Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-11 00:00:00

29 вересня 2017 року позивач [PERSON] звернулась до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу з позовом до Державного навчального закладу «Криворізький центр професійної освіти металургії та машинобудування», якій уточнивши, просить ухвалити судове рішення, яким стягнути з ДНЗ «КЦПОММ» на її користь вихідну допомогу при звільненні у сумі 6709,41 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14 серпня 2017 року по 12 лютого 2018 року у сумі 14152,32 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що з 01 жовтня 2015 року по 13 серпня 2017 року працювала в ДНЗ «КЦПОММ» на посадах соціального педагога, керівника гуртка на 0,5 ставки. 13 серпня 2017 року наказом директора №93-к/тр від 22.06.2017 року «Про надання щорічної відпустки та звільнення [PERSON]Я.» була звільнена із займаної посади за частиною 3 статті 38 Кодексу законів про працю України у звязку з порушенням навчальним закладом законодавства про працю. Пунктом 3 наказу їй призначена виплата вихідної допомоги при звільненні у розмірі тримісячного середнього заробітку. У день звільнення з нею не був проведений повний розрахунок, Відповідач не сплатив вихідну допомогу при звільненні у розмірі тримісячного середнього заробітку в сумі 6709,41 грн., виходячи із середньомісячного заробітку 2236,47 грн. У зв'язку і затримкою розрахунку при звільненні просить стягнути відповідно до ст.117 КЗпП України середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 14 серпня 2017 року по 12 лютого 2018 року в сумі 14152,32 грн., виходячи із середньоденної заробітної плати 112,32 грн. Представник відповідача надав суду відзив на позовну заяву [PERSON], в якому позовні вимоги не визнав, проти задоволення позову заперечував. Вважає, що у [PERSON] не було підстав для звільнення за частиною 3 статті 38 КЗпП України у звязку із порушенням навчальним закладом законодавства про працю у звязку з тим, що на момент подання заяви про звільнення порушення були відсутні, а саме: заборгована заробітна плата за січень-квітень 2017 року була виплачена навчальним закладом у травні. Посилається на відсутність вини закладу у затримці виплати заробітної плати, про існування обєктивної неможливості з боку закладу виплачувати заробітну плату в повному обсязі. Звертає увагу суду на те, що наказ про звільнення не надавався на погодження головному бухгалтеру, а тому вважає дії директора здійсненими з перевищенням його службових повноважень. Надає інформацію про те, що ним вжиті заходи щодо оскарження акту перевірки за результатами інспекційного відвідування навчального закладу в період з 13.10 по 17.10.2017 року посадовою особою Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області. Вважає, що перевірка відбулася з порушенням Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 квітня 2017 р. №295. В підтвердженні відсутності вини ДНЗ «КЦПОММ» та на підтримку правової позиції надав суду постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 05.07.2016 №825/1059/16. Посилається на рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 №1-5/2012 в якому зазначаються обовязкові складові частини для реалізації прав працівника, зокрема наявність вини роботодавця (власника або уповноваженого органу) та тримісячний строк звернення до суду, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Вважає розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не співмірним із розміром затриманої заробітної плати не з вини Відповідача в січні-квітні 2017 року. Просить суд при винесені рішення врахувати той факт, що Відповідач є бюджетною установою, якій діє у межах затвердженого кошторису по класифікатору економічних видатків. Представник позивача [PERSON] у своєї відповіді на відгук вимоги, викладені в уточненому позові, підтримала в повному обсязі, при цьому послалась на обставини, викладені в позовній заяві. З письмових доказів, досліджених в судовому засіданні, встановлено наступне: [PERSON] дійсно з 01 жовтня 2015 року по 13 серпня 2017 року перебувала у трудових відносинах з Державним навчальним закладом «Криворізький центр професійної освіти металургії та машинобудування», в якому працювала на посадах соціального педагога, керівника гуртка на 0,5 ставки. Наказом директора від 22 червня 2017 року №93-к/тр «Про надання щорічної відпустки та звільнення [PERSON]Я.» звільнена із займаної посади за ч. 3 ст. 38 КЗпП України у звязку з порушенням навчальним закладом законодавства про працю. Згідно пункту 3 наказу [PERSON] призначена виплата вихідної допомоги при звільненні у розмірі тримісячного середнього заробітку. Наказ виданий на підставі особистої заяви [PERSON], в якій вона зазначила підстави, які спонукали її на звільнення за ч.3 ст.38 КЗпП України. У відповідності до наказу в трудову книжку [PERSON] внесений запис № 15 про звільнення 13 серпня 2017 року за ч.3 ст.38 КЗпП України. Повноваження директора підтверджені наказом про призначення на посаду, наказом про звільнення з посади. Також із довідки про доходи [PERSON] вбачається, що остання виплата заробітної плати ДНЗ «КЦПОММ» була здійснена у червні 2017 року, сплачена сума ставки заробітної плати за посадою 1456,00 грн., надбавка за вислугу років 436,80 грн., надбавка за престижність педагогічної праці 291,20 грн., допомога на оздоровлення 2912,00 грн., заробітна плата за час відпустки 3224,76 грн., індексація заробітної плати в сумі 62,31 грн. Окремою довідкою про доходи зазначений розмір середньомісячної заробітної плати [PERSON] в сумі 2236,47 грн. та розмір середньоденної заробітної плати [PERSON] в сумі 112,32 грн.. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст.98 КЗпП України - оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законів та інших нормативно-правових актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів, у межах бюджетних асигнувань та позабюджетних доходів. Згідно ч. 3 ст. 38 Кодексу законів про працю України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. Згідно з ч. 1 ст. 44 Кодексу законів про працю України при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Стаття 2 Закону України «Про оплату праці» визначає структуру заробітної плати. Основна заробітна плата це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. У відповідності до ст. 22 Закону України «Про оплату праці» суб'єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Згідно з підпунктами г, д, є п. 6.3. Статуту ДНЗ «КЦПОММ», директор самостійно приймає на посади та звільняє з посад працівників Центру; видає в межах своєї компетенції накази і розпорядження, заохочує працівників, учнів та слухачів Центру; встановлює премії і доплати до посадових окладів і ставок заробітної плати працівників Центру за конкретні результати праці. Як вбачається із матеріалів справи, 20 червня 2017 року [PERSON] звернулась до директора ДНЗ «КЦПОММ» із заявою про звільнення за власним бажанням у звязку з порушенням навчальним закладом відносно неї законодавства про працю. Серед порушень вказала на не виплату у повному обсязі заробітної плати протягом січня-квітня 2017 року, систематичну виплату заробітної плати за першу половину місяця в розмірі меншому ніж за фактично відпрацьований час, не виплату заробітної плати (авансу) за першу половину травня 2017 року. Крім того, вказала, що при виплаті у травні 2017 року заборгованої заробітної плати навчальний заклад не виплатив їй компенсацію втрати частини доходу у звязку з порушенням строків виплати заробітної плати. Наказом директора від 22.06.2017 року №93-к/тр [PERSON] була звільнена із займаної посади у звязку із порушенням навчальним закладом законодавства про працю на підставі ч.3 ст.38 Кодексу законів про працю України. Згідно з пунктом 3 наказу їй призначена виплата вихідної допомоги при звільненні у розмірі тримісячного середнього заробітку. Згідно довідки Відповідача від 02.11.2017 року №965 середньомісячна заробітна плата [PERSON] складає 2236,47 гривень. Сума вихідної допомоги [PERSON] у розмірі тримісячного середнього заробітку складає: 6 709,41 грн. (2236,47 грн. х 3 = 6709,41 грн.) Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд не може взяти до уваги доводи представника відповідача про те, що у [PERSON] не було підстав для звільнення за частиною 3 статті 38 КЗпП України у звязку із порушенням навчальним закладом законодавства про працю у звязку з тим, що на момент подання заяви про звільнення порушення були відсутні, а саме: заборгована заробітна плата за січень-квітень 2017 року була виплачена навчальним закладом у травні. Наявними у справі матеріалами підтверджується, що відповідач 22 червня 2017 року прийняв рішення про звільнення Позивача, яке ним було юридично оформлено у вигляді нормативно-правового акту локального характеру наказу №93-к/тр. Цим наказом Відповідач визнав право [PERSON] на звільнення у звязку з порушенням навчальним закладом законодавства про працю. Наказ ні Позивачем, ні Відповідачем, у встановленому законом порядку та строки, не був оскаржений, або змінений та є чинним на час розгляду справи. У відповідності до наказу внесено запис про звільнення за ч.3 ст.38 КЗпП України в трудову книжку [PERSON] Згідно з пунктом 1,3 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Відповідно до частини 4 ст.77 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що не стосуються предмета доказування. Визнання або невизнання вини навчального закладу в порушенні законодавства про працю, зміна формулювання причини звільнення - не є предметом позову, що розглядається, а тому заперечення відповідача з цього приводу не заслуговують на увагу як такі, що не спростовують вимоги Позивача. Не заслуговують на увагу і посилання відповідача на оскарження ним акту перевірки за результатами інспекційного відвідування навчального закладу в період з 13.10 по 17.10.2017 року посадовою особою Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області як такі, що не стосуються предмету позову. Також суд не бере до уваги посилання відповідача на те, що наказ не надавався на погодження головному бухгалтеру, а тому дії директора здійснені з перевищенням його службових повноважень, виходячи з наступного. Відповідно до пункту 1.5 Статуту, затвердженого Наказом Міністерства освіти і науки України від 19.08.2013 року №1219, ДНЗ «КЦПОММ» у своїй діяльності керується Конституцією України, законами, нормативно-правовими актами органами виконавчої влади та Статутом. У відповідності до ст.64 ГК України, пункту 6.2. Статуту ДНЗ «КЦПОММ» керівництво діяльністю Центру здійснює директор. Згідно з підпунктом д) пункту 6.3 Статуту директор видає в межах своєї компетенції накази і розпорядження. Статутом не зазначено, що накази директора підлягають обовязковому погодженню головним бухгалтером та лише за такою умовою набирають чинності. Посилання Відповідача на той факт, що погодження наказів передбачено посадовою інструкцією головного бухгалтера, є припущенням та не підтверджено самою інструкцією, яку Відповідач не надав у якості доказу. Суд оцінює письмові докази в сукупності із іншими доказами, і вважає їх належними в частині доведення факту неотримання позивачем заробітної плати у вигляді вихідної допомоги при звільненні в розмірі тримісячного середнього заробітку. За таких обставин, позов в частині стягнення не отриманої заробітної плати у вигляді вихідної допомоги при звільненні в розмірі тримісячного середнього заробітку в сумі 6709,41 грн. є обґрунтований, не суперечить фактичним обставинам справи, тому є таким, що підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозвязку з положеннями ст.ст. 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за ст. 47 КЗпП України роботодавець зобовязаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24 грудня 1999 року, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 Кодексу законів про працю України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. В разі не проведення розрахунку у звязку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум, вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. Матеріалами справи встановлено що, [PERSON] звільнилась з Державного навчального закладу «Криворізький центр професійної освіти металургії та машинобудування» 13 серпня 2017 року, станом на день винесення рішення по справі, 12 лютого 2018 року, відповідач не виплатив належну позивачу заробітну плату, а саме: вихідну допомогу при звільненні в сумі 6709,41 грн. Затримка розрахунку при звільненні складає 126 робочих днів (з 14 серпня 2017 року по 12 лютого 2018 року): серпень 2017 р. 13 днів, вересень 2017 р. 21 день, жовтень 2017 р. 21 день, листопад 2017 р. 22 дня, грудень 2017 р. 20 днів, січень 2018 р. - 21 день, лютий 2018 р. - 8 днів. Зважаючи на те, що відповідачем не проведений розрахунок з позивачем, з нього на користь позивача на підставі ч. 1 ст. 117 КЗпП України підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні. Згідно з довідкою відповідача середньоденна заробітна плата [PERSON] на день звільнення складає 112,32 грн.. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні складає: 14152,32 грн. 112,32 грн. (середньоденна заробітна плата) х 126 днів (кількість робочих днів затримки розрахунку при звільненні) = 14152,32 грн. Суд не вбачає підстав для застосування принципу співмірності та зменшення розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні виходячи з наступного: позовні вимоги в частині стягнення заробітної плати задоволені повністю, сума заробітної плати, заборгована відповідачем (6709,41грн.) є значною у порівнянні із середнім заробітком позивача (2236,47 грн.) Доводи представника відповідача про застосування позовної давності в три місяці, як то передбачено ст.233 КЗпП не є обґрунтованими. Так, згідно з ч.1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. У своєму рішенні від 22 лютого 2012 року в справі № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозвязку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу, Конституційний Суд України дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Як вбачається з матеріалів справи, на теперішній час ДНЗ «КЦПОММ» не проведено виплату всіх належних позивачеві сум, зокрема, не нарахована та не виплачена вихідна допомогу при звільненні в сумі 6709,41 грн., нарахування якої є обовязком роботодавця при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (ст.44 КЗпП України), тобто перебіг тримісячного строку, встановленого ст. 233 КЗпП України взагалі не розпочався. Тому суд вважає, що позивачем строк звернення до суду не пропущено. Відповідно до ч.1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Згідно довідки Відповідача про доходи [PERSON] її середньомісячна заробітна плата складає 2236,47 гривень, тому сума у розмірі 2236,47 грн. підлягає до негайної виплати. Відповідно до ч. 1 та ч. 6 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Зважаючи на те, що згідно п.3 ст.6 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви, що має майновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового характеру, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 640 грн. 00 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved