Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-10 00:00:00

30 вересня 2019 року з вищевказаною позовною заявою до Миргородського міськрайонного суду звернулася [PERSON] . На підтвердження позовних вимог позивач посилається на те, що на підставі договору дарування від 09.07.2003 року вона є власником будинковолодіння [ADDRESS] . У вказаному будинку зареєстрований [PERSON] , який не є співвласниками вказаного будинковолодіння та не проживає в ньому з 2003 року. На даний час наявність реєстрації відповідача в будинку обмежує права позивача, що стало підставою для звернення до суду. Ухвалою суду від 11 січня 20202 року суд вирішив провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі, суд приходить до переконання, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Встановлено, що [PERSON] є одноособовим власником будинковолодіння [ADDRESS] . Її право власності підтверджується копією договору дарування від 09 липня 2003 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1-1223 та Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.8-9).За даною адресою зареєстрований, але не проживає [PERSON] , 1957 року народження, що підтверджується копією довідки про склад зареєстрованих у житловом приміщенні осіб (а.с.11). 16.07.2019 року позивачка з метою скасування реєстрації місця проживання [PERSON] за вказаною адресою з підстав переходу права власності на будинок до іншого власника та припинення права користування ним [PERSON] звернулася із відповідною заявою до відділу реєстрації місця проживання громадян виконавчого комітету Миргородської міської ради Полтавської області, але 19.07.2019 року заява була повернута з повідомленням про те, що у знаття [PERSON] у реєстрації місця проживання відмовлено, оскільки він самостійно не звертався із заявою про це та не визнання судом таким, що втратив право користування даним житлом (а.с.10). [PERSON] не є членом сім`ї власника будинку, а був зареєстрований у будинку за згодою попереднього власника будинку [PERSON] . Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі ст. 405 ЦК України, яка регламентує поняття житлового сервітуту колишніх членів сім`ї та підстави збереження житлових прав цих осіб, члени сім`ї власника житла зберігають право на користування цим житлом саме на період, коли зберігається право власності певної особи на це житло. Таким чином, зі змісту правових норм, які регулюють об`єм житлових прав члена сім`ї власника будинку, слідує, що право члена сім`ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права власності на це майно. Згідно п.1 ч.1 ст.346 ЦК України право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. За таких обставин суд приходить до висновку, що відповідачі внаслідок припинення права власності на будинок колишнього власника [PERSON] після дарування нею вищевказаного будинку втратив право користування цим житловим приміщенням. Дана правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 04 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14 і відповідно до ч.1 ст.360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні норм права. За місцем реєстрації в будинку [ADDRESS] відповідач не проживаєь, житловим приміщенням не користується, не несе витрат, пов`язаних з утриманням будинку в належному технічному стані, не сплачуєь за житлово-комунальні послуги, в силу того, що власник будинку змінився, позивач, як новий власник будинку, має право вимагати позбавити відповідача права користування житловим приміщенням, тому, відповідно до ст. 391 ЦК України, [PERSON] підлягає визнанню такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Суд вважає, що позивач підтвердив належними доказами обставини, викладені у позові. Згідно з ч. 1 ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. В зв`язку з тим, що позивач не заявляє вимоги про стягнення з відповідача на його користь судових витрат, суд,

Outcome: approved