Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-23 00:00:00

30.07.2019р. (згідно штампу на конверті) Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ПЗУ Україна» (далі - ПрАТ «СК «ПЗУ Україна») звернулося до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] про стягнення витрат по сплаті страхового відшкодування (а.с. 1-4). Ухвалою судді Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська Дубіжанської Т.О. від 21.08.2019р. справа передана за підсудністю до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська (а.с. 68). Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Наумової О.С. від 03.10.2019р. позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження, розгляд справи призначено в порядку спрощеного провадження з повідомленням сторін (а.с. 75). Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02.12.2019р. позовні вимоги ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» до [PERSON] про стягнення витрат по сплаті страхового відшкодування задоволені, стягнуто з [PERSON] на користь ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» у рахунок відшкодування витрат, пов`язаних зі сплатою страхового відшкодування 38 231,92 грн., вирішено питання про розподіл судових витрат (а.с. 91-92). Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24.01.2020р. за заявою [PERSON] заочне рішення скасоване і справу знову призначено до в порядку спрощеного провадження з повідомленням сторін (а.с. 140-141). В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що між ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» і [PERSON] укладений договір добровільного страхування наземних транспортних засобів № AM 98448, предметом якого є страхування автомобіля «Volkswagen Polo», д.н.з. [NUMBER] . 15.10.2016р. у м. Дніпрі по вул. Чкалова, в районі буд. 19 сталася ДТП за участю застрахованого автомобіля «Volkswagen Polo», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] і автомобіля «Audi Q7», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням відповідачки [PERSON] . Постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17.11.2016р. [PERSON] визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення і притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу. [PERSON] звернувся до ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» із заявою про виплату страхового відшкодування. Страховою компанією складний страховий акт, здійснений розрахунку суми страхового відшкодування і виплачене страхове відшкодування [PERSON] в розмірі 38 231,92 грн. Відповідачці направлялася вимога про компенсацію суми виплаченого страхового відшкодування, яка залишилася без реагування. Позивач, посилаючись на норми ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування» позивач просив суд стягнути з [PERSON] у порядку зворотної вимоги витрати на сплату страхового відшкодування в сумі 38 231,92 грн., компенсувати витрати по сплаті судового збору. Відповідач - [PERSON] позовні вимоги не визнала. 29.01.2020р. через свого представника - [PERSON] (діє на підставі довіреності від 15.01.2020р. - а.с. 137-138) надала відзив на позовну заяву (а.с. 63-93), в якому зазначила, що дійсно [INFO] р . у м. Дніпро по вул. Чкалова сталася вказана ДТП. Між [PERSON] і ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» укладено договір добровільного страхування (поліс № AM 098448), предметом якого є страхування автомобіля «Volkswagen Polo», д.н.з. [NUMBER] , і на підставі якого страховик виплатив [PERSON] страхове відшкодування в розмірі 38 231,92 грн. Зауважила, що покладення обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності. Відповідно до ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст. 993 ЦК України, до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до відповідальної за завдані збитки. З аналізу наведених норм вбачається, що відшкодуванню підлягає саме та сума, яка перевищувала ліміт страхової виплати. Проте сума, яку позивач виплатив [PERSON] не перевищує передбачений договором добровільного страхування № AM 098448 ліміт страхової виплати, який складає 192 690,00 грн. Тому позивач не має права звертатися до відповідачки у порядку зворотної вимоги про стягнення витрат на сплату страхового відшкодування в сумі 38 231,92 грн. Крім того, постановою Дніпровського апеляційного суду від 09.04.2019р. у справі № 204/6331/17 частково скасовано рішення Красногвардійського районного м. Дніпропетровська від 27.04.2018р. в частині стягнення з [PERSON] відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП в сумі 44 757,41 грн., витрат на проведення експертного дослідження у розмірі 1500 грн., і витрат на транспортування транспортного засобу у розмірі 1650 грн., витрат за зберігання авто на автомайданчику у розмірі 255 грн. Апеляційний суд у своїй постанові встановив, що на час скоєння ДТП був чинний договір страхування від 22.08.2016р. № 707/16-Т/Дп/08, укладений між ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» і Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Прогрес». Предметом страхування відповідно до договору є транспортний засіб «Audi Q7», д.н.з. [NUMBER] . Тобто, власником цього транспортного засобу є не відповідач, а СГТОВ «Прогрес». Вказала, що зі СГТОВ «Прогрес» відповідач перебуває у трудових відносинах, а саме, є членом правління і загальних зборів учасників. Наказом генерального директора СГТОВ «Прогрес» від 22.08.2016р. транспортний засіб «Audi Q7», д.н.з. [NUMBER] , закріплено за членами правління, на яких покладений обов`язок використовувати автомобіль у цілях, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, а також у інших цілях, не заборонених чинним законодавством України. У момент ДТП відповідач виконував службові обов`язки перед СТ ТОВ «Прогрес». З огляду на наведене, суд встановив, що відповідач не є особою, яка має відповідати за позовними вимогами [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди. На підставі викладеного, просила відмовити у задоволенні позову ПрАТ «СК «ПЗУ Україна», а також стягнути з позивача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15 000,00 грн. Представник позивача - Гірчак А.М. (діє на підставі довіреностей від 02.10.2018р. - а.с. 26, 193) скористався правом на надання відповіді на відзив, надавши 25.02.2020р. відповідь на відзив (а.с. 161 -174), у якій вказав, що рішенням Красногвардіського районного суду м. Дніпропетровська від 27.04.2018р. вчергове доведений обов`язок відповідачки відшкодувати збитки, завдані у ДТП. У відзиві відповідачка посилається на це рішення і вказує, що до страховика (ПрАТ «СК «ПЗУ Україна») може перейти право вимоги, яке страхувальник ( [PERSON] ), що одержав страхове відшкодування, має до особи ( [PERSON] ), відповідальної за завдані збитки. Тому, ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» й звернулося з позовом саме до водія транспортного засобу, який спричинив ДТП [PERSON] , що прямо передбачено ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», згідно із якою страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду. Представник позивачки - адвокат Воловик М.О. (діє на підставі ордеру від 09.01.2020р. - а.с. 107) надав свої заперечення на відповідь ПрАТ «СК «ПЗУ Україна», у який наполягав на своїх попередніх запереченнях, а також звернув увагу, що позивач у відповіді поза увагою залишив наявність постанови Дніпровського апеляційного суду від 09.04.2019р., яким рішення суду першої інстанції частково скасовано і у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] відмовлено. Представник позивача - адвокат Гірчак А.М. в судове засідання, призначене на 24.03.2020р. не з`явився, 23.04.2020р. подав клопотання, в якому просив справу розглядати без його участі, позовні вимоги задовольнити повністю (а.с. 192). Представник відповідачки - адвокат Воловик М.О. в судове засідання, призначене на 24.03.2020р. не з`явився, 23.04.2020р. подав клопотання, в якому просив справу розглядати без його участі, у задоволенні позовних вимог відмовити (а.с. 190-191). Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази за принципами ст. 89 ЦПК України, встановив такі обставини справи і відповідні ним спірні правовідносини. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Судом встановлено наступні обставини справи та відповідні ним правовідносини. Як встановлено судом, 06.11.2016р. між ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» і [PERSON] укладений договір добровільного страхування наземних транспортних засобів № AM 98448 строком дії з 09.11.2016р. і до 08.11.2016р., предметом якого є страхування автомобіля «Volkswagen Polo», 2006 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , на підставі якого страховик зобов`язався компенсувати [PERSON] пошкодження або знищення указаного автомобіля у ДТП, незаконне заволодіння, страхова сума становить 192 690,00 грн. (а.с. 6). 15.10.2016р. сталася ДТП, за обставинами якої [PERSON] , 15.10.2016р. о 12 год. 18 хв., керуючи транспортним засобом «Audi Q7», д.н.з.[NUMBER] , рухалася по другорядній дорозі вул. Чкалова з боку вуя. Артема у напрямку вул. Сєрова в м. Дніпрі, де виїхавши на перехрестя з вул. Красною на головну дорогу, не надала перевага у русі та скоїла зіткнення з автомобілем ««Volkswagen Polo», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , який рухався по головній дорозі по вул. Красної з права на ліво за напрямком її руху. Своїми діями [PERSON] порушила п. 16.11, д.з. 2.1 Правил дорожнього руху України, спричинивши матеріальний збиток та механічні пошкодження зазначеним транспортним засобам, а також завдавши тілесні ушкодження [PERSON] . Постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17.11.2016р. по справі № 201/15269/16-п, яка набрала законної сили 14.12.2016р., [PERSON] визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення і її притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КупАП, накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в дохід держави у розмірі 340 грн. (а.с. 9-10). На замовлення ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» суб`єктом оціночної ФОП [PERSON] виконаний Звіт № PZU/3496/16(о) про оцінку пошкодженого транспортного засобу від 24.10.2016р., яким встановлено, що вартість відновлювального ремонту автомобіля «Volkswagen Polo» з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу складає 88 026,24 грн. (а.с. 21). 21.11.2016р. ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» складений страховий акт, відповідно до якого прийняте рішення про виплату страхового відшкодування в розмірі 38 231,92 грн. (а.с. 21). ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» виплатило [PERSON] страхове відшкодування в сумі 38 231,92 грн., що підтверджено платіжним дорученням від 22.11.2016р. (а.с. 24). 16.01.2019р. ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» звернулося до [PERSON] із претензією про стягнення витрат по сплаті страхового відшкодування в сумі 38 231,92 грн. (а.с. 23). Однак доказів направлення претензії відповідачці позивач не надав. Разом із тим, судом установлено, що Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська розглядалася справа № 204/6331/17 (провадження № 2/204/200/18) за позовом [PERSON] до [PERSON] (треті особи: ПрАТ «Європейський Страховий Союз», ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна», МТСБУ) про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП, та стягнення моральної шкоди. Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 27.04.2018р. позов [PERSON] задоволений частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] в рахунок відшкодування матеріальної шкоди завданої внаслідок ДТП 44 757,41 грн., витрати на проведення експертного дослідження у розмірі 1 500,00 грн., витрати на транспортування транспортного засобу у розмірі 1 650,00 грн., витрати за зберігання авто на автомайдачнику у розмірі 255,00 грн., в рахунок відшкодування моральної шкоди - 2 000,00 грн. В іншій частині позовних вимог - відмовлено. Поставною Дніпровського апеляційного суду від 09.04.2019р. частково задоволена апеляційна скарга [PERSON] , рішення суду першої інстанції скасовано в частині стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП у сумі 44 757,41 грн., витрат на проведення експертного дослідження у розмірі 1 500 грн., витрат на транспортування транспортного засобу у розмірі 1 650 грн., витрат за зберігання авто на автомайдачнику у розмірі 255 грн. У задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди - відмовлено (а.с. 119 - 122). У цій справі судами установлено, серед іншого, що автомобіль «Volkswagen Polo», д.н.з. [NUMBER] , на момент скоєння ДТП, 15.10.2016р., належав [PERSON] (позивач у справі) на праві приватної власності, що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] та був застрахований [PERSON] у ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» на підставі Договору добровільного страхування наземних транспортних засобів серії АМ № 098448 від 06.11.2011р. 21.10.2016р. судовим експертом Дроздовим Ю.В., в присутності [PERSON] був складений протокол огляду колісного транспортного засобу «Volkswagen Polo», реєстраційний номерний знак [NUMBER] , в якому було зафіксовано характер та об`єм пошкодження вказаного транспортного засобу. Зазначений протокол був підписаний судовим експертом [PERSON] та [PERSON] , який погодився з переліком пошкоджень, зазначених експертом, підписавши протокол огляду транспортного засобу без зауважень. Згідно висновку експертного дослідження вартості матеріального збитку, спричиненого володільцю КТЗ № 3610/16/16, складеного за заявою [PERSON] , судовим експертом [PERSON] (свідоцтво Міністерства юстиції України № 544 від 28.09.2001р., видане на підставі рішення Центральної експертно-кваліфікаційної комісії), вартість матеріального збитку, спричиненого власнику колісного транспортного засобу - автомобіля «Volkswagen Polo», реєстраційний номерний знак [NUMBER] , пошкодженого в результаті ДТП, складає 188 079,33 грн. На виконання умов договору добровільного страхування наземних транспортних засобів серії АМ № 098448 від 06.11.2011р. ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» позивачу було виплачено страхове відшкодування у розмірі 38 321,92 грн. з урахуванням зменшення страхового відшкодування на розмір франшизи, яка становила 9 634,50 грн., а залишки автомобіля позивача [PERSON] було продано 28.10.2016р. за допомогою ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» через портал AUTOonline за 105 000 грн. Факт виплати [PERSON] страхового відшкодування у розмірі 38 321,92 грн. підтверджувався листом начальника ВПВЗ ПрАТ СК «ПЗУ Україна» від 31.08.2017р. № 7416-31. Факт продажу залишків пошкодженого автомобіля позивача «Volkswagen Polo», д.н.з. [NUMBER] , за 105 000 грн. підтверджувався зобов`язуючою пропозицією інтернет-порталу портал AUTOonline, згідно якої з 11 пропозицій, які надійшли на торгах 28.10.2016р. найвищою є пропозиція [PERSON] та сума пропозиції склала 105 000 грн., а також розпискою [PERSON] згідно якої встановлено, що позивач продав йому свій автомобіль «Volkswagen Polo», р.н.з. [NUMBER] , за 105 000 грн. У зв`язку із недостатністю страхової виплати для повного відшкодування завданої внаслідок ДТП шкоди, [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача [PERSON] про стягнення матеріальної та моральної шкоди, як з особи, винними діями якої йому завдано такої шкоди. Власником автомобіля «Audi Q7», д.н.з. [NUMBER] , яким керувала [PERSON] на момент скоєння ДТП, є Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Прогрес». 31.08.2016р. між СТОВ «Прогрес» і ПрАТ «Європейський Страховий Союз» було укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів (поліс № АК/0707526), строк дії якого з 01.09.2016р. по 31.08.2017р. включно. Забезпеченим транспортним засобом є автомобіль «Audi Q7», н.з. [NUMBER] . Задовольняючи позовні вимоги про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] матеріальної шкоди, суд першої інстанції посилався на абсолютне право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка її завдала, яке не може бути припинене чи обмежене договором добровільного страхування. А відмова [PERSON] від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов`язанні. Не погоджуючись з такими висновками суду першої інстанції, апеляційний суд посилався на таке. Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (ст. 1 Закону України «Про страхування»). За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (ст. 979 ЦК України). Страхувальник вносить страховику згідно з договором страхування певну плату, яка називається страховим платежем (страховим внеском, страховою премією) (ч. 1 ст. 10 Закону України «Про страхування»). Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (ст. 980 ЦК України). Розрізняють добровільну та обов`язкову форми страхування (ст. 5 Закону України «Про страхування»). Добровільним може бути, зокрема, страхування наземного транспорту (пункт 6 ч. 4 ст. 6 Закону України «Про страхування»). Втім, законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування) (ч. 1 ст. 999 ЦК України). Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України «Про страхування». До них п. 9 ч. 1 вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини у цій сфері регламентує, зокрема, Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Відповідно до ст. 9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, завдану внаслідок ДТП майну третьої особи. Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. Зазначений правовий висновок викладено в Постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) від 04.07.2018р. Отже, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка її завдала, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором добровільного страхування. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» на території України забороняється експлуатація транспортного засобу без поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, тобто володільці транспортних засобів, за винятком осіб, звільнених від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності згідно з пунктом 13.1 статті 13 цього Закону, зобов`язані застрахувати ризик своєї цивільної відповідальності, яка може настати внаслідок завдання шкоди життю, здоров`ю або майну інших осіб при використанні транспортних засобів. У зв`язку із цим при пред`явленні позовних вимог про відшкодування такої шкоди в результаті дорожньо-транспортної пригоди безпосередньо до особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, суд має право виключно в порядку, передбаченому статтею 51 ЦПК України, залучити до участі у справі у якості відповідача страхову організацію (страховика), яка застрахувала цивільну відповідальність володільця транспортного засобу. Непред`явлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме зі страховика є підставою для відмови в позові до завдавача шкоди у відповідному розмірі. [PERSON] , звернувшись до суду просив стягнути у рахунок відшкодування матеріальної шкоди у сумі 48 162,41 грн. з [PERSON] як до завдавача шкоди. До страхової компанії - ПрАТ «Європейський Страховий Союз», з якою 31.08.2016р. власником автомобіля «Audi Q7», н.з. [NUMBER] - СТОВ «Прогрес» було укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів (поліс №АК/0707526), [PERSON] позовних вимог не заявлялося. В матеріалах справи відсутні були докази звернення [PERSON] до ПрАТ «Європейський Страховий Союз» з вимогою про виплату страхового відшкодування, наявності відмови вказаної страхової компанії у виплаті страхового відшкодування. Оскільки на час скоєння ДТП, 15.10.2016р., договір страхування діяв, [PERSON] не є особою яка має відповідати за позовними вимогами [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди. Враховуючи наведене, судом апеляційної інстанції відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення матеріальної шкоди, стягуто з з [PERSON] на користь [PERSON] лише суму франшизи в розмірі 1 000 грн. У серпні 2019 року страховик [PERSON] - ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» звернулося до суду із цим позовом, мотивуючи його тим, що на підставі ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування» він має право на стягнення з винної особи [PERSON] у порядку зворотної вимоги витрат на сплату страхового відшкодування в сумі 38 231,92 грн. Відповідно до ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст. 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Аналіз зазначених норм права свідчить про те, що до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією. Відповідно до ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Отже, покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Таким чином, уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому позивач, як страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018р. по справа № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18). Зокрема у цій постанові Велика Палата Верховного Суду відійшла від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 23.12.2015р. у справі № 6-2587цс15. Указаний правовий висновок застосований також Верховним Судом у постанові від 08.05.2019р. по справі № 295/8652/17 (провадження № 61-43044св18). Відтак, суд доходить висновку про відмову у задоволенні повному до [PERSON] , оскільки остання несе відповідальність у часті шкоди, розмір якої перевищує ліміт відповідальності страховика встановлений полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 06.11.2016р. Отримана [PERSON] сума - 38 321,92 грн. не перевищує передбачений договором № AM 098448 з його страховиком (позивачем ПрАТ «СК «ПЗУ Україна») ліміт страхової виплати у 192 690,00 грн., а тому страховик, який виплатив страхове відшкодування (позивач ПрАТ «СК «ПЗУ Україна») не може реалізувати право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до [PERSON] . Згідно із ч. 1 ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Варто відзначити, що позивач протягом всього періоду розгляду справи - від дня подання позову (у серпні 2019 року), й після винесення заочного рішення, а потім - під час нового розгляду справи, жодного разу не заявляв клопотання про залучення до справи страховика завдавача шкоди, в яким той застрахував цивільно-правову відповідальність, у даному випадку - ПрАТ «Європейський Страховий Союз», з якою 31.08.2016р. власник автомобіля «Audi Q7», н.з. [NUMBER] - СТОВ «Прогрес» уклав договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів (поліс №АК/0707526) (а.с. 147 151). При тому, що позивач, будучи залученим третьою особою до участі у розгляді справи № 204/6331/17, був ознайомлений з наявністю страховика у завдавача шкоди. Більш того, надаючи відповідь на відзив, позивач посилався на указане рішення та його зміст, але не поставив перед судом питання про залучення страховка співдоповідачем, не сформував позовних вимог до нього, і наполягав на задоволення позову саме до [PERSON] , а 23.03.2020р. подав заяву про розгляд справи без його участі (а.с. 192). Розглядаючи спір у межах позовних вимог, суд, підсумовуючи установлені обставини і надавши їх правову оцінку, доходить висновку, що у задоволенні позовних вимог ПрАТ «ПЗУ Україна» до [PERSON] про стягнення витрат по сплаті страхового відшкодування в сумі 38 231,92 грн. слід відмовити. Окремо слід зазначити, що суд не приймає до уваги доводи відповідачки про те, що вона перебуває у трудових відносинах зі СГТОВ «Прогрес», оскільки відповідних доказів цтого не надано, як і доказів виконання службових обов`язки перед СТ ТОВ «Прогрес» на момент ДТП (наказу про відрядження, про закріплення службового автомобіля за працівником). Та лише обставина, що відповідачка є членом правління і загальних зборів учасників СГТОВ «Прогрес» (що також не підтверджено відповідними доказами), не є підставою застосування ст. 1172 ЦК України (відшкодування юридичною або фізичною особою шкоди, завданої їхнім працівником). Суд звертає увагу позивачки не те, що апеляційний суд, переглядаючи рішення Крвасногвардійського районного суду від 27.04.2018р. дійшов висновку, що відповідачка не є особою, яка має відповідати за позовними вимогами [PERSON] , тому що на час скоєння ДТП, 15.10.2016р., діяв договір страхування, укладений СГТОВ «Прогрес» з ПрАТ «Європейський Страховий Союз», а не тому, що у спірних правовідносинах відповідачем має бути СГТОВ «Прогрес» на підставі ст. 1172 ЦК України. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, з урахуванням того, що позов задоволено частково, то їх слід розподілити наступним чином. При подачі позову позивачем сплачений судовий збір відповідно до ставки, встановленої ст. 4 Закону України «Про судовий збір» в сумі 1 921,00 грн. за позовні вимоги майнового характеру (а.с. 25). Відповідачкою при поданні заяви про скасування заочного рішення сплачений судовий збір в сумі 420,40 грн. (а.с. 109). З огляду на те, що у задоволенні позовних вимог позивачеві відмовлено повністю, його витрати з відповідача в сумі 1 921,00 грн. - не стягуються, а витрати відповідача по справі підлягають стягненню з позивача в сумі 420,40 грн. Згідно із ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Оскільки відповідачем не представлені суду докази сплати за надані послуги (представник відповідачки лише посилався у поясненнях від 23.03.2020р. про те, що оплата послуг в сумі 15 000,00 буде здійснена протягом 15-ти банківських днів з моменту винесення остаточного судового рішення - а.с. 191), суд залишає заяву відповідача про компенсацію витрат на правову допомогу в сумі 15 000,00 грн. - без розгляду і роз`яснює право на подання відповідних доказів протягом п`яти днів після ухвалення рішення. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved