Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-17 00:00:00

3 квітня 2017 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» звернулося до суду із зазначеним позовом, у якому просить стягнути з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором б/н від 23.03.2011 року на загальну суму 11 704 грн. 80 коп. та судові витрати. В обґрунтування позову зазначає, що всупереч умов укладеного між публічним акціонерним товариством «ПРИВАТБАНК» (далі - Банк/позивач) та [PERSON] кредитного договору від 23.03.2011 року (далі - Кредитний договір), останній своїх зобов'язань по Кредитному договору належним чином не виконував. У зв'язку з чим, станом на 31.01.2017 року, у [PERSON] перед Банком виникла заборгованість по кредиту, що складає 11 704 грн. 80 коп., яку останній не погашає у добровільному порядку, що змусило банк звернутись до суду з даним позовом. Представник позивача у судове засідання не прибув, подав письмову заяву, в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просив справу розглянути без його присутності, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, погодившись сплати заборгованість за кредитним договором в сумі 292 грн. 31 коп., з яких: 109 грн. 52 коп. - заборгованість за тілом кредиту; 99 грн. 02 коп. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 83 грн. 77 коп. - заборгованість по пені. Подав клопотання про застосування строків позовної давності (а.с. 48), у якому зазначав, що згідно правових позицій Верховного Суду України та змісту кредитного договору, позовна давність обчислюється окремо по кожному простроченому платежу, а тому перебіг трирічного строку позовної давності щодо щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу. Відповідачем подано письмові пояснення від 16 травня, 21 червня, 18 липня 2017 року, у яких [PERSON] зазначає про неправильність нарахування банком заборгованості за кредитним договором та надає свій розрахунок. Вказав, що строк погашення кредиту в повному обсязі - останній день місяця, указаного на картці, строк дії картки закінчився у 2013 року, останній платіж здійснено відповідачем - 3 березня 2014 року, а із зазначеним позовом банк звернувся до суду лише у квітні 2017 року, тобто з пропуском строку позовної давності. Пролонгація договору передбачає продовження строку дії договору після виконання сторонами його умов і переукладення договору на тих самих умовах, на яких він був укладений, але після закінчення строку дії договору, банк не видавав [PERSON] нової платіжної картки. Нарахована банком пеня і штраф є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цвіль-правової відповідальності за одне і теж порушення, що підтверджується правовою позицією Верховного Суду України в постанові від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15. Таким чином, відсутні підстави для стягнення з відповідача штрафу (фіксована частина) в розмірі 500 грн. та штрафу (процентна складова) в розмірі 533 грн. 56 коп. Крім того, відповідач не підписував Умов і правил надання банківських послуг, а тому зазначені Умови не можна вважати складовою частиною укладеного кредитного договору, правову позицію з цього приводу висловлено в постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року № 6-16цс15. 12 червня, 13 липня 2017 року представник банку подав пояснення, у яких зазначив, що 23 березня 2011 року відповідач підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг. У даній анкеті-заяві зазначено, що відповідач підписавши цю заяву, ознайомився та згідний з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами банку, які разом з цією заявою складають Договір банківського обслуговування. Отже, анкета-заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами складають договір про надання банківських послуг. На підставі анкета-заяви відповідачу було відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку «Універсальна» із встановленим кредитним лімітом в розмірі 300 грн., який в подальшому було збільшено до 4 400 грн. На підтвердження факту користування відповідачем коштами, банк надав виписку з рахунку, що є первинним документом, з якої вбачається, що відповідач знімав кредитні кошти, згодом частково погашав заборгованість і знову користувався кредитними коштами. Належним доказом на спростування розрахунку заборгованості банку є висновок економічної експертизи. Розрахунок, який здійснив відповідач не є належним доказом, тому що [PERSON] не має спеціальних знань для здійснення розрахунку. Пеня та штраф не є окремими видами відповідальності, а є різновидом штрафних санкцій. У межах одного виду відповідальності можуть застосовуватися різний набір санкцій. Посилання відповідача на правову позицію Верховного Суду України в постанові від 11 березня 2015 року № 6-16цс15 є неправильним. У зазначеній справі відповідач заперечував проти п. 5.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам «Розстрочка» (стандарт), яким був встановлений збільшений строк позовної давності та посилався на те, що зміст цього пункту, зазначений у цих Умовах і в заяві позичальника містить розбіжності. Підставою розгляду ВСУ зазначеної справи являлося неоднакове застосування судом касаційної інстанції ст. 259 ЦК України, якою передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін, договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Однак, у зазначеній справі, [PERSON] порушено питання щодо ознайомлення його саме з Умовами та правилами надання банківських послуг, а не застосування норми ст. 259 ЦК України. За кредитним договором, у якому визначено погашення кредиту щомісячними платежами та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки. Відповідно до Правил користування карткою строк дії картки вказано на лицевій стороні картки, картка діє до останнього календарного дня вказаного місяця. Відповідно до довідки банку картка діє до 30.11.2014 року, а тому саме ця дата є строком повернення кредиту в повному обсязі, та датою, з якої у банку виникає право вимоги до відповідача про повернення кредиту в повному обсязі. Отже, звернувшись до суду із зазначеним позовом 28.03.2017 року, трирічний строк позовної давності банком не пропущено. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши у судовому засіданні матеріали справи та подані докази, з'ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] укладено кредитний договір б/н від 23.03.2011 року, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту у розмірі 4 400 грн. на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30и% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідно до довідки банку термін дії картки 11/14 (а.с.73). У анкеті-заяві про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 23.03.2011 року, яка підписана [PERSON] останній погодився, що ця заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами і Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між відповідачем та банком договір про надання банківських послуг. Відповідач ознайомлений і згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані відповідачу для ознайомлення в письмовому вигляді. Таким чином, при укладенні Кредитного договору відповідач був повідомлений про умови кредитування в Банку. Відповідно до умов Кредитного договору, відповідач зобов'язувався повертати кредит, сплачувати нараховані відсотки, комісії, а у разі порушення ним своїх договірних зобов'язань - додаткові проценти та штраф. Останній власним підписом підтвердив, що підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг складає укладений між ним та Банком договір; відповідач погодився з умовами та правилами надання банківських послуг. Однак, в порушення умов Кредитного договору відповідач своїх договірних зобов'язань належним чином не виконував, у зв'язку з чим станом на 31.01.2017 року у [PERSON] перед Банком виникла заборгованість на загальну суму 11 704 грн. 80 коп., з яких: заборгованість за кредитом - 109 грн. 52 коп., заборгованість по процентам за користування кредитом - 7 461 грн. 72 коп., заборгованість за пенею та комісією - 3 100 грн., штраф (фіксована частина) - 500 грн. та штраф (процентна складова) - 533 грн 56 коп. Дані обставини підтверджуються наданими позивачем до матеріалів справи та дослідженими у судовому засіданні доказам (а.с.4-31, 73-83). Щодо застосування строку позовної давності у спірних правовідносинах, суд виходить з наступного. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом установлена спеціальна позовна давність. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України). У постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року № 6-16цс15, на яку посилається відповідач, суд дійшов висновку про те, що Умови надання споживчого кредиту фізичним особам не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору. При цьому Верховний Суд України виходив з того, що суд не встановив наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі Умови, щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались. Адже зміст пункту 4.2. Умов надання споживчого кредиту фізичним особам, що зазначений у цих Умовах і в заяві позичальника від 14 вересня 2006 року, містить розбіжності. Однак у справі, яка розглядається, відповідач суду не довів наявність розбіжностей між поданою [PERSON] анкетою-заявою про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг від 23.03.2011 року і самими Умовами і Правилами, долученими банком до позовної заяви, що свідчить про різні фактичні обставини у справі, яка розглядається зі справою, яка була предметом розгляду у Верховному Суді України. Таким чином відповідачем не доведено, що долучені до позовної заяви Умови і Правила надання банківських послуг не являються складовою частиною укладеного кредитного договору. Згідно п. 1.1.7.31. зазначених Умов і Правил надання банківських послуг передбачено, що строк позовної давності щодо вимог банку по поверненню кредиту, оплати процентів за користування кредитом, винагороди, неустойки-пені, штрафів, витрат банку становить 50 років (а.с. 21). Ураховуючи положення п. 1.1.7.31. Умов і Правил надання банківських послуг, якими збільшено строк позовної давності до 50 років, а також того, що [PERSON] укладено кредитний договір з кінцевим строком дії картки 11 місяць 2014 року (а.с.73), суд приходить до висновку, що строк позовної давності у спірних правовідносинах не сплинув. Разом з тим, суд вважає обґрунтованими доводи відповідача про відмову в задоволенні позову в частині стягнення з [PERSON] штрафу (фіксована частина) в розмірі 500 грн. та штрафу (процентна складова) в розмірі 533 грн. 56 коп., виходячи з наступного. Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Умовами спірного договору, а саме пунктом 1.1.5.21 передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань по даному договору, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення У той самий час, згідно з пунктами п. 2.1.1.12.7.4. та п. 2.1.1.12.8.1 Умови і правил надання банківських послуг (а.с. 30), які є частиною кредитного договору, передбачена сплата штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за невиконання або неналежне виконання грошових зобов'язань по кредитному договору, процентів за користування кредитом, комісії за обслуговування. Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 21 жовтня2015 року № 6-2003цс15. За таких обставин суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог банку в частині стягнення з [PERSON] штрафу (фіксована частина) в розмірі 500 грн. та штрафу (процентна складова) в розмірі 533 грн. 56 коп., необхідно відмовити. В іншій частині позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Статтею 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно із ч. 1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно із ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно із ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. За змістом статей 10, 11, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна (зобов'язана) довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Як вбачається із матеріалів справи, факт існування кредитних відносин між сторонами підтверджується Кредитним договором (який є чинним). Оскільки сторони досягли домовленості згідно з положеннями чинного на момент укладання Кредитного договору ЦК України та уклали цей договір, у якому передбачені певні умови, то вони підлягають виконанню. Як встановлено судом, позивач свої зобов'язання перед відповідачем виконав в повному обсязі, надавши кредит, а останній, в свою чергу, не повернув своєчасно кредитні кошти, не сплатив відсотки за їх використання та інші платежі і станом на день звернення банку до суду з позовом, існує заборгованість за Кредитним договором. Таким чином, невиконання відповідачем своїх договірних зобов'язань порушує право позивача на своєчасне та в повному обсязі отримання грошових коштів, які були надані у кредит. Посилання відповідача про неправильність нарахування заборгованості за кредитним договором не заслуговує на увагу, оскільки останнім не доведено, що нарахована банком заборгованість за тілом кредиту, процентам за користування кредитом, пені та комісії здійснена з порушенням Умов і Правил надання банківських послуг, які долучені до матеріалів справи. Відповідачу роз'яснено право заявити клопотання про призначення судово-економічної експертизи, однак такого клопотання [PERSON] заявлено не було. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги банку в частині стягнення заборгованості за кредитним договором, процентами за користування кредитом, пені та комісії є обґрунтованими, підтверджуються належними доказами, а тому підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial