів кооперативу. Рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради №842 від 27 травня 2005 р. про затвердження рішення АГК «Чайка» в частині виключення [PERSON] з членів кооперативу визнано незаконним. Визнано за [PERSON] право власності на даний гараж в порядку спадкування за заповітом після смерті 16 листопаду 2006 р. [PERSON] і зобовязано [PERSON] повернути [PERSON] вказаний гараж. На підставі\~даних судових\~рішень за\~[PERSON]\~з 07\~червня 2012\~р.\~зареєстровано право\~власності на\~вказаний гараж. Згідно Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 01.07.2013 року стягнуто на користь [PERSON] з [PERSON] 19982,50 грн. коштів сплачених за гараж, які [PERSON] на теперішній час не повернув. Разом з тим, в межах розгляду цивільної справи №1416/8366/12 Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11.02.2013 року вжито заходи забезпечення позову у вигляді накладення арешту на нерухоме майно гараж №309, розташований в авто гаражному кооперативі «Чайка» за адресою: м. Миколаїв, вул. 28-ї Армії, 4-Б, що належав на праві власності [PERSON]. 18.07.2014 року державним реєстратором прийнято рішення про реєстрацію права власності на гараж №309 в Обслуговуючому автогаражному кооперативі «Чайка» за Приватним підприємством «Дача 274». Згідно Свідоцтва про право власності від 18.07.2014 р. гараж № 309 в Обслуговуючому автогаражному кооперативі «Чайка» належить на праві приватної власності Приватному підприємству «Дача 274». Відповідно до Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 04.11.2015 року зобовязано [PERSON] не чинити Приватному підприємству «Дача 274» перешкод в користуванні гаражем № 309 в Обслуговуючому автогаражному кооперативі «Чайка» в м. Миколаєві. Зміст правочину не може суперечити\~Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог є підставою для визнання недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша\~статті 215 ЦК України). Згідно із частинами другою та третьою\~статті 215 ЦК України\~недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли у зв'язку із вчиненням особами нікчемного правочину та внаслідок визнання його недійсним. При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції\~ЦК України\~наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи їх статус як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України). З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, статей 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права та інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов'язковий елемент конкретного суб'єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб'єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Статтею 124 Конституції України визначено принцип обов'язковості судових рішень, який з огляду на положення статей 14, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до частини третьої статті 151 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення. З урахуванням особливостей мети забезпечення позову заява про забезпечення позову розглядається судом у день її надходження, копія ухвали про забезпечення позову надсилається заявнику та заінтересованим особам негайно після її постановлення. Така ухвала суду виконується негайно в порядку, встановленому для виконання судових рішень. Крім того, навіть оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання та не перешкоджає подальшому розгляду справи (стаття 153 ЦПК України). Забезпечення позову по суті - це обмеження суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов'язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлюються ухвалою суду, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову (стаття 154 ЦПК України). Тому той факт, що встановлені ухвалою суду обмеження не були зареєстровані у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачено\~Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не може слугувати підставою для висновку про відсутність таких обмежень і про те, що відповідач має право вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майно відповідачу було відомо. Таким чином судом встановлено, що дійсно державна реєстрація права власності на спірний гараж та видача Свідоцтва вчинена всупереч вищевказаним вимогам законодавства через існуючий арешт під час реєстрації . Однак, при здійсненні реєстрації права власності на спірний гараж за ПП «Дача 274» державному реєстратору відомості про накладений на майно арешт надані не були, відомості в Реєстрі прав власності на нерухоме майно про обтяження майна були відсутні, через що реєстратор був позбавлений можливості виявити неправомірність своїх дій. Проте, вимоги про визнання рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на спірний гараж за ПП «Дача 274», на думку суду, є передчасними, оскільки позивачем не надано відомостей про оскарження дій [PERSON] з приводу передачі гаражу у власність ПП «Дача 274», або будь-якого правового Акту, угоди, за яким [PERSON] здійснив відчуження гаражу №309 в АГК «Чайка» в м. Миколаєві. Також жодною із сторін не надано до суду документу, що став підставою для здійснення державної реєстрації права власності за ПП «Дача 274». Суд Ухвалою від 05.10.2017 року витребував у державного реєстратора відповідні документи для встановлення обставин справи в повному обсязі, однак Департаментом з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради повідомлено, що державний реєстратор більше не здійснює повноважень, а Департамент не є правонаступником. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Суд оцінює докази відповідно до вимог ст.ст. 76-81, 263,264 ЦПК за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність, достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог і заперечень. З огляду на викладене, суд позбавлений можливості встановити законність або незаконність Акту, за яким [PERSON] передав право власності на спірний гараж ПП «Дача 274» через відсутність належних доказів доказів. Стосовно доводів сторін з приводу існування між [PERSON] та ПП «Дача 274» корпоративних відносин, суд не приймає їх до уваги, оскільки вони не стосуються предмету спору при розгляді даної справи. Щодо посилань позивача з приводу нікчемності правочину між [PERSON] та ПП «Дача 274», суд виходить з наступного. Відповідно до частини другої\~статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Статтею 228 ЦК України визначено правові наслідки вчинення правочинів, що порушують публічний порядок, вважаються серйозними порушеннями законодавства, мають антисоціальний характер і посягають на істотні громадські та державні (публічні) інтереси, та встановлено перелік правочинів, які є нікчемними та порушують публічний порядок. Відповідно до цієї статті, по-перше, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним; по-друге, правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів,\~ЦК України виходить зі змісту самої протиправної дії та небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину. При цьому категорія публічного порядку застосовується не до будь-яких правовідносин у державі, а лише щодо суттєвих основ правопорядку. З огляду на зазначене, можна зробити висновок, що публічний порядок - це публічно-правові відносини, які мають імперативний характер і визначають основи суспільного ладу держави.\~\~ Отже, положеннями\~статті 228 ЦК України визначено перелік правочинів, які є нікчемними, як такі, що порушують публічний порядок. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права, тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не вважаються такими, що порушують публічний порядок. При кваліфікації правочину за\~статтею 228 ЦК України\~потрібно враховувати вину, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо. Разом з\~цим позивач\~не зазначив\~належних доказів,\~які б\~свідчили \~про порушення\~громадського порядку\~з боку\~відповідачів при\~реєстрації права\~власності на\~спірний гараж\~за ПП\~«Дача 274»,\~не вказав чим саме державна реєстрація\~\~порушує публічний порядок, оскільки сама по собі вона не посягає на суспільні, економічні та соціальні основи держави, не спрямована на порушення публічного порядку, а отже не є такою, що порушує публічний порядок. Таким чином, враховуючи наведене вище, оцінюючи усі докази у сукупності, суд дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити через їх передчасність та недоведеність.

Outcome: dismissed