Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-14 00:00:00

30 червня 2016 року [PERSON] звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТОМОТОРСГРУП» про захист прав споживача, визнання недійсним договору майнового лізингу № 505018 від 11.06.2015 року та застосування наслідків недійсності правочину, а саме стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТОМОТОРСГРУП» на користь позивача 141400,00 гривень. В обґрунтування позову [PERSON] зазначає, що 11.06.2015 року між ним та Лізинговою компанією ТОВ «АМГ» був укладений договір № 505018 майнового лізингу, відповідно до якого відповідач повинен передати трактор МТЗ 82.1 Беларус, 2013 року випуску, колір червоний, вартістю 200000,00 гривень позивачу в користування після сплати останнім платежів, зазначених в додатку 3 до договору. Позивач сплатив відповідачу фінансовий платіж у розмірі 40000,00 гривень, перший внесок у розмірі 100000,00 гривень, комісійний збір за проведення фінансових операцій 1400,00 гривень. Однак, відповідач транспортний засіб позивачу так і не передав, тому позивач вважає, що вказаний договір фінансового лізингу підлягає визнанню недійсним, оскільки не відповідає внутрішній волі позивача, внаслідок введення його в оману, а також те, що договір укладений з використанням відповідачем нечесної підприємницької практики і включенням до договору несправедливих умов, тому позивач звернувся до суду з цим позовом. В судове засідання позивача не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, за наявними у справі доказами, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, заперечень на позов не надав, заяву про розгляд справи в його відсутності суду не надав. Виклики в судове засідання відповідачу було направлено за відкритими даними про адресою місцезнаходження, що зазначене в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців: [ADDRESS], які повернулися на адресу суду з позначкою «неправильно зазначена (відсутня) адреса одержувача» (а.с. 73, 80). Відповідно до вимог ч. 5 ст. 74 ЦПК України у разі відсутності юридичних осіб за адресою місцезнаходження, що знаходиться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, вважається, що судовий виклик вручено їм належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За таких обставин, враховуючи неявку в судове засідання належним чином повідомленого відповідача, від якого до суду не надійшла заяв про розгляд справи в її відсутності, а також згоду позивача на заочний розгляд справи, суд вважає за можливе розглядати цивільну справу у відсутності сторін та ухвалити заочне рішення по даній справі в порядку ст.ст. 224, 225 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Враховуючи, що сторони не скористалися правом брати участь у судовому засіданні, суд розглядає цивільну справу за наявними у справі матеріалами. Суд, розглянувши цивільну справу в межах заявлених вимог, вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що 11.06.2015 р. між сторонами укладено договір майнового лізингу №505118, відповідно до якого лізингодавець (Лізингова компанія ТОВ «АМГ») зобов'язується придбати та передати на умовах майнового лізингу у користування майно - трактор МТЗ 82.1 Беларус, 2013 року випуску, червоного коліру, вартістю 200000,00 гривень, а лізингоодержувач - [PERSON] зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами договору (а.с. 11-25). На виконання умов договору позивач сплатив відповідачу фінансовий платіж у розмірі у розмірі 40000,00 гривень, перший внесок у розмірі 100000,00 гривень, комісійний збір за проведення фінансових операцій 1400,00 гривень (а.с. 26, 27, 28). Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Зі змісту договору вбачається, що вказаний договір, хоч і має назву «Договір майнового лізингу», проте в преамбулі договору зазначено, що сторони уклали договір фінансового лізингу. А відтак, на вказані правовідносини розповсюджуються положення закону щодо фінансового лізингу. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачу) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості з лізингоодержувачем або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов, на певний строк і за встановлену плату. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем спеціфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються цим законом, положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий лізинг віднесено до фінансових послуг. Разом з тим, в укладеному договорі не конкретизований предмет лізингу (рік випуску, колір, об'єм двигуна, індивідуальних технічних характеристик, індивідуальної комплектації тощо), що є порушенням ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», ст. 807 ЦК України. Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова установа це - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії. З цього можна зробити висновок, що відповідач при укладенні договору з позивачем діяв як фінансова установа, що надає фінансові послуги пов'язані з лізингом. Частиною 3 розділу 1 Положення про Державний реєстр фінансових установ від 28.08.2003 року передбачено, що дія цього Положення поширюється на всіх юридичних осіб незалежно від їх організаційно-правової форми та форми власності, які відповідно до Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» надають одну чи декілька фінансових послуг, державне регулювання діяльності з надання яких належить до компетенції Нацкомфінпослуг». Згідно з ч. 8 р. 1 Положення про Державний реєстр фінансових установ від 28.08.2003 року, фінансова установа має право надавати фінансові послуги після внесення її до Реєстру та отримання Свідоцтва. Якщо відповідно до нормативно-правових актів для надання певної фінансової послуги необхідно мати ліцензію та/або дозвіл, фінансова установа має право на надання такої послуги лише після отримання відповідної ліцензії та/або дозволу. Відповідно до ч. 4 ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції. Згідно з ч. 4 ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» розпорядженням Держфінпослуг № 21 від 22.01.2004 року розроблено Положення про надання фінансових послуг з фінансового лізингу юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами. Відповідно до п. 2 Положення для надання послуг з фінансового лізингу юридичними особами необхідна наявність Довідки про взяття на облік юридичної особи, виданої Держфінпослуг та/або Нацкомфінпослуг. Таким чином, судом встановлено, що відповідач уклав з позивачем договір фінансового лізингу за відсутності необхідного обсягу цивільної дієздатності, що є необхідною умовою для чинності правочину згідно з положеннями ч. 2 ст. 203, 227 ЦК України, чим ввів позивача в оману. Зокрема, вказаний договір лізингу укладено відповідачем без відповідного дозволу (ліцензії), відповідач як фінансова установа не включений до Державного реєстру фінансових установ та Реєстру осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги. Відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Частина 1 ст. 229 ЦК України встановлює, що істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. У даному випадку має місце умисне замовчування представником ТОВ «АВТОМОТОРСГРУП» відсутності у останнього статусу фінансової установи, відсутності ліцензії на здійснення діяльності з надання послуг фінансового лізингу, у зв'язку з чим представник ТОВ «АВТОМОТОРСГРУП» ввів позивача щодо своїх прав ТОВ «АВТОМОТОРСГРУП» на укладання договору майнового лізингу в оману. Таким чином, суд дійшов висновку, що наявні підстави для визнання договору майнового лізингу недійсним згідно із ст. 230 ЦК України. Частиною 6 статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У цьому разі кожна із сторін зобов'язання повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Оскільки суд дійшов висновку про визнання договору недійсним, то відповідно з відповідача підлягає стягненню на користь позивача фінансовий платіж у розмірі 40000,00 гривень, перший внесок у розмірі 100000,00 гривень, комісійний збір за проведення фінансових операцій 1400,00 гривень. Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 551,20 гривні за немайнові вимоги та 1% за майнові вимоги, що становить 1414,00 гривень.

Outcome: approved