Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-18 00:00:00

29 березня 2017 року [PERSON] звернулась до суду із позовом до Фонду державного майна України про стягнення індексації заробітної плати. У позовній заяві позивачкою зазначено про те, що вона працювала у Відкритому акціонерному товаристві «Содовий завод» з 22 червня 1987 року по 15 лютого 2000 року. У звязку із тим, що з 1997 року на підприємстві припинили виплачувати заробітну плату, вона вимушена була звернутися за захистом своїх трудових прав до суду і рішенням Словянського міського суду від 24 жовтня 1997 року з ВАТ «Содовий завод» на її користь стягнуто заборгованість по заробітній платі у сумі 806 грн. 70 коп. Рішенням Словянського міськрайонного суду Донецької області від 25 січня 2017 року з ВАТ «Содовий завод» на її користь було стягнуто індексацію заробітної плати у сумі 7755 грн. 37 коп. Виконавчий лист за цим рішенням вона надала ліквідаційній комісії ВАТ «Содовий завод» та він був прийнятий для виконання. 16 лютого 2017 року вона отримала довідку ліквідатора, в якій зазначено про неможливість виконати рішення суду. Відповідно до листа Фонду Державного майна України станом на 01 січня 2013 року у Реєстрі державних корпоративних прав обліковується державний пакет акцій у розмірі 100 % статутного капіталу ВАТ «Содовий завод». Постановою Господарського суду Донецької області № 5/174Б від 04 вересня 2003 року ВАТ «Содовий завод» визнано банкрутом. Посилаючись на те, що частка державної власності у Відкритому акціонерному товаристві «Содовий завод» складає 100 %, позивач відповідно до положень статей 619 та 625 ЦК України вважає, що Фонд державного майна України несе субсидіарну відповідальність за невиконання боржником ВАТ «Содовий завод» зобовязання по цьому судовому рішенню, та просила на підставі положень Конституції України, статей 116,117, 221, 232, 233, 237-1 КЗпП України стягнути з Фонду державного майна України на її користь індексацію заробітної плати у сумі 7755 грн. 37 коп. Позивачка у судовому засіданні просила заявлені позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Будучи присутньою у попередньому судовому засіданні, пояснення надала аналогічні викладеним у позовній заяві та наполягала на задоволенні позову. Представник відповідача Фонду державного майна України, який був належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду, у судове засідання не прибув, суду були подані письмові заперечення на позов від 03 травня 2017 року та клопотання про проведення розгляду справи у відсутність представника Фонду. У письмових запереченнях зазначено про те, що у реєстрі корпоративних прав держави обліковується ВАТ «Содовий завод», 100% акцій статутного капіталу якого належить державі в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій області. Крім того, постановою господарського суду Донецької області від 04 вересня 2003 року у справі № 5/174Б ВАТ «Содовий завод» визнано банкрутом, введено ліквідаційну процедуру. Ухвалою Господарського суду Донецької області від 12 грудня 2013 року ліквідатором призначено [PERSON] Відповідно до частини 2 статті 38 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», з дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури припиняються повноваження органів управління банкрутом щодо банкрутом та розпорядження його майном, а також припиняються повноваження власника (власників) майна банкрута. Згідно із ч. 9 статті 111 Цивільного кодексу України виплата грошових сум кредиторам юридичної особи, що ліквідується, провадиться у порядку черговості, встановленої статтею 112 цього Кодексу. У разі недостатності у юридичної особи, що ліквідується, грошових коштів для задоволення вимог кредиторів ліквідаційна комісія здійснює продаж майна юридичної особи. В.о. голови Фонду державного майна [PERSON] просив у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. З урахуванням поданих сторонами клопотань, суд вважає можливим провести розгляд справи у відсутність позивачки та представника відповідача на підставі наданих сторонами доказів. Вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд у межах заявлених позовних вимог (стаття 11 ЦПК України) установив наступне. Відповідно до положень ст. 14 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Згідно з ч.3 ст.61 ЦПК обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Так з мотивувальної частини рішення Словянського міськрайонного суду Донецької області від 25 січня 2017 року, яке набрало законної сили 07 лютого 2017 року, вбачається, що [PERSON] працювала у ВАТ «Содовий завод». На час її звільнення з підприємства, ВАТ «Содовий завод» мав перед [PERSON] заборгованість по заробітній платі у сумі 806,70 грн. Цим же рішенням з ВАТ «Содовий завод» стягнуто на користь [PERSON] індексацію заробітної плати за період з 01 листопада 1997 року по 30 грудня 2016 року у сумі 7755,37 грн. /а.с. 5-8/. Відповідно до статті 129-1 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обовязковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини другої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обовязковість рішень суду. Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людей і основоположних свобод 1950 року. Згідно із частиною 2 статті 2 Закону України від 05 червня 2012 року № 4901-VI «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобовязання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємства, установа, організація; юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства. Положеннями Закону України «Про виконавче провадження» визначено умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку. Відповідно до довідки № 01-23/96 від 16 лютого 2017 року, виданої ліквідатором ВАТ «Содовий завод», рішення суду від 25 січня 2017 року про стягнення індексації у сумі 7755,37 грн. виконати не є можливим, оскільки заборгованість ВАТ «Содовий завод» з заробітної плати станом на 01 лютого 2017 року складає 4026,0 тисяч гривень /а.с.9/. Таким чином, матеріалами справи встановлено, що відкрите акціонерне товариство «Содовий завод» визнано 04 вересня 2003 року банкрутом, введена ліквідаційна процедура, ліквідатором підприємства призначено [PERSON] Крім того, встановлено, що виконавчий документ - виконавчий лист № 243/10918/16-ц за рішенням Словянського міськрайонного суду від 25 січня 2017 року не виконаний. Відповідно до ч. 2 ст.23 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», з дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури припиняються повноваження органів управління банкрутом щодо управління банкрутом та розпорядження його майном, а також припиняються повноваження власника (власників) майна банкрута, якщо цього не зроблено раніше. Згідно із абз. 15 ч.1 статті 25 «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» на ліквідатора покладено обовязок щодо реалізації майна банкрута для задоволення вимог, включених до реєстру вимог кредиторів, зокрема із заробітної плати, у порядку, передбаченому законом. Згідно із ч. 2,3 ст.111 ЦК України, виплата грошових сум кредиторам юридичної особи, що ліквідується, провадиться у порядку черговості, встановленої статтею 112 цього Кодексу, відповідно до проміжного ліквідаційного балансу, починаючи від дня його затвердження за винятком кредиторів четвертої черги, виплати яким провадяться зі спливу місяця від дня затвердження проміжного ліквідаційного балансу. У разі недостатності у юридичної особи, що ліквідується, грошових коштів для задоволення вимог кредиторів ліквідаційна комісія здійснює продаж майна юридичної особи. Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЦК України та ч.2 ст.3 ЗУ «Про акціонерні товариства», акціонерне товариство самостійно відповідає за своїми зобовязаннями усім своїм майном. Акціонери не відповідають за зобовязаннями товариства і несуть ризик збитків, повязаних з діяльністю товариства тільки в межах належних їм акцій. До акціонерів не можуть застосовуватись будь-які санкції, що обмежують їх права. У відповідності до ст.1 Закону України «Про господарські товариства» господарськими товариствами цим Законом визнаються підприємства, установи, організації, створені на засадах угоди юридичними особами і громадянами шляхом обєднання майна та підприємницької діяльності з метою одержання прибутку. До господарських товариств належать: акціонерні товариства, товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю, повні товариства, командитні товариства. Відповідно до ч. 1 ст. 619 ЦК України, договором або законом може бути передбачена поряд із відповідальністю боржника додаткова (субсидіарна) відповідальність іншої особи. Субсидіарна (додаткова) відповідальність виникає у випадках, передбачених договором або законом. Суть субсидіарної відповідальності полягає у залученні поряд з основним боржником додатково (субсидіарного) боржника. Частиною 1 ст. 176 ЦК України визначено, що держава, автономна Республіка Крим, територіальні громади не відповідають за зобовязаннями створених ними юридичних осіб, крім випадків, встановлених законом. Із заявлених позовних вимог вбачається, що фактично [PERSON] у судовому порядку повторно ставиться питання про стягнення індексації заробітної плати у сумі 7755,37 грн. , але вже з іншого відповідача Фонду державного майна України, в той час як повинно бути виконане, у порядку передбаченому чинним законодавством, судове рішення з цього ж питання. Відповідно до положень частини 1 статті 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Із наданих позивачем доказів на підтвердження заявлених позовних вимог вбачається, що [PERSON] було надано суду відповідь Регіонального відділення Фонду Державного майна України по Донецькій області, відповідно до якої 100 % статутного капіталу ВАТ «Содовий завод» обліковується у Реєстрі державних корпоративних прав по Донецькій області як державний пакет акцій /а.с. 10/. Таким чином, відповідач по справі - Фонд державного майна України не є органом управління відкритим акціонерним товариством «Содовий завод», з якого за вищевказаним судовим рішенням підлягає стягненню на користь [PERSON] індексація заробітної плати, тому Фонд навіть не може бути належним відповідачем по цій справі. Позивачем у порядку положень статті 33 ЦПК України не ставилося перед судом питання щодо заміни неналежного відповідача або про залучення до участі у розгляді справи іншої особи як співвідповідача. Проаналізувавши встановлені обставини по справі, оцінивши надані сторонами в силу статті 60 ЦПК України докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність законних підстав для задоволення позову [PERSON] до Фонду державного майна України про стягнення індексації заробітної плати у сумі 7755 грн. 37 коп., оскільки законом не передбачена додаткова (субсидіарна) відповідальність Фонду державного майна України поряд із відповідальністю ВАТ «Содовий завод» і який не є правонаступником товариства. При зверненні до суду позивачкою не проводилась сплата судового збору, виходячи із положень статті 5 Закону України від 08 липня 2011 року №3674-VI «Про судовий збір».

Outcome: dismissed