Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-25 00:00:00

9 грудня 2013 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідачів про вселення в квартиру, зобов'язання не чинити перешкод у користуванні квартирою, зобов'язання надати ключі та здійснити реєстрацію місця проживання, посилаючись на те, що з 1998 року проживав разом із матір'ю і вітчимом в квартирі [ADDRESS], мати відкладала його пропуску у зазначеній квартирі під різними приводами до червня 2000 року, але в жовтні того ж року коли виїжджав на роботу за кордон, [PERSON] вмовила його виписатись під приводом того, щоб не оплачувати житлово-комунальні послуги. Позивач весь час оплачував житлово-комунальні послуги, надавав допомогу батькам, пересилав кошти. У 2006 році позивач виїхав за довгостроковим контрактом на роботу до Австралії. Житло, в якому позивач був прописаний по вул. Львівське шосе було обміняне на квартиру [ADDRESS], яка в подальшому була продана, таким чином єдиним житлом позивача є квартира [ADDRESS]. Враховуючи, що відповідно до ст.405 ЦК України член сім'ї власника має право на користування житлом, а таке право втрачається лише у випадку, якщо він без поважних причин відсутній понад один рік, при цьому позивач був відсутній за місцем проживання у зв'язку із перебуванням на роботі за кордоном, він просить його позов задовольнити. В судовому засіданні позивач, вимоги викладені у заяві підтримав просив їх задовольнити. Відповідачі та їх представник в судовому засіданні проти позову заперечили, зазначили, що домовленість на проживання у спірній квартирі була тимчасовою в період з червня 2000 року по жовтень 2000 року до виїзду на роботу за кордон, в подальшому він у квартирі ніколи не проживав, тому право на користування нею не набув, з огляду на що просили в задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи суд прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні відповідач був зареєстрований та проживав у квартирі [ADDRESS] в період з 1 червня 2000 року по 12 жовтня 2000 року, що підтверджується поясненнями сторін та відповідними відмітками у паспорті позивача. В період з 11 травня 2006 року по 18 травня 2006 року місце проживання позивача було зареєстровано по [ADDRESS]. Одноособовим власником квартири [ADDRESS] відповідно до даних інвентарної справи в період з 22 жовтня 1993 року по 1 грудня 2003 року був [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло, витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно. 1 грудня 2003 року на підставі договору дарування відповідач [PERSON] набула право власності на ? частину зазначеної квартири. Постановою Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами житлового кодексу України» зокрема п.9 зазначено, що при вирішенні спорів про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, слід з'ясувати чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи прописані вони в даному приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони із наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають із ним певний порядок користування жилим приміщенням. З повідомлення Головного центру обробки спеціальної інформації прикордонної служби України від 25 листопада 2013 року [PERSON] в період з липня 1997 року по 18 жовтня 2013 року періодично виїжджав за межі України. Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. В силу ст.156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Згідно ст.65 цього Кодексу до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Як вбачається із відміток про реєстрацію місця проживання [PERSON] та пояснень відповідачів мала місце згода на той час власника квартири [PERSON] на тимчасове проживання позивача в період з 1 червня 2000 року по 12 жовтня 2000 року до виїзду за кордон у квартирі [ADDRESS]. Позивачем доказів того, що він за згодою власника, а в подальшому у зв'язку із набуттям [PERSON] права власності на ? частину квартири і за її згоди продовжував користуватися вищезазначеною квартирою після зняття з реєстрації надано не було, не встановлено цього і в судовому засіданні, крім цього з пояснень позивача від 12 листопада 2013 року наданих при перевірці його заяви про створення перешкод, вбачається, що особистих речей у квартирі [ADDRESS] не виявлено, не доведено ним і тих обставин, що відповідачі під час перебування позивача на території України вели з ним спільне господарство, а також, що він брав участь у сплаті житлово-комунальних послуг, що встановлювався певний порядок користування квартирою, що це приміщення було його постійним місцем проживання, оскільки перед цим він був зареєстрований тривалий час з 16 липня 1992 року по 19 березня 1998 року [ADDRESS], в подальшому зареєстрував місце проживання з 29 травня 1998 року по 9 липня 1998 року [ADDRESS], з 11 травня 2006 року по 18 травня 2006 року [ADDRESS], на даний час проживає в квартирі [ADDRESS]. Також з матеріалів перевірки №3588 вбачається що відповідачі здавали у найм кімнату у квартирі [PERSON], який декілька місяців проживав у ній, що також підтверджує відсутність згоди на постійне проживання позивача у спірній квартирі. Посилання позивача на ст.405 ЦК України, як підставу для вселення є необґрунтованими, оскільки відносини які існували між сторонами були врегульовані нормами Житлового кодексу України на час його тимчасового проживання у спірній квартирі. В силу ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч.1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку що підстав для задоволення інших вимог також не має, оскільки право користування житлом в період зняття з реєстрації до даного часу у позивача не виникло, власники заперечують щодо вселення та подальшого проживання у їх квартирі позивача. Не підлягають задоволенню і вимоги щодо зобов'язання здійснити реєстрацію проживання [PERSON] відповідачами, оскільки такі вимоги не ґрунтуються на вимогах закону.

Outcome: dismissed