Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-08 00:00:00

2 вересня 2014 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, який обґрунтував тим, що відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю серія ДП № 022348, код ДЗК: 84497006, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської Ради народних депутатів №2502 від 17.12.1998 року [PERSON] належала земельна ділянка, загальною площею 632 кв.м., цільове призначення земельної ділянки: для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд , яка розташована за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер 1210100000:09:081:0006. Після її смерті [INFO] відкрилась спадщина на домоволодіння та земельну ділянку, а спадкоємцями цього майна були він та її чоловік - [PERSON]. [PERSON] отримав 1/3 (одну третю) частину земельної ділянки на підставі Свідоцтва про право на спадщину, що зареєстровано у реєстрі за № 3-3862 від 02.12.2005 року, але не зареєстрував свого права власності на цю частину земельної ділянки. [INFO] [PERSON] помер, однак за життя він склав заповіт, яким заповів своє майно на [PERSON]. Оскільки за час свого життя померлий [PERSON] не встиг здійснити державну реєстрацію права власності на зазначену земельну ділянку та виготовити на власне ім'я державний акт на право власності на земельну ділянку, державний нотаріус Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори видала на його ім'я 26 вересня 2013 року Свідоцтво про право на спадщину за заповітом лише на 1/3 частину житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, що знаходяться за адресою: [ADDRESS], розташованого на земельній ділянці площею 632 кв. м. Разом з тим, у Свідоцтві про право на спадщину до складу спадкового майна, що перейшло мені в порядку спадкування, не було включено земельну ділянку, що і стало причиною звернення до суду з вказаним позовом (а.с 2-3). В судовому засіданні позивач підтримав позовну заяву. Представники відповідачів заперечували проти позовних вимог. Третя особа - державний нотаріус Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори в судове не з'явився, надала заяву з проханням слухати справу без її участі, а також копії спадкових справ. Третя особа - представник Управління Держкомзему у місті Дніпропетровськ Дніпропетровської області в судове не з'явився, надіслав пояснення по суті справи, в яких просив проводити судове засіданні без його участі. Вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю серія ДП № 022348, код ДЗК: 84497006, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської Ради народних депутатів № 2502 від 17.12.1998 року [PERSON] належала земельна ділянка, загальною площею 632 кв.м., цільове призначення земельної ділянки: для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд , яка розташована за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер 1210100000:09:081:0006 (а.с.12). [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 13 січня 2004 року за №35 (а.с.60). Після її смерті була відкрита спадщина та 2 грудня 2005 року державним нотаріусом Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори Отроцюк О.В. було видано свідоцтво про право на спадщину за законом у розмірі 1/3 частки майна її чоловіку - [PERSON], яке складалося з домоволодіння, що знаходиться в [ADDRESS] та розташоване на земельній ділянці площею 632 кв.м. та земельної ділянки площею 632 кв.м., що знаходиться в [ADDRESS] та переданої для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (а.с.11). Також 2 грудня 2005 року державним нотаріусом Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори Отроцюк О.В. було видано свідоцтво про право на спадщину за законом у розмірі 2/3 частки майна позивачу - [PERSON], яке складалося з домоволодіння, що знаходиться в [ADDRESS] та розташоване на земельній ділянці площею 632 кв.м. та земельної ділянки площею 632 кв.м., що знаходиться в [ADDRESS] та переданої для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (а.с.82). Під час видачі вказаних свідоцтв про право на спадщину, нотаріус на державному акті на право приватної власності на землю серія ДП № 022348, код ДЗК: 84497006, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської Ради народних депутатів № 2502 від 17.12.1998 року на ім'я [PERSON], зробив відповідну відмітку (а.с.12). 2 грудня 2005 року [PERSON] склав заповіт на ім'я позивача [PERSON], яким заповів останньому усе належне йому майно (а.с.5). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 09 жовтня 2012 року за №922 (а.с.4). Після його смерті спадщину прийняв [PERSON], який подав заяву нотаріусу про прийняття спадщини (а.с.33). В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] помер, не встигнувши переоформити на свої ім'я право власності на 1/3 частину земельної ділянки в порядку спадкування за законом та отримати державний акт на право власності на землю на своє ім'я після смерті [PERSON]. Виниклі між сторонами спірні правовідносини регулюються нормами Цивільного Кодексу України. За правилами ч.1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ч.1 ст.81 Земельного кодексу України та ст.1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальним правилами спадкування при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Згідно ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно ч.1 ст.1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності успадковується на загальних підставах. Відповідно до ст.ст. 1216, 1218 ЦК спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. До майнових прав, які успадковують спадкоємці, відносяться у тому числі і права власності. Також до спадкоємця переходять ті особисті немайнові права, котрі тісно пов'язані з майновими правами. Саме по собі неотримання померлим [PERSON] державного акту на своє ім'я та свідоцтва про право власності на земельну ділянку через смерть його, як спадкодавця, не може бути підставою для відмови позивачу у визнання права власності на неї в порядку спадкування, оскільки позивач є спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON], спадщину фактично прийняв, від неї не відмовлявся та спадковим майном фактично користується, а тому у відповідності до ст. 1268 ЦК та ст.1225 ЦК успадковує право власності на частину цієї земельної ділянки. З доводами представників відповідачів про те, що померлому [PERSON] не належала 1/3 частини земельної ділянки, оскільки він не здійснив державної реєстрації свого права власності на неї, не можна погодитися. Так, відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникне переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжує внесенням до державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Тобто реєстрація права власності - це не виникнення самого права, а визнання підтвердження такого права. Реєстрація права власності є похідною від встановленого факту виникнення, переходу або припинення права. Таким чином, факт отримання померлим [PERSON] 2 грудня 2005 року свідоцтва про право на спадщину за законом у розмірі 1/3 частки майна, яке складалося зокрема з земельної ділянки площею 632 кв.м., що знаходиться в [ADDRESS], свідчить про набуття ним права на неї, а отже наступне входження цього майна до спадкової маси. Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що згідно зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен, чиї права і свободи, викладені в цій Конвенції, порушуються (для позивачів - стаття 1 Першого Протоколу), має право на ефективний засіб правового захисту у відповідному національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинено особами, що діяли як офіційні особи. Передбачене приведеною нормою право особи на ефективний правовий захист у національному органі не передбачає її обов'язку використовувати неефективні способи, зокрема і судові. Отже, у даному випадку за Конвенцією позивач має право на такий обраний ним ефективний спосіб правового захисту, який унеможливлював би бездіяльність відповідних органів (нотаріату чи органів місцевого самоврядування). Разом з тим, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог до Виконавчого комітету Самарської районної в місті Дніпропетровську ради з наступних підстав. Відповідно до Постанови Пленуму ВСУ від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» при відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Статутом міста Дніпропетровська прийнятим Дніпропетровською міською радою XXIII скликання від 13 червня 2001 року та зареєстрованим Дніпропетровським обласним управлінням юстиції від 20 червня 2001 року визначено, що територіальну громаду м. Дніпропетровська складають жителі, які проживають на території м. Дніпропетровська. Інтереси територіальної громади міста може представляти лише Дніпропетровська міська рада, а отже вона є належним відповідачем у даній справі. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Оцінюючи усі докази, які були досліджені судом під час розгляду справи в їх сукупності та розглядаючи позов в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів, як того вимагає ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог у заявлений позивачем спосіб.

Outcome: partial