Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-02 00:00:00

30.04.2017р. позивачка звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання недійсним кредитного договору, зазначивши в позові, що між нею та відповідачем 12.11.2012р. був укладений кредитний договір №R53700352416В, відповідно до умов якого банк зобовязується надати позичальнику грошові кошти (кредит) в порядку та на умовах, зазначених в договорі, а позичальник зобовязується прийняти кредит, використати його за цільовим призначенням, повернути банку кредитні кошти, а також сплатити проценти за користування кредитом, комісійну винагороду та інші платежі в порядку, на умовах та у строки, що встановлені договором (п.1.1 Кредитного договору.) За умовами п.п.3.1.-3.3. кредитного договору позивач надав відповідачу грошові кошти на наступних умовах: Сума та валюти кредиту 9500грн., проценти за користування кредитом 33% річних, строк кредитування позичальник зобовязаний повернути кредит у повному обсязі до 12.11.2016р. або достроково у випадках, передбачених цим кредитним договором. Позивачка вважає кредитний договір від 12.11.2012р. недійсним в порядку ст.230 ЦК України, оскільки всупереч ч.2 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» перед укладанням договору, ні протягом його дії, відповідач не повідомив позивачку в письмовий або устій формі щодо наявних форм кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому чи між зобовязаннями споживача; тип відсоткової ставки; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, повязаних з одержанням кредиту, з обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати страхування, юридичне оформлення тощо); варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які позивач має право, відомості про те, від кого позивач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. В кредитному договорі не вказано детального розпису сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобовязань споживача; не попереджено позивача, що валютні ризики під час виконання зобовязань за ним несе споживач, що в розумінні ст.19 ЗУ «Про захист прав споживачів» є також введенням позивальника в оману. Відповідно до ч.1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Оскільки укладаючи кредитний договір позичальник не був ознайомлений з усією необхідною інформацією (в тому числі з вини Банку), яка зазвичай потрібна для прийняття свідомого і обміркованого рішення щодо укладення кредитного договору, скориставшись своїми перевагами та довірою з боку позичальника Банк, не надавши йому необхідної інформації про договір, що укладається, спонукав його до укладення договору на невигідних умовах. У відповідності до п.4 ч.1 ст.21 ЗУ «Про захист прав споживачів» вважає, що був порушений принцип рівності сторін у договорі, тому у відповідності до ст.215 ЦК України, вважає укладений кредитний договір, в звязку з недодержанням в момент вчинення правочину вимог, які встановлені ч.1 ч.3,ч.5,ч.6 ст. 203 ЦК України недійсним, та просить суд визнати його таким. У судовому засіданні представник позивачки позов підтримав, просив його задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача позов не визнав, просив в його задоволенні відмовити в повному обсязі, надіславши суду письмові заперечення, посилаючись на те, що зазначені в позовній заяві обставини не є підставою визнання оспорюваного договору недійсними, вважає, що позивачкою не надано жодних доказів на підтвердження введення в оману однієї зі сторін правочину при укладенні кредитного договору, в судове засідання представник не зявився, просить розглянути справу в його відсутності. У відповідності до ст.168 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу в відсутності представника відповідача, на підставі наявних у справі матеріалів. Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивачки, дослідивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного:\~\~ Судом встановлено, що між позивачкою та відповідачем 12.11.2012р. був укладений кредитний договір №R53700352416В, відповідно до умов якого банк зобовязується надати позичальнику грошові кошти (кредит) в порядку та на умовах, зазначених в договорі, а позичальник зобовязується прийняти кредит, використати його за цільовим призначенням, повернути банку кредитні кошти, а також сплатити проценти за користування кредитом, комісійну винагороду та інші платежі в порядку, на умовах та у строки, що встановлені договором (п.1.1 Кредитного договору.) За умовами п.п.3.1.-3.3. кредитного договору позивач надав відповідачу грошові кошти на наступних умовах: Сума та валюти кредиту 9500грн., проценти за користування кредитом 33% річних, строк кредитування позичальник зобовязаний повернути кредит у повному обсязі до 12.11.2016р. або достроково у випадках, передбачених цим кредитним договором. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зазначені ст.203 ЦК України. Підстави визнання недійними угод і настання відповідних наслідків встановлені ст.ст.215,216 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1-3,5,6 ст. 203 ЦК України, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх чи непрацездатних дітей. Так відповідно до п.п.3.11. підписаного між сторонами кредитного договору позивальник позивач підтверджує, що він перед укладанням договору письмово ознайомлений з інформацією про особу і місцезнаходження банку, про умови кредитування та умови договорів забезпечення, а також про орієнтовану сукупну вартість кредиту (в процентному значені та грошовому виразі) з урахуванням процентної ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача, тощо), повязаних з одержанням кредиту, укладанням договору та оформленням договорів застави та страхування. Позичальник позивач цим підтверджує свою згоду із зазначеними діючими умовами. Відповідно до п.п.5.4.1. Кредитного договору позичальник-позивач, має право: відмовитись від одержання кредиту у повному обсязі до дня надання кредиту; звертатися до банку з письмовим клопотанням про зміну та/або доповнення умов цього договору, в т.ч. про зменшення плати за кредит. Позивачка не скористалася своїм правом протягом двох з половиною років і подала до суду позовну заяву про визнання кредитного договору тільки після того, як 10.03.2015р. ПАТ «ВТБ Банк» звернувся до Ленінського райсуду м. Запоріжжя про стягнення заборгованості в сумі 86823,73грн. Відповідно до п.п.9.9. в день підписання кредитного договору №R5370035241В від 12.11.2012р. позивачкою було підписано два оригінальних примірника договору, кожен з яких має однаковому юридичну силу, по одному примірнику для кожної із сторін. Оригінал кредитного договору позивачка отримала в день його підписання. Також позивачка в день підписання кредитного договору отримала графік повернення кредиту і сплати процентів та розрахунок вартості супутніх послуг (додаток №1 та №2 до кредитного договору) про що позивачка також поставила свій підпис на кредитному договорі. В день отримання кредитних коштів 12.11.2012р. відповідно до п.п.1.9. додатку №1 до «Інформації про умови кредитування та орієнтовану сукупну вартість кредиту» позивачкою було оплачено комісію за безготівкове поповнення поточного рахунку позичальника, операції за яким можуть здійснюватися з використанням спеціальних платіжних засобів по тарифу 11,99% у розмірі 11390,50грн. Згідно п. 20 постанови пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.2009р. наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману і сам факт введення в оману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Згідно ст.599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно ч.3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Жодних доказів на підтвердження введення в оману позивачка не надала. Згідно із ст.19 ЗУ «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Згідно ч.1. ст.527 ЦК України, Боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає іх суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту. З огляду на викладене, у звязку із недоведенністю позовних вимог, у суду відсутні правові підстави для задоволення позову.\~\~\~\~ Згідно ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Outcome: dismissed