Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-11 00:00:00

31 березня 2020 року позивачка [PERSON] , звернулась до суду із позовом до [PERSON] , в якому просила розділити спільне майно подружжя, а саме 5/25 частин домоволодіння з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , виділивши кожному по 1/10 частині вказаного домоволодіння. Свої вимоги позивачка мотивувала тим, що 15 березня 1995 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, про що Первомайським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївської області було зроблено відповідний актовий запис за № 107. 10.08.2000 року шлюб між сторонами було розірвано на підставі свідоцтва про розірвання шлюбу виданого Відділом реєстрації актів громадянського стану м. Первомайська Миколаївської області про що зроблено актовий запис № 256. Проживаючи у шлюбі, 07 липня 1998 року на підставі Договору купівлі - продажу частини домоволодіння, посвідченого приватним нотаріусом Первомайського міського та районного нотаріального округу Миколаївської області Цихонею В.А., зареєстрованого в реєстрі за № 2827, сторонами було набуто у власність 5/25 частин домоволодіння з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Покупцем за вказаним договором виступав відповідач. Згідно Звіту про оцінку майна виданого ТОВ «Оціночна компанія «Партнер» ринкова вартість 5/25 частин вище вказаного домоволодіння складає 59372 грн. 60 коп. З урахуванням вимог ст. 60 СК України, все зазначене вище майно є об`єктом спільної сумісної власності сторін. З огляду на викладене, оскільки добровільної згоди між позивачкою та відповідачем щодо поділу спірного домоволодіння, набутого за час проживання у шлюбі, не досягнуто, позивач звернулася із даним позовом. Представник позивача надав заяву, в якій позов підтримав повністю, просив його задовольнити в повному обсязі та розглядати справу без його участі. Відповідач на судове засідання не з`явився, хоча про місце, час та день розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином. Надіслав заяву з проханням застосувати загальну позовну давність та відмовити у позові з цих підстав. Вважає, що строк позовної давності слід рахувати з моменту розірвання шлюбу 10.08.2000 року. Просив слухати справу за його відсутності. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку. В силу ст. 60 СК України все майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Поділ майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. ст. 69-72 СК України. Згідно ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини і чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Відповідно до пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спір про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. Згідно п. 24. тієї ж Постанови Пленуму Верховного Суду України до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Відповідач до суду не з`явився, відзиву на позов не надав, а тому фактично не заперечував придбання вказаного у позові майна під час шлюбу. З огляду на викладене, оскільки добровільної згоди між позивачкою та відповідачем щодо поділу спірного домоволодіння, набутого за час проживання у шлюбі, не досягнуто, вважаю за доцільне здійснити поділ вище вказаного майна у порядку запропонованому позивачем. Щодо застосування строку позовної давності слід зазначити наступне. Відповідно до ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. У ст. 261 ЦК України зазначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Момент розірвання шлюбу не можна вважати днем початку порушення права сторони подружжя, так як режим користування спільним майном може визначатись за добровільною згодою співвласників. Отже в даному випадку відповідач не надав суду доказів на підтвердження спливу строку позовної давності, а тому підстав для її застосування суд не вбачає. На підставі ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору в сумі 840,80 грн.

Outcome: approved