Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-21 00:00:00

30.11.2020 року [PERSON] подав до Іванівського районного суду Херсонської області позовну заяву до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» в порядку захисту прав споживачів, в якій просить визнати недійсним договір позики №001/70/136773 від 17.05.2019 року укладений між [PERSON] та ТОВ «Глобал кредит» право вимоги за яким перейшло до ТОВ «ФК «Довіра та гарантія». Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.11.2020 року у провадження судді Іванівського районного суду Херсонської області Ференц Р.І. передана справа № 656/869/20. Предметом позову є визнання недійсним договору позики №001/70/136773 від 17.05.2019 року який укладений між позивачем та ТОВ «Глобал кредит». Зазначений спір відповідно до вимог ст. 19 ЦПК України належить до компетенції судів щодо розгляду цивільних справ, оскільки ч.1 ст.19 ЦПК України\~ передбачає, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Згідно ст. 23 ЦПК України усі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються місцевими загальними судами як судами першої інстанції. Справа підсудна Іванівському районному суду Херсонської області, оскільки ст.ст.23, 27, 162 ЦПК України передбачено, що усі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються місцевими загальними судами як судами першої інстанції, позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання або перебування такої особи. Ч.5 ст. 28 ЦПК України передбачено, що позови про захист прав споживачів можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору. Позовна заява подана особою, яка згідно вимог ст. 47 ЦПК України наділена цивільною процесуальною дієздатністю. Стислий виклад позиції сторін по справі. 30.11.2020 року [PERSON] подав до Іванівського районного суду Херсонської області позовну заяву до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» в порядку захисту прав споживачів, в якій просить визнати недійсним договір позики №001/70/136773 від 17.05.2019 року укладений між [PERSON] та ТОВ «Глобал кредит» право вимоги за яким перейшло до ТОВ «ФК «Довіра та гарантія». Свої вимоги мотивує тим, що між позивачем та ТОВ «Глобал кредит» було укладено договір №001/70/136773 від 17.05.2019 року відповідно до якого позивачем було отримано позику. Право вимоги за договором № 001/70/136773 від 17.05.2019 року від ТОВ «Глобал кредит» перейшло до ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» відповідно до договору факторингу. Позивач зазначає, що ознайомившись зі змістом договору №001/70/136773 від 17.05.2019 року, вважає, що укладений договір є недійсним, оскільки ним не було підписано договір про фінансову послугу, не було отримано повної та об`єктивної інформації про фінансову послугу, щодо умов договору, був введений в оману при отриманні кредитних послуг, та істотних умов договору, а зокрема на рахунок відсоткової ставки за користування кредитом, на рахунок непомірно великої відсоткової ставки у випадку порушення зобов`язання, у зв`язку з чим просить визнати недійсним договір позики №001/70/136773 від 17.05.2019 року укладений між позивачем та ТОВ «Глобал кредит» право вимоги за яким перейшло до ТОВ «ФК «Довіра та гарантія». Відповідач товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» заперечив проти позову до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» про визнання кредитного договору недійсним, просить відмовити в задоволенні позовної заяви в повному обсязі зсилаючись на те, що 17.05.2017 року між [PERSON] та ТОВ «Глобал Кредит» укладено кредитний договір № 001/70/136773 від 22.12.2017 року, за умовами якого фінансова установа надала кредит на суму 15 756,00 грн. ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», яка залучена позивачем в якості відповідача, не є суб`єктом спірних матеріально-правових відносин (не є стороною кредитного договору). Відповідач зазначає, що позивач у позові невірно визначив відповідача по справі, оскільки в позові оспорюється кредитний договір, який не був укладений між позивачем і відповідачем на момент укладення кредитного договору ТОВ «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» не була стороною правочину, а відтак наслідки визнання договору недійсним не повинні зачіпати її інтереси. ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» є третьою особою по відношенню до даного договору, у якої є опосередковане відношення до оспорюваного правочину. 27.01.2020 року додатковою угодою №4 за договором фаторинку NGlobal DG-1 від 05.10.2017 року між ТОВ ФК Довіра та Гарантія та ТОВ «Глобал Кредит» відповідно до якого відступлено право вимоги за кредитними договорами в тому числі і N 001/70/136773 від 17.05.2019 року. Представник третьої особи яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача товариство з обмеженою відповідальністю «Глобал кредит» не з`явився з невідомих суду причин, про причини неявки суд не повідомив, про час та місце розгляду справи був повідомленим належним чином і в передбачений законом порядок, пояснення щодо позову або відзиву не подав. Заяви (клопотання) учасників справи. Позивачем до суду 26.11.2020 року подано клопотання про розгляд справи без його участі та його представника за наявними в справі матеріалами а також клопотання про витребування документів у відповідача договору позики №001/70/136773 від 17.05.2019 року. Відповідачем 24.12.2020 року на електронну адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому висловлена позиція проводити судове засідання без участі представника ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», заперечує проти позову [PERSON] до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» про визнання кредитного договору недійсним, просить відмовити у повному обсязі у задоволені позовних вимог . Третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача пояснення щодо позову або відзиву, заяв, клопотань на адресу суду не подала. Інших заяв, клопотань від сторін по справі на адресу суду не надходило. Процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 16.12.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до\~ товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» про захист прав споживачів, залучено до участі у даній справі в якості третьої особи яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача товариство з обмеженою відповідальністю «Глобал кредит», витребовано для долучення до матеріалів цільної справи у відповідача товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» належним чином завірену копію договору позики № 001/70/136773, який укладений 17.05.2019 року. Позивач отримав копію ухвали від 16.12.2020 року, про що підтверджує рекомендоване повідомлення про вручення, яке було позивачу вручене 21.12.2020 року згідно відмітки. Відповідачу скеровано повідомлення на електронну адресу, про що підтверджує відмітка про таке скерування 17.12.2020 року. Протокольно 28.12.2020 року у зв`язку з неявкою всіх учасників справи, відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України судове засідання перенесено до 15.01.2021 року. Протокольно 15.01.2021 року у зв`язку з неявкою всіх учасників справи, відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України судове засідання перенесено до 08.02.2021 року. Ухвалами суду від 15.01.2021 року, 08.02.2021 року призначено судові засідання 08.02.2021 року та 22.02.2021 року, сторони зобов`язано вчинити дії, які вказані в ухвалах. Ухвалою суду від 22.02.2021 року цивільній справі призначено і проведено заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів та в порядку, передбаченому ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв`язку, суд встановив наступні обставини справи, відповідні до них правовідносини та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та ТОВ «Глобал кредит» 17.05.2019 року уклали кредитний договір №001/70/136773 відповідно до якого позивачем було отримано ТОВ «Глобал кредит» позику на загальну суму 15756,00 грн. 27.01.2020 року додатковою угодою №4 за договором фаторинку NGlobal DG-1 від 05.10.2017 року між ТОВ ФК Довіра та Гарантія та ТОВ «Глобал Кредит» відповідно до якого відступлено право вимоги за кредитними договорами в тому числі і N° 001/70/136773 від 17.05.2019 року. Позивачем залучено в якості відповідача товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія». В позовній заяві позивач просить визнати недійсним договір позики №001/70/136773 від 17.05.2019 року укладений між позивачем [PERSON] та ТОВ «Глобал кредит» право вимоги за яким перейшло до ТОВ «ФК «Довіра та гарантія». Встановивши дійсні обставини справи, дослідивши докази сторін по справі, суд, вирішуючи спір між сторонами, виходить з наступних мотивів та норм права. Суд встановив, що між сторонами у справі виникли правовідносини у сфері споживчого кредитування, які регулюються нормами Розділу І «Загальні положення про зобов`язання» та Главою 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» Розділу ІІІ «Окремі види зобов`язань Книги п`ятої «Зобов`язальне право» Цивільного кодексу України. Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів. Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п.3 ч.1 ст.3 ЦК України. Одним із принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п.6 ч.1 ст.3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. Згідно вимог ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом Вимогами ч.ч. 2,3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторін і збирання доказів у цивільних справах за загальним правилом не є обов`язком суду, оскільки може бути порушення принципу змагальності, відхід від змагальної моделі у бік слідчої моделі цивільного судочинства. Позивач, зазначаючи в позові про те, що він, ознайомившись зі змістом договору №001/70/136773 від 17.05.2019 року, вважає, що такий укладений договір є недійсний, такий договір, як предмет спору не долучає до матеріалів. Відповідно до п. 2. ч. 1 ст. 43 ЦПК України учасники справи мають право подавати докази, яке у взаємозв`язку з положеннями ст. 44 ЦПК України повинно використовуватись добросовісно, а не всупереч завданню судочинства. Відповідно до п. 2 та 4 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. До обов`язків учасників процесу у сфері доказування належать згідно вимог п. 2 ч. 2 ст. 43 ЦПК України сприяння своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи. Крім цього,\~ п. 4 ч. 2 ст. 43 ЦПК України передбачено подання усіх наявних у них доказів в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Положення ст. 81 ЦПК України відбивають приватноправові засади змагальності цивільного процесу, відповідно до чого тягар доказування цілком покладається на сторін. У такому контексті зазначений обов`язок із доказування характеризується специфічністю та виникає тоді, коли особа реалізує своє право на судовий захист. При цьому особа наділена правом самостійно обирати коло доказів, на які вона посилається і які подає до суду, виходячи із своєї процесуальної заінтересованості та позиції у справі. Тоді, коли особа використовує свої процесуальні права у сфері доказування всупереч їх меті, діє недобросовісно, то починає зачіпатися загальний публічно-правовий інтерес в ефективному відправленні правосуддя, що повинно мати наслідком відповідну реакцію суду. Крім того, суд звертає увагу сторін на те, що процесуальним законодавством передбачена необхідність доведення доказів до відома учасників справи. Зокрема, копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Вимогами ч. 9 ст. 83 ЦПК України суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Також вимогами ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України закріплює положення щодо того, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. При цьому жодні докази для суду не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. На основі поданих доказів суд оцінює, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суддю у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш обґрунтованою. За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. У відповідності до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст.627 ЦК України). За змістом ст..ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (ч.2 ст.369 ЦК України) Абзац 2 ч.2 ст.639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст..ст. 205, 207 ЦК України). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09.09.2020 року у справі №732/670/19, від 23.03.2020 року у справі № 404/502/18, від 07.10.2020 року № 127/33824/19. У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України). Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України). Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». Згідно із п.6 ч.1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (п.12 ч.1 ст.3 згаданого Закону). Відповідно до ч.3 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному ч.6 ст. 11 цього Закону. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч.4 ст. 11 цього Закону). Згідно із ч.6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст..12 Закону України «Про електронну комерцію»; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст..12 Закону України «Про електронну комерцію»; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилом ч.8 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному ч.6 ст. 11 цього Закону. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст..12 Закону України «Про електронну комерцію», вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст..12 Закону України «Про електронну комерцію», є оригіналом такого документа. Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Із системного аналізу положень вище вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей договору щодо виконання якого виник спір між сторонами, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему позивача можливе за допомогою електронного цифрового підпису відповідача лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Позивач зазначає, що отримав фінансову послугу шляхом обрання форми укладення договору за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи, що відповідає вимогам вказаних нормативних актів. Проте суд критично ставиться до позиції позивача в тій частині, що ним не було підписано 17.05.2019 року договір №001/70/136773, оскільки така позиція суперечить вимогам форми і способу підписання договорів в сфері електронної комерції. Окрім цього, позивачем не доведено зворотного. Також суд не приймає до уваги позицію позивача про те, що його не ознайомлено з умовами договору, введено його в оману на рахунок істотних умов договору, а також те, що в договорі не була вказана ціна та сукупна вартість кредиту, оскільки така позиція суперечить формі і способу укладення договору за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи. Окрім цього, зазначення позивачем в позові факту ознайомленням ним з істотними умовами договору, сформульоване у вигляді твердження, що в договорі не була вказана ціна та сукупна вартість кредиту, а також те, що ознайомившись зі змістом договору №001/70/136773 від 17.05.2019 року вказуються на наявність та обізнаність ним зі змістом договору та всіма істотними його умовами. Позивач не довів факт не підписання ним кредитного договору з товариством з обмеженою відповідальністю «Глобал кредит», оскільки не надав належних та допустимих доказів на підтвердження своєї позиції Натомість позивач ствердив, що отримав фінансову послугу у вигляді грошових коштів шляхом укладення договору за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи. Суд дійшов висновку, що [PERSON] , укладаючи договір із певними погодженими умовами отримання кредиту, а у подальшому ставлячи вимогу і прийшовши до висновку про визнання певних таких умов несправедливими та їх незастосування або застосування із певними відхиленнями на його користь або, можливого, невизнання факту отримання кредиту з метою неповернення грошових коштів, така сторона переважно діє недобросовісно (порушуючи принцип добросовісності), що суперечить вимогам п. 3 ч. 1 ст. 3 і ст. 13 ЦК. В таких діях вбачається принцип суперечливої поведінки в процесі, оскільки дії відповідача за період з часу укладення 17.05.2019 року кредитного договору №001/70/136773 і в подальшому отримавши в ТОВ «Глобал кредит» кошти на загальну суму 15756,00 грн., а також в період використання отриманих грошових коштів і до часу підготовки 26.11.2020 року позову в суд, ставить вимогу визнати недійсним такий договір, на основі якого він отримав кошти. В діях відповідача вбачається непослідовність дій, оскільки спочатку відповідач погодив договірні\~ умови, отримав кредитні кошти, виконував умови договору, а потім вчинив дії щодо невиконання договірних умов, у тому числі намагається узаконити незастосування зазначених умов. Суд в діях позивача вбачає процесуальний ест опель, який становить собою принцип, відповідно до якого сторона не повинна мати можливість отримати переваги від своєї непослідовної поведінки в процесі на шкоду іншій стороні. По суті йдеться про заборону відмови від попередніх процесуальних дій, вчинених стороною під час провадження, та зміни процесуальної поведінки сторони на шкоду іншій стороні. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Зазначене положення, безперечно, спрямоване на забезпечення передбачуваності процесуальної поведінки сторін спору та унеможливлення отримання процесуальних переваг недобросовісної сторони спору. Ухвалюючи рішення, судом враховане те, що між сторонами мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися домовленості сторін договору було відкрито розрахунковий рахунок, було надано грошові кошти, які відповідач використовував. За таких обставин, суд відмовляє позивачу у задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed