Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-23 00:00:00

30.07.2019 позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить визнати його таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS] , мотивований тим, що він проживає в житловому будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] Даний будинок належить йому згідно свідоцтва про право особистої власності на будівлю № 1307 від 02.12.1992. Крім нього в цьому будинку зареєстровані члени його родини, а саме дружина [PERSON] , син [PERSON] . У 2006 році його син виїхав на постійне місце мешкання в Росію. В 2009 році він получив громадянства Російської Федерації. Факт не проживання відповідача підтверджується актами депутата Мангушської селищної ради. Відповідно до вищезазначеного відповідач розтрат, щодо оплати за житло та за комунальній послуги не несе. Тому просить визнати відповідача втратившим право користування житловим будинком [ADDRESS] . Позивач в судове засіданне не з`явися, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Заявлені позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином. Заяв про відкладення розгляду справи чи про розгляд справи у його відсутність до суду не надходило. Відповідно до ст. 247 ЦПК України в зв`язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно п. 1 ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився\~в судове\~засідання без\~поважних причин\~або без\~повідомлення причин,\~не надав\~відзив та позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних обставин. Згідно зі свідоцтвом № 1307 про право особистої власності на будівлю від 02.12.1992, домоволодіння, яке знаходиться в [ADDRESS] , дійсно належить [PERSON] на праві особистої власності (а.с. 4). Згідно адресної картки наданої секретарем виконкому Мангушського селищної ради Половніковою Т.П. від 26.07.2019, за адресою [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а.с. 5). З актів обстеження факту проживання громадян, складеного депутатом селищної ради Кохановою В.А., від 19.10.2018, від 24.01.2019 та від 24.07.2019, у будинку [ADDRESS] зареєстрований [PERSON] , але він виїхав на постійне місто проживання в Росію в 2006 році (а.с. 6). Відповідно до\~ст. 317 ЦК України\~власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно\~ст. 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджується своїм майном на власний розсуд. При цьому держава не втручається у здійснення власником права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (частина друга\~статті 386 ЦК України). Відповідно до\~ст. 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно\~ст.15 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Вказаним право обґрунтовано скористався позивач, як власник спірного будинку. За змістом ч. 1\~ст. 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Частиною 1\~ст. 156 ЖК Української РСР\~передбачено, що члени сім`ї власника будинку, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до ч. 4\~ст. 156 ЖК Української РСР\~до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2\~ст. 64 цього Кодексу. За ч. 1\~ст. 321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 41 Конституції України\~та ст. 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до\~Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.\~ Відповідно до п. постанови №5 Пленуму ВССУ від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша\~статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути\~ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені\~главою 32 ЦК. Згідно ч. 2 ст. 64 ЖК Української РСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Отже, спір виник між позивачем і відповідачем, який є членом сім`ї власника житла. Тому суд вважає, що при вирішенні спірних відносин до застосування підлягають положення\~ст. 405 ЦК України, відповідно до\~якої члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до\~ст. 72\~ЖК Української\~РСР\~визнання особи\~такою,\~що втратила\~право користування\~жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Враховуючи викладене, зважаючи на конкретні обставини справи, а саме те, що відповідач в спірному жиловому приміщенні без поважних причин не проживає понад встановлений законодавством строк, що в свою чергу перешкоджає позивачу здійсненню його права користування та розпорядження належним будинком, а тому позов підлягає задоволенню, а відповідача слід визнати таким, що втратив право користування житловим приміщенням будинком [ADDRESS] . На підставі викладеного,

Outcome: approved