Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-21 00:00:00

29.12.2016 року позивач звернулася до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 13.02.2008 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» укладено кредитний договір № SUC4GA0000000002, згідно з яким (п.8.1) позивач отримала кредитні грошові кошти у розмірі 60000 доларів США на споживчі цілі, та 7350 доларів США на сплату страхових платежів у випадах та в порядку, передбаченому п.п. 2.1.3, 2.2.7 кредитного договору, зі сплатою відсотків за користування кредитом 12,00% на рік (1,00 на місяць) на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 2,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 0,48% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення моніторингу згідно з п. 7.2 цього договору, зі строком користування до 13.02.2018 року включно. Позивач вважає, що п. 8.1 кредитного договору в частині обовязку сплати позичальником винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 2,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 0,48% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення моніторингу згідно з п. 7.2 цього договору є несправедливими умовами договору, які суперечать ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позов. В судовому засіданні представник відповідача заперечував проти позову, пояснивши, що при укладенні договору позивачці було відомо про всі істотні умови договору, вона з ними погоджувалась, в тому числі і з винагородами Банку, визначеними у п. 8.1 кредитного договору. Зокрема, винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 2,00% від суми виданого кредиту позивач сплатила одразу при укладення кредитного договору 13.02.2008 року, про що свідчить квитанція. Суд, заслухавши пояснення осіб, які зявилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що 13.02.2008 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» укладено кредитний договір № SUC4GA0000000002, згідно з яким (п.8.1) позивач отримала кредитні грошові кошти у розмірі 60000 доларів США на споживчі цілі, та 7350 доларів США на сплату страхових платежів у випадах та в порядку, передбаченому п.п. 2.1.3, 2.2.7 кредитного договору, зі сплатою відсотків за користування кредитом 12,00% на рік (1,00 на місяць) на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 2,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 0,48% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення моніторингу згідно з п. 7.2 цього договору, зі строком користування до 13.02.2018 року включно (а.с.5-7). Як вбачається з Додатку № 1 до кредитного договору № SUC4GA0000000002 від 13.02.2008 року, при укладенні договору була визначена загальна вартість кредиту під заставу житла та умови кредитування (а.с.8). В даному Додатку № 1 визначені також витрати продавця та покупця по оформленню договору купівлі-продажу, розміри щомісячного платежу, сума % та винагород, реальна процента ставка (а.с.8). Як вбачається з Додатку № 2 до кредитного договору № SUC4GA0000000002 від 13.02.2008 року, встановлено графік погашення кредиту із зазначенням розміру щомісячного платежі (а.с.9). Згідно ст.ст. 203, 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами, вимог щодо змісту правочину який не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони вільні в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. Згідно ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час укладення спірних договорів) договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Відповідно до ч. 4 ст. 11 вказаного Закону (в редакції, чинній на час укладення спірних договорів) у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством. Суд вважає, що в даному випадку кредитний договір № SUC4GA0000000002 від 13.02.2008 рокуукладений з неповним дотриманням процедури, визначеної ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Правилами надання банком інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою НБУ від 10 травня 2007 року. \~\~ Зокрема, у кредитному договорі визначено суму кредиту; валюту кредиту; цільове використання кредиту; спосіб забезпечення виконання зобовязань позичальника; відсоткова ставка, розмір винагороди за надання фінансового інструменту, тощо, тобто вказана інформація стосовно умов кредитування (а.с.5-7). Однак, визначена у пункті 8.1 договору винагорода за резервування ресурсів у розмірі 0,48% річних від суми зарезервованих ресурсів є по суті супутньою послугою, що супроводжує кредит, (платою за обслуговування кредиту), і нарахування винагороди у встановленому договором розмірі за вказану послугу - становить істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Крім того, як вбачається з Додатку № 1 до кредитного договору,в ньому визначена Загальна вартість кредиту (а.с.8), однак сума % та винагород зазначена однією сумою, види та розміри винагород не відокремлені, тому не можна вважати, що позивачці була надана повна інформація щодо сукупної вартості кредиту. Крім того, п. 8.1 містить нечітке та двозначне визнання винагороди за проведення додаткового моніторингу, а саме: у самому Договорі міститься помилкове посилання на п. 8.2 Договору, тоді як положення про винагороду за проведення додаткового моніторингу міститься насправді у пункті 7.2 Договору (а.с.7), і при цьому сам розмір цієї винагороди виписаний нечітко та двозначно, що дозволяє Банку маніпулювати при нарахування розміру даної винагороди, це також порушує принцип правової визначеності та призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Відповідно до ч.1, ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» виконавець не повинен включати у договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що коли положення договору визнано несправедливим таке положення може бути замінено або визнане недійсним. За положеннями частини пятої статті 11, частин першої, другої, пятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозвязку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №\~168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 16 листопада 2016\~року у справі № 6-1746цс16, та є обовязковою для всіх судів. Положеннями ч.ч.1, 2 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад пятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором (пункт 5 частини 3 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»). У положеннях частин 57 статті 18 вказаного Закону також йдеться про те, що якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні або договір може бути визнаним недійсним у цілому. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення. Аналізуючи цю норму Закону України «Про захист прав споживачів», можна зробити висновок, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Вказана правова позиція Верховного Суду України наведена у постанові від 11 травня 2016 року у справі за № 6-3020цс15, яка відповідно до ст.360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Враховуючи викладене, суд вважає, що умови п. 8.1 кредитного договору щодо винагороди за резервування ресурсів та винагороди за проведення додаткового моніторингу є несправедливими по відношенню до позивачки, оскільки порушують принцип добросовісності, обмежують її права, як споживача, вносять істотний дисбаланс у взаємовідносини між банком та позичальником, задають шкоди позивачці, а тому ці умови слід визнати недійсними з моменту укладення договору. В той же час позивачкою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження порушення її прав та Закону України «Про захист прав споживачів» в частині визнання недійсним умов договору щодо винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 2,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту. Так, з матеріалів справи вбачається, що договір був укладений 13.02.2008 року, і сума даної винагороди була сплачена Банку позивачкою в цей же день 13.02.2008 року, що підтверджується відповідною квитанцією (а.с.10). Дана умова договору є чітко визначеною, зрозумілою для позивачки в момент укладення договору, і позивачка погодилась з даною умовою договору, не оспорюючи її при укладенні договору, про що свідчить виконання даної умови договору зразу ж після укладення договору (а.с.10). За наведених обставин, позовні вимоги про визнання недійсним пункту 8.1 кредитного договору в частині винагороди за надання фінансового інструменту є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Враховуючи, що позов задоволено частково, а позивач за даною категорією справи була звільнена від сплати судового збору, з відповідач на користь держави підлягає стягнення судовий збір пропорційно задоволеним вимогам в сумі 275,60 грн. (половина від 551,20 грн.)

Outcome: partial