Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-25 00:00:00

30.09.2020 року до Кілійського районного суду Одеської області надійшла позовна заява, яка від імені позивача [PERSON] , підписана її представником [PERSON] до відповідача Кілійської міської ради Одеської області про встановлення факту належності та визнання права власності на спадщину. Обґрунтовуючи позовні вимоги, представник позивача зазначає, що [INFO] померла [PERSON] , яка на день смерті проживала в [ADDRESS] , після смерті якої залишилося спадкове майно, яке складається з:· земельної ділянки розміром 3,3905 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Кілійської міської ради Кілійського району Одеської області, яка належала спадкодавцю на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії I-ОД №047226 від 27.09.2000 року та житлового будинку, розташованого в [ADDRESS] . Перед смертю [PERSON] , все своє майно заповідала позивачу, що підтверджується Заповітом від 17.08.2011 року. Після смерті [PERSON] позивач звернулась до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, внаслідок чого була відкрита спадкова справа № 41/2013 та 19.03.2014 року їй було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, але тільки на житловий будинок, який розташований в [ADDRESS] , а свідоцтво про право на спадщину на земельну ділянку розміром 3,3905 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Кілійської міської ради Кілійського району Одеської області, яка належала спадкодавцю на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії I-ОД №047226 від 27.09.2000 року позивачу видано не було, оскільки в Державному акті на право приватної власності на землю серії I-ОД №047226 від 27.09.2000 року, прізвище власника було помилково вказане як « [PERSON] » замість правильного « [PERSON] ». Тобто позивач, фактично як спадкоємець за заповітом, спадщину прийняла, але отримати свідоцтво про право власності на земельну ділянку вона не має змоги, оскільки не має правовстановлюючих документів на земельну ділянку. Тобто, належним чином право власності на спадкове майно позивач не може оформити, у зв`язку з чим просить суд: - встановити факт належності [PERSON] , яка померла [INFO] Державного акту на право приватної власності на землю серії I-ОД №047226 від 27.09.2000 року; - визнати за [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] право власності на земельну ділянку розміром 3,3905 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Кілійської міської ради Кілійського району Одеської області (кадастровий номер земельної ділянки 5122310100:01:004:0389), згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії I-ОД №047226 від 27.09.2000 року в порядку спадкування після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Позивач [PERSON] в підготовче судове засідання не з`явилась. Представник позивача [PERSON] , в підготовче судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи в підготовчому судовому засіданні за його відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Представник відповідача, Кілійської міської ради Кілійського району Одеської області, в підготовче судове засідання не з`явився, надав заяву згідно якої просив суд розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги визнав у повному обсязі. На підставі письмових заяв усіх учасників справи, суд за відсутності сторін, ухвалює рішення в підготовчому судовому засіданні у зв`язку з визнанням відповідачем позову та на підставі наявних в матеріалах справи письмових доказів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, в порядку, передбаченому ст.ст. 200, 223, 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне: З Державного акту на право приватної власності на землю серії І-ОД № 047226, виданого Кілійською міською Радою народних депутатів, на підставі рішення виконавчого комітету Кілійської міської Ради народних депутатів від 28.08.2000 року № 195, встановлено, що « [PERSON] », яка мешкає в м. Кілія Кілійського району Одеської області, передано у приватну власність земельну ділянку площею 3, 39 гектарів, в межах згідно з планом, розташовану на території Кілійської міської ради, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 885, /а. с. 11/. Згідно Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-5107149242018 від 06.12.2018 року, встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 3, 3905 га, кадастровий номер: 5122310100:01:004:0389, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Кілійської міської ради Кілійського району Одеської області, /а. с. 12/. Відповідно до заповіту від 17.08.2011 року, посвідченого державним нотаріусом Кілійської районної державної нотаріальної контори Одеської області за реєстровим № 1433 встановлено, що [PERSON] , [INFO] , перебуваючи при здоровому розумі, ясній пам`яті та діючи добровільно, розуміючи значення своїх дій, на випадок своєї смерті зробила таке заповідальне розпорядження, «все її майно, де б воно не знаходилось, з чого б воно не складалось, яке їй буде належати на день її смерті і на що вона за законом матиме право, заповіла [PERSON] , [INFO] , /а. с. 8/. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 15.10.2012 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кілійського районного управління юстиції Одеської області встановлено, що [PERSON] померла [INFO] в м. Кілія Одеської області, актовий запис № 369 від 15.10.2012 року, /а. с. 7/. Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19.03.2014 року, зареєстрованого в реєстрі за № 434, виданого державним нотаріусом Кілійської районної державної нотаріальної контори Одеської області встановлено, що на підставі заповіту, посвідченого Кілійською районною державною нотаріальною конторою 17.08.2011 року, зареєстрованого у реєстрі за № 1433, спадкоємцем зазначеного у заповіті майна [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , є [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за місцем проживання в [ADDRESS] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] . Спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається з: житлового будинку, який розташований в [ADDRESS] , /а. с. 9/. Відповідно до інформаційного листа за вих. № 81/01-16 від 14.08.2020 року наданого приватним нотаріусом Кілійського районного нотаріального округу Одеської області, встановлено, що [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у вигляді земельної ділянки у зв`язку з відсутністю у спадкоємця правовстановлюючих документів, /а. с. 16/. При ухваленні рішення суд керувався наступними правовими нормами: Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту права, встановлених цивільним законодавством, є, зокрема, його визнання. У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Стосовно встановлення юридичного факту правовстановлюючого документу, суд виходить з наступного: Відповідно до вимог ч. 2 ст. 315 ЦПК України та роз`яснень, що містяться в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31.03.95 N 5, справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, розглядаються в судовому порядку, коли чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх установлення. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», виникнення права власності на нерухоме майно підтверджується свідоцтвом про право власності і видається, зокрема, фізичним чи юридичним особам у разі безоплатної передачі їм земельної ділянки із земель державної чи комунальної власності за рішеннями органів державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування. На підставі наказу Міністерства аграрної політики та продовольства України від 9 вересня 2013 року № 537 втратила чинність Інструкція про заповнення бланків державних актів на право власності на земельну ділянку і на право постійного користування земельною ділянкою, затверджена наказом Державного комітету із земельних ресурсів від 22 червня 2009 року № 325, якою було врегульовано, серед іншого, питання видачі нового державного акта взамін зіпсованого. Зважаючи на встановлені з досліджених доказів обставини справи, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог представника позивача, щодо встановлення факту належності [PERSON] , яка померла [INFO] Державного акту на право приватної власності на землю серії I-ОД №047226 від 27.09.2000 року. Стосовно визнання права власності на земельну ділянку за позивачем, суд виходить з наступного. Згідно ст. 1216, 1217 ЦК України - спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут). Згідно ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до п.п. 4.15 п. 4 гл. 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року за № 296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.02.2012 року за № 282/20595, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу I цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Як зазначено в п.п 4.18 п. 4 гл. 10 розділу ІІ зазначеного Порядку за відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 263 ЦПК України,судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом також встановлено, що в зв`язку з тим, що позивач не має можливості отримати свідоцтво про право на спадщину та позбавлена можливості інакше ніж у судовому порядку оформити свої спадкові права, відповідно її право на спадщину підлягають судовому захисту шляхом його визнання на підставі ст. 16 ЦК України, а позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved