Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-14 00:00:00

2 червня 2014 року, представник позивачів звернувся до суду з названим позовом, в якому просив суд, виселити відповідачів та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у житловому будинку (предмету іпотеки), розташованому за адресою : [ADDRESS], посилаючись на відмову відповідачів виселитися зі спірного будинку, незважаючи на письмове повідомлення банку з вимогою про виселення з посиланням на ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та рішення апеляційного суду Одеської області від 10.07.2013 р., яке набрало законної сили з моменту проголошення і ніким не було оскаржене, яким було частково задоволені позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» і в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № ODOVGK01420303 від 23.07.2007 р., укладеного між позивачами та відповідачем [PERSON] в розмірі 34762,72 дол. США звернуто стягнення на будинок загальною площею 114,40 кв.м, який розташований за адресою : [ADDRESS], шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «Приват-Банк» з укладанням договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням ПАТ КБ «Приват-Банк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу за початковою ціною на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності (незалежним експертом) на стадії оцінки будинку. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, електронною поштою, однак надіслав на адресу суду заяву про розгляд справи у його відсутності, в якій позов підтримав у повному обсязі та у разі неявки відповідачів в судове засідання, не заперечував проти постановлення заочного рішення по справі (а.с. 29,39,40). Відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] позов не визнали повністю, мотивуючи його безпідставністю з посиланням на Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», яких просили суд застосувати до спірних правовідносин. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового розгляду справи була повідомлена належним чином, що підтверджується особистою розпискою про вручення судової повістки з підписом, однак надіслала до суду свою письмову заяву, в якій просила суд відмовити у задоволенні позову банку, мотивуючи його незаконністю і порушенням прав малолітніх дітей, а також, посилаючись на стан свого здоров`я, просила суд слухати справу за її відсутністю (а.с. 43,50-52). Представниця 3-ої особи : Органу опіки та піклування Овідіопольської РДА Одеської області, просила суд, відмовити у задоволенні позову, мотивуючи це порушенням житлових прав малолітніх дітей та просила суд застосувати до спірних правовідносин Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Заслухавши думку та правові позиції учасників процесу, дослідивши матеріали справи та додатково надані докази, суд вважає, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона - повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи та розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі - розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. У відповідності з ч. 3 статті 61 ЦПК України - обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно із ст. 6 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод - кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого роти нього кримінального звинувачення. Стаття 17 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визначених цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачене в Конвенції. Відповідно до п. 43 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», ч. 4 ст. 9, ст. 109 ЖК України, ст.ст. 39-40 Закону України «Про іпотеку» - виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому, примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов : якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Крім іншого, ст. 109 ЖК України передбачає, що виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення - за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Статтею 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Таким чином, виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до ст. 132-2 ЖК України. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених вказаною статтею - не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому ч. 3 цієї статті. Згідно із п. 44 вказаної Постанови, а також ст. 32 ЦК України, ст. 177 СК України, ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» № 2402-ІІІ від 26.04.2001 р., батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. У зв'язку із наведеним, належить виходити з того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки. Будь-які дії, вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку, народження дитини після укладення договору іпотеки) - не є підставою для визнання такого договору недійсним із підстави невиконання вимог закону про отримання згоди органу опіки та піклування. Згідно із ст. 526 ЦК України - зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Стаття 527 ЦК України передбачає, що боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги. Одночасно з цим, ст. 530 ЦК України вказує, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у 7-ми денний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. У відповідності до ч. 4 ст. 29 ЦК України - місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. У судовому засіданні було встановлено, що на підставі рішення апеляційного суду Одеської області від 10.07.2013 р., яке набрало законної сили з моменту проголошення і ніким не було оскаржене, були частково задоволені позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» і в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № ODOVGK01420303 від 23.07.2007 р., укладеного між позивачами та відповідачем [PERSON] в розмірі 34762,72 дол. США звернуто стягнення на будинок загальною площею 114,40 кв.м, який розташований за адресою : [ADDRESS], шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «Приват-Банк» з укладанням договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням ПАТ КБ «Приват-Банк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу за початковою ціною на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності (незалежним експертом) на стадії оцінки будинку (а.с. 15-17). Відповідно до копій паспортів та особистих пояснень відповідача [PERSON] та його дружини [PERSON], яка діє в своїх інтересах і в інтересах малолітніх дітей [PERSON] [INFO] і [PERSON] [INFO] - вони зареєстровані і постійно проживають у спірному будинку, що зокрема підтверджується довідкою КП «Великодолинське» № 1507 від 10.07.2014 р. (а.с. 46). Відповідачі [PERSON] та [PERSON], які є батьками відповідачки [PERSON] - проживають у спірному іпотечному будинку без реєстрації, що підтвердив суду відповідач [PERSON] та підтверджується довідкою Великодолинської селищної ради № 415 від 10.07.2014 р., актом депутата Великодолинської с/р та письмовими поясненнями відповідачки [PERSON] (а.с. 47,48). 3 квітня 2014 р., на адресу всіх мешканців спірного будинку (всіх відповідачів) була надіслана письмова вимога (повідомлення) № 30.1.0.0/2-330, в якій позивачі вимагали від відповідачів, з посиланням на ст. 40 Закону України «Про іпотеку», в 30-ти денний строк з дня отримання цієї вимоги добровільно звільнити вищевказаний будинок разом із усіма незареєстрованими у предметі іпотеки членами сім`ї та іншими мешканцями (а.с. 18). В судовому засіданні, відповідачі підтвердили факт отримання ними всіма вказаної вимоги про виселення 17 квітня 2014 р. і відповідно їм було відомо про вказану вимогу про виселення, однак, як пояснили відповідачі, вони всі відмовилися і відмовляються на сьогодні висилятися із іпотечного будинку у зв'язку з відсутністю у них іншого житла, а відповідач [PERSON] підтвердив, що будь-якого договору найму спірного будинку ні він, ні його дружина [PERSON] ні з ким з відповідачів не укладали, так як проживають у будинку, який належить чоловікові їхньої доньки разом із ними на законних підставах. На підставі вищевикладених норм Закону та рішення апеляційного суду Одеської області від 10.07.2013 р. - суд вважає повністю обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню позов ПАТ КБ «ПриватБанк». Судом не приймаються до уваги посилання всіх відповідачів та представниці Органу опіки та піклування Овідіопольської РДА на Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» як безпідставні і необґрунтовані - враховуючи, що дія вказаного Закону розповсюджується на стягнення майна, наданого в забезпечення кредитів в іноземній валюті, а не на виселення мешканців з іпотечного будинку, а також у зв'язку з тим, що з приводу іпотечного спірного житлового будинку вже було постановлено рішення апеляційного суду Одеської області від 10.07.2013 р., яке набрало законної сили з моменту його винесення і яким, на спірний будинок вже було звернуто стягнення в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, шляхом його продажу з укладенням договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності з наданням ПАТ КБ «ПриватБанку» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. Крім того, у відповідності до вимог ст.ст. 88 ЦПК України, з відповідачів у дольовому порядку, на користь ПАТ КБ «Приватбанку» мають бути стягнуті понесені та документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 243,60 грн. та судовий збір за забезпечення доказів по справі 121,80 грн., які були підтверджені банком документально (а.с. 25,26). Після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів та обставин справи суд дійшов висновку щодо необхідності задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанку», які суд вважає обґрунтованими і доведеними банком документально та такими, що знайшли своє підтвердження у судовому засіданні.

Outcome: approved