Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-21 00:00:00

30.06.2021 року позивач через свого представника звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою на обґрунтування якої зазначив, що постановою ст. слідчого в ОВС СВ УБОЗ у Волинській області Корець В.П. від 29.06.2010 року, відносно нього, а також третіх осіб, було порушено кримінальну справу №30-040-09, на підставі якої 22.07.2010 року реєстратором Волинської філії ДП «Інформаційний центр» МЮУ до відповідних державних реєстрів внесено запис про обтяження, а саме: арешт нерухомого майна (об`єкт оскарження: невизначене майно) власником якого є він, реєстраційний номер обтяження: 10064524. Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20.10.2010 року по справі № 1П-894/2010, його було звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення злочинів, передбачених ч. 2 ст. 190, ч. 2 ст. 358, ч. 3 ст. 358 КК України на підставі п. «в» ст. 1 ЗУ «Про амністію» від 12.12.2008 року, провадження у справі закрито. Разом з тим, постанова ст. слідчого в ОВС СВ УБОЗ у Волинській області Корець В.П. від 29.06.2010 року про порушення кримінальної справи №30-040-09 не містить рішення про арешт майна позивача, а відповідні відомості в державні реєстри внесені на підставі постанови про порушення кримінальної справи, а не постанови про арешт майна, шо ставить під сумнів легітимність, як самого арешту так і наявність відповідних обтяжень в реєстрах. Так, арешт на його майно обмежує законні права та унеможливлює право розпоряджатися ним на власний розсуд. Враховуючи наведене, просить суд скасувати арешт нерухомого майна, що належить йому на праві приватної власності, який накладений на підставі постанови ст. слідчого в ОВС СВ УБОЗ у Волинській області Корець В.П. від 29.06.2010 року про порушення кримінальної справи № 30-040-09, а також судові витрати по справі. 16.07.2021 року представником відповідача було подано до суду відзив на позовну заяву, у якому остання зазначила, що ліквідаційна комісія УМВС України у Волинській області не є належним відповідачем у справі, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню. До початку судового засідання представник позивача подав до суду заяву з проханням розгляд справи проводити у його відсутності, заявлені вимоги підтримує та просить їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про день, час, місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що постановою ст. слідчого в ОВС СВ УБОЗ у Волинській області Корець В.П. від 29.06.2010, відносно [PERSON] та інших осіб було порушено кримінальну справу № 30-040-09. На підставі вищевказаної постанови, реєстратором Волинської філії ДП «Інформаційний центр» МЮУ 22.07.2010 року до відповідних державних реєстрів внесено запис про обтяження, а саме: арешт нерухомого майна (об`єкт оскарження: невизначене майно) власником якого є [PERSON] , реєстраційний номер обтяження: 10064524.? Постановою Луцького міськрайонного суду від 20.10.2010 року по справі № 1П-894/2010, [PERSON] було звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення злочинів, передбачених ч. 2 ст. 190, ч. 2 ст. 358, ч. 3 ст. 358 КК України, на підставі п. «в» ст. 1 ЗУ «Про амністію» від 12.12.2008 року, провадження у справі закрито. Разом з тим, питання скасування арешту нерухомого майна [PERSON] не вирішено. Судом також встановлено, що досудове розслідування та судовий розгляд в рамках кримінальної справи № 30-040-09 відбувався за нормами КПК України 1960 року. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 22.06.2021 року, обтяження у вигляді арешту нерухомого майна [PERSON] існує та ніким не скасовано. Тобто, після закриття провадження у кримінальній справі, арешт на все майно, що належить позивачу, де б воно не знаходилося, залишився не знятим. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яка вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Разом з тим, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України). Відповідно ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном, як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. За змістом ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Нормами ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зокрема, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що в разі, якщо арешт накладений на майно особи, яка не є учасником кримінального провадження, розпочатого в період дії КПК України 1960 року, спір щодо зняття арешту з майна є приватноправовим і має розглядатися за правилами цивільного судочинства. Зі змісту правового висновку, сформульованого Верховним Судом, в постанові від 15.05.2019 року (справа № 372/2904/17-ц) слідує, що із припиненням кримінальної справи, арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. Арешт майна у такому разі із заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обтяження права особи користуватися належним їй майном. Тому, вимоги про звільнення майна з-під арешту виступають способом захисту права власності (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої ст. 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. Відповідно до висновку Великої палати Верховного Суду, викладеного у справі № 911/1247/18 від 21.08.2019 року, вимоги про звільнення майна з-під арешту, що грунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до положень ст. 19 ЦПК України, ст. 20 ЦПК України, можуть бути вирішені судом цивільної чи господарської юрисдикції. Така, правова позиція відповідає висновкам, викладеним раніше Великою Палатою Верховного Суду у Постанові від 15.05.2019 року у справі № 372/2904/17-ц та Верховним Судом України у Постанові від 15.05.2013 року № 6-26 цс13. На переконання суду, разом із закриттям кримінального провадження втрачається легітимна мета арешту майна, як втручання у конвенційне право особи на мирне володіння ним - збереження речей і матеріальних цінностей для забезпечення можливості виконання завдань кримінального провадження. Після припинення кримінальної процедури відповідне втручання фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення, адже утвердження й забезпечення прав і свобод та надання людині ефективного засобу юридичного захисту від їх порушень з огляду на положення ст. 3 Конституції України, ст. 13 Конвенції є головним обов`язком держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. Із припиненням кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали, причому втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого кримінальними процесуальними відносинами. З огляду на зазначене, будь-які публічно-правові процедури, які з тих чи інших причин не завершені до закриття кримінального провадження, з моменту такого закриття втрачають кримінальний процесуальний характер. Арешт майна у такому разі, як захід забезпечення кримінального провадження не правомірно обмежує право на користуватися належним йому нерухомим майном. На підставі викладеного, суд вважає заявлені позовні вимоги [PERSON] про скасування арешту майна обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.

Outcome: approved