Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-22 00:00:00

7 червня 2017 року позивач звернувся до суду з позовом про витребування квартири, про визнання права власності в порядку спадкування за законом, про визнання недійсним договору іпотеки та припиненої іпотеки. В заяві зазначив, що 22 лютого 2013 року сталася смерть [PERSON], який 27 лютого 2012 року заповів все належне йому майно позивачеві. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина у вигляді квартири [ADDRESS]/Цитрусовій в м. Запоріжжі. У передбачений законом шестимісячний строк позивач звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, у звязку з чим вважається таким, що прийняв спадщину, а після смерті спадкодавця безперешкодно володіє і користується вказаним житлом. Проте, коли в липні 2016 року позивач звернувся до нотаріуса з заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину, він зясував, що спірна квартира належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, укладеному між [PERSON] та [PERSON] 15 липня 2016 року, тобто після смерті власника житла. Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18.05.2017 року, яке набрало законної сили, вказаний договір визнаний недійсним, державна реєстрація права власності на житло за [PERSON] скасована. Разом з цим під час розгляду справи про визнання недійсним правочину щодо купівлі-продажу квартири вказане житло було відчужене [PERSON] [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 10.01.2017 року, а 12 січня 2017 року [PERSON] передала квартиру в іпотеку відповідачу [PERSON] Так як наступні правочини щодо відчуження майна, що були вчинені після недійсного правочину, не підлягають визнанню недійсними, а способом захисту порушеного права в такому випадку має бути подання віндикаційного позову, просить про витребування спірної квартири від [PERSON], оскільки йому як спадкоємцю, який здійснив право на спадкування, належить право вимоги про витребування майна від недобросовісного набувача, а також від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі. Крім того, просить про визнання за ним права власності на квартиру [ADDRESS]/Цитрусовій в м. Запоріжжі в порядку спадкування за заповітом, так як він реалізував право на отримання спадщини. Так як [PERSON] передала квартиру в іпотеку у відсутність відповідного права, оскільки право власності на неї набула всупереч закону, договір іпотеки як такий, що не відповідає вимогам закону, є недійсним. Визнання іпотечного договору недійсним тягне за собою припинення іпотеки, тому позивач просить про задоволення і цієї вимоги. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23 червня 2017 року відкрито провадження в справі і справу призначено до судового розгляду. В судове засідання позивач не зявився. Його представник надав письмове звернення, яке містить прохання про задоволення позову та вирішення справи без її участі, а також згоду на ухвалення рішення при заочному розгляді справи. Відповідачі, належним чином повідомлені про дату, час та місце вирішення спору, до суду не зявилися; заяв про розгляд справи в їхню відсутність суду не надали. За вказаних обставин суд зі згоди представника позивача, висловленої в його письмовій заяві, ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Третя особа, належним чином повідомлена про дату, час та місце вирішення спору, до суду не зявилася, не надавши повідомлення про згоду на участь у справі, що в силу ст. 223 ЦПК України зумовило судовий розгляд без її участі. Зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд знаходить позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню, з наступних міркувань. Судом встановлено, що 22 лютого 2013 року сталася смерть [PERSON], якому на момент смерті належало право власності на квартиру [ADDRESS]/Цитрусовій в м. Запоріжжі (а. с. 11-13). 27 лютого 2012 року [PERSON] склав заповіт на користь позивача (а. с. 15). Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18.05.2017 року, яке набрало законної сили, визнаний недійсним договір купівлі-продажу квартиру [ADDRESS]/Цитрусовій в м. Запоріжжі, укладений 15 липня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] (а. с. 17). В силу ст. 1217 ЦК України до видів спадкування відносяться спадкування за законом і за заповітом. За змістом ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно із ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Подавши у встановлений законом шестимісячний строк до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, позивач реалізував своє право на прийняття спадщини, і так як згідно із цивільним законодавством (ст. 1218 ЦК України) до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, то і особа, що прийняла спадщину, вправі витребувати спадкове майно від інших осіб. Спірне майно, а саме: квартира [ADDRESS]/Цитрусовій в м. Запоріжжі, право на прийняття якої у спадщину було реалізовано позивачем шляхом подання заяви про прийняття спадщини, за недійсним правочином було набуто [PERSON] 15 липня 2016 року. Наступним по відношенню до вказаного правочину, що визнаний судом недійсним, став договір купівлі-продажу, укладений 10 січня 2017 року між [PERSON] і [PERSON] Як випливає з розяснень п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за умови визнання першого договору недійсним позови власника майна про визнання наступних правочинів щодо відчуження цього майна недійсними не підлягають задоволенню, а засобом судового захисту є подання віндикаційного позову. Право власника (спадкоємця власника) на захист свого права шляхом висування вимоги про витребування майна із чужого незаконного володіння та від добросовісного набувача внормоване ст. ст. 387, 388 ЦК України. Так як законом встановлено презумпцію правомірності набуття права власності (ст. 328 ЦК України), при вирішенні вимоги про витребування майна з чужого володіння суд вважає за необхідне застосувати положення ст. 388 ЦК України, виходячи з добросовісності набуття [PERSON] спірного майна, оскільки інше не випливає прямо із закону і не встановлено судом. Оскільки право на квартиру [PERSON] набуте на підставі визнаного судом недійсним правочину, воно вибуло з володіння власника не з його волі, за межами цивільної правоздатності особи, таке майно відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України підлягає поверненню власнику від добросовісного набувача. На підставі наведених міркувань суд вважає, що вимога про витребування квартири ґрунтується на положеннях матеріального права і підлягає задоволенню. Вимога про визнання права власності в порядку спадкування спрямована в русло правовідносин, що регулюють відносини спадкування. Фактичні обставини справи, встановлені судом, дозволяють суду зробити беззаперечний висновок, який вже наведений судом вище, про здійснення позивачем права на спадкування; неможливість реалізації цього права шляхом отримання свідоцтва про право на спадщину зумовлена обєктивними перешкодами, а саме: незаконною передачею цього права іншій особі. У звязку з викладеним суд знаходить за можливе застосувати судовий захист в спосіб, обраний позивачем, і визнати за ним право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] Визнання права власності за [PERSON] на спадкове майно припиняє право власності на нього [PERSON], а наведені судом міркування з урахуванням положень закону свідчать на користь того, що [PERSON], хоча й визнана судом добросовісним набувачем, незалежно від її волі не мала права на набуття вказаної квартири. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити Цивільному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою, шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно із п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, що приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України. Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. В силу п. 8 зазначеної постанови відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203, саме на момент вчинення правочину. Право власності від [PERSON] до [PERSON], як зазначено, перейшло на підставі договору купівлі-продажу. Право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення (ст. 658 ЦК України). Так як [PERSON] на момент відчуження спірної квартири не належало право її продажу, суд вбачає всі підстави для кваліфікації правочину, що оспорює позивач, як недійсного з мотивів його невідповідності закону. Визнання іпотечного договору недійсним в силу ч. 1 ст. 17 Закону України «Про іпотеку» припиняє іпотеку. Наведені положення закону дають суду підстави і для задоволення вимог про припинення іпотеки.

Outcome: approved