Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-07 00:00:00

29 травня 2020 року, представник позивачки [PERSON] адвокат Іноземцев О.В. звернувся до суду з позовом, вимоги якого в подальшому зменшив та в остаточній редакції якого від 05.02.2021 р. просив суд, стягнути з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість по сплаті аліментів та додаткових витрат на утримання сина [PERSON] , [INFO] в загальному розмірі 21069 грн. та витрати на правову допомогу адвоката в сумі 5000 грн., мотивуючи це невиконанням відповідачем умов укладеного між ними договору про утримання дитини від 25 липня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н.Ю. (реєстр. № 1652), п.п. 2,3 якого передбачено, що він як батько дитини, зобов`язався брати участь в утриманні їхнього сина [PERSON] , [INFO] (забезпеченні харчуванням та одягом, побутовими умовами його життя), для чого зобов`язався сплачувати матері [PERSON] щомісячно у добровільному порядку, аліменти у розмірі прожиткового мінімуму на одну дитину, який встановлюється Законом України «Про Держаний бюджет України» на відповідний рік, станом на місяць, коли він, батько буде проводити виплату аліментів, і внаслідок чого, у відповідача утворилась заборгованість по сплаті аліментів та додаткових витрат на дитину за період з 01.08.2018 р. по 01.12.2020 р. в загальному розмірі 21069 грн., в той час, як позивачка понесла додаткові витрати на загальну суму 148470 грн. з посиланням на розрахункові документи, рахунки та довідки, а тому з урахуванням умов вказаного вище нотаріально посвідченого договору про утримання дитини від 25 липня 2018 року та ст. 185 СК України, відповідач повинен був сплатити 50% від вказаної суми, а саме 74235 грн., чого ним зроблено не було, так як окрім вказаної суми аліментів на вказану суму, відповідачем інші оплати на утримання дитини відповідачем не здійснювались, незважаючи на намагання позивачки в досудовому порядку врегулювати спірні питання згідно листа представника позивачки на адресу відповідача. Позивачка та її представник в судовому засіданні повністю підтримали свій зменшений позов. Відповідач та його представник в судовому засіданні повністю не визнали позов [PERSON] , з підстав його необґрунтованості та безпідставності з огляду на повну оплату аліментів відповідачем, за яким не рахується жодної заборгованості як по сплаті аліментів, так і по сплаті додаткових витрат на дитину, а його нібито борг по сплаті аліментів та додаткових витрат на дитину не підтверджений належними документальними доказами по справі, звернувшись до суду з зустрічним позовом до [PERSON] від 26.06.2020 р., в якому, посилаючись на належне виконання своїх батьківських обов`язків щодо утримання та виховання дитини до першого півріччя 2020 р., з якого, у зв`язку з поширенням коронавірусної інфекції COVID-19 та загрози пандемії, з 12 березня 2020 на всій території Україні було запроваджено карантин відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», внаслідок чого, майже всі установи, організації та підприємства були закриті та йогоо доходи від ведення підприємницької діяльності по ремонту автомобілів на СТО, будівлю якого він орендує, суттєво знизились, та розмір доходу, отриманого ним за період з 01.01.2020 року по 20.06.2020 року становить загальну суму в розмірі 22600 грн., з посиланням на документальні докази отриманого за цей період доходу, у зв`язку з чим, його середньомісячний дохід за перше півріччя 2020 року становить : 22600 грн. / 6 місяців = 3 766,66 грн. на місяць, яка відповідно зменшується на сплату обов`язкових витрат - орендної плати за наймане приміщення в якому він веде підприємницьку діяльність та сплату податків, а тому він об`єктивно немає змоги сплачувати аліменти у розмірі прожиткового мінімуму на одну особу (дитину), який встановлюється законом України про державний бюджет України на відповідний рік, станом на місяць, коли він проводить виплату аліментів, як це передбачено умовами п. 2 вказаного вище нотаріально посвідченого договору про утримання дитини від 25 липня 2018 року. На підставі викладеного, позивач [PERSON] у зустрічному позові просив суд, зменшити розмір аліментів, з прожиткового мінімуму на одну особу (дитину), який встановлюється законом України про державний бюджет України на відповідний рік до 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, які він сплачує на користь [PERSON] у добровільному порядку на підставі укладеного Договору про утримання дитини від 25 липня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н.Ю. за реєстровим № 1652, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили до досягнення дитиною повноліття. Відповідачка та її представник зустрічний позов не визнали повністю, вважаючи його недоведеним документально, наполягаючи на задоволенні свого первісного зменшеного позову. Заслухавши думку сторін та їхніх представників, дослідивши матеріали справи та додатково надані письмові документальні докази, суд вважає, що в задоволенні первісного позову [PERSON] слід відмовити, а зустрічний позов [PERSON] слід задовольнити з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст.ст. 8,12 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Практику ЄСПЛ у сфері захисту прав дитини слід розглядати з урахуванням принципів правового статусу дитини. Виділяють принципи правового статусу дитини, які випливають з міжнародно-правових документів, перш за все, з Конвенції про права дитини 1989 р., та якими є: рівноправність дітей (ст. 2); неприпустимість будь-яких форм дискримінації (ст. 2); пріоритет інтересів дитини при вирішенні будь-якого питання, що стосується дітей, так званий принцип якнайкращого забезпечення інтересів дитини (ст. 3); принцип забезпечення захисту і турботи про благополуччя дитини (ст. 5); невід`ємність і пріоритет права на життя (на держави покладається обов`язок забезпечити їх виживання і розвиток, ст. 6); право дитини висловлювати свою думку, викладати інформацію про свої проблеми (діти мають право бути почутими, ст. 12-15); принцип збереження індивідуальності дитини (ст. 8); неприпустимість катувань та інших жорстоких, нелюдських і принижуючих гідність видів поводження і покарання (ст. 37 а); принцип відповідальності батьків за виховання і розвиток дитини (ст. 18). ЄКПЛ проголосила принцип верховенства права і зобов`язання договірних сторін дотримуватися прав людини. Комплекс прав, закріплених ЄКПЛ, можна розділити на дві підсистеми: 1) права, що належать кожній людині від народження (життя, свобода, особиста недоторканність); 2) права, набуті з настанням певного віку (справедливий судовий розгляд у кримінальній справі, вступ до шлюбу). Окремою підсистемою можна розглянути перелік заборон, виконання яких гарантує реалізацію прав, закріплених в ЄКПЛ (заборона дискримінації, катувань, жорстокого поводження, рабської праці). У тексті ЄКПЛ практично відсутні норми, присвячені захисту прав дітей (за винятком, наприклад, положень про особливий статус неповнолітніх у статтях 5-6), однак обсяг більшості наданих нею прав такий, що ними може користуватися будь-яка людина, незалежно від вікових або інших характеристик. У зв`язку з цим ЄСПЛ, розглядаючи справи, де мало місце порушення прав дітей, посилається на норми ЄКПЛ як базовий документ. На сьогодні наявні численні рішення ЄСПЛ щодо питань, які пов`язані із захистом прав дитини, ґрунтуються як на положеннях Європейської конвенції про захист прав людини, Загальної декларації прав людини, так і на положеннях Конвенції про права дитини. В ході огляду практики ЄСПЛ виявлено кілька типових ситуацій, де заявники не отримали адекватного правового захисту всередині своєї держави. Згідно п. 17 Постанови Пленуму ВСУ № 3 від 15.05.2006 р. «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» - розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК (2947-14). При цьому необхідно мати на увазі, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину - не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення. Відповідно до ст. 121 СК України - права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Стаття 180 СК України передбачає, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно із ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до статті 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Одночасно, стаття 183 СК України зазначає - частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Стаття 185 СК України встановлює, що той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Статтею 191 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Згідно зі ст. 192 СК України - розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Суд встановив, що з 14.11.2009 р., сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, в якому у них народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 07.09.2012 р. (а.с. 8). Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 18.06.2018 р., яке набрало законної чинності 19.07.2018 р. шлюб було розірвано (а.с. 9). Суд встановив, що між сторонами було досягнуто згоди стосовно визначення місця проживання дитини після розірвання шлюбу - з матір`ю [PERSON] , а позивач, в свою чергу, приймає участь в утриманні дитини та її вихованні, що підтверджується укладеним між сторонами договором про утримання дитини від 25.07.2018 р., посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н.Ю. (реєстр. № 1652) (а.с. 10). Так, відповідно до п. 2 умов укладеного договору, батько, зобов`язується брати участь в утриманні сина, [PERSON] (забезпеченні харчуванням та одягом, побутовими умовами його життя), для чого буде сплачувати матері щомісячно у добровільному порядку аліменти у розмірі прожиткового мінімуму на одну особу (дитину), який встановлюється законом України про державний бюджет України на відповідний рік, станом на місяць, коли він буде проводити виплату аліментів. Суд встановив і це об`єктивно підтверджується матеріалам справи, що з моменту укладання договору про утримання дитини, батько [PERSON] належним чином виконує свої обов`язки як батька, щодо утримання син [PERSON] , [INFO] та сплати аліментів, що підтверджується копіями банківських виписок про сплату аліментів за період з 20.08.2018 року по 16.02.2020 року на загальну суму 39300 грн., а також за період з 01.06.2020 р. по 01.11.2020 р. на суму 11500 грн. (а.с. 201-205,225-226). Також [PERSON] за період з 01.03.2020 року по 01.06.2020 року сплачено аліменти на загальну суму 8200 грн., про сплату яких не згадується позивачкою. Отже, Загальна сума сплачених Позивачем аліментів враховуючи надані підтверджуючі документи складає 67500 грн. Крім цього відповідачем [PERSON] для сина [PERSON] , [INFO] за власні кошти було придбано електронні пристрої : смартфон Samsung Galaxy J1 2016 вартістю 2499 грн., планшет Nomi C101012 Ultra3 10 3G 16GB Dark-Blue з додатковими аксесуарами вартістю 3162,40 грн. та смартфон Samsung Galaxy А10S з додатковими аксесуарами вартістю 4061,30 грн., а разом загальною вартістю 9 722,70 грн., що підтверджено документально (а.с. 204-205). До цих витрат додається суму у розмірі 53166 грн., що зараховується в рахунок платежів відповідача [PERSON] по аліментам та додатковим витратам на утримання неповнолітньої дитини, яка вже була врахована та передбачена п. 2.4. Мирової угоди, що була затверджена 26 липня 2018 року ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області по справі №509/1935/18, та набрала законної сили 13 серпня 2018 року (а.с. 11-13). Таким чином загальна та підтверджена сума витрат відповідача [PERSON] зі сплати аліментів та додаткових витрат на утримання дитини за період з 01.08.2018 року по 01.06.2020 року, сплату яких здійснено у добровільному порядку відповідачем та на регулярній основі становить: 47500 грн. + 9722,70 грн. + 53166 грн. + 11500 грн. = 121888,70 грн. Отже, суд дійшов висновку, що вимоги позивачки в первісному позові про нібито понесені нею витрати в розмірі 148470 грн. є необґрунтованими та спростовуються вищенаведеними доказами по справі. Суд з`ясував, що в досудовому порядку листом від 23.07.2019 р., представник [PERSON] адвокат Іноземцев О.В. звертався до відповідача [PERSON] з вимогою про сплату заборгованості за додатковими витратами на утримання дитини в розмірі 168526 грн., тобто вказана сума була більшою на 20056 грн. ніж сума заявлена у даному позові [PERSON] у розмірі 148470 грн. (а.с. 114,115). На вказаний лист представником відповідача [PERSON] адвокатом Лиженковим О.О. була підготовлена відповідь від 08.08.2019 року з викладенням правової позиції, та проханням надати розрахункові документи, оформлені відповідно до вимог чинного законодавства та відповідно скорегувати суму заявлених вимог, що ні [PERSON] , ні її представником не було зроблено, а з первісним позовом до суду [PERSON] звернулася майже через рік - 29.05.2020 р. (а.с. 116-118). На думку суду, надані до первісного позову [PERSON] документи, які було використано для проведення розрахунку сплачених за період з 01.08.2018 р. по 29.02.2020 р. включно начебто витрачених позивачкою [PERSON] на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] в розмірі 148470 грн., в розумінні норм Закону - не можуть братися судом, як належні розрахункові документи, з огляду на те, що вони не відповідають вимогам : Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» від 06.07.1995 року № 265/95-ВР та Наказу Міністерства фінансів України № 13 від 21.01.2016 р. «Про затвердження Положення про форму та зміст розрахункових документів, Порядку подання звітності, пов`язаної із використанням книг обліку розрахункових операцій (розрахункових книжок), форми NЗВР-1 Звіту про використання книг обліку розрахункових операцій (розрахункових книжок)», зареєстрованого Мінюстом України 11.02.2016 р. за № 220/28350, так як згідно з абз. 4 ст. 2 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», розрахункова операція - це приймання від покупця готівкових коштів, платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо за місцем реалізації товарів (послуг), видача готівкових коштів за повернутий покупцем товар (ненадану послугу), а у разі застосування банківської платіжної картки - оформлення відповідного розрахункового документа щодо оплати в безготівковій формі товару (послуги) банком покупця або, у разі повернення товару (відмови від послуги), оформлення розрахункових документів щодо перерахування коштів у банк покупця. Крім цього, абзацем 17 статті 2 вказаного Закону передбаченно, що розрахунковий документ це документ встановленої форми та змісту (касовий чек, товарний чек, розрахункова квитанція, проїзний документ тощо), що підтверджує факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, отримання (повернення) коштів, купівлі-продажу іноземної валюти, надрукований у випадках, передбачених цим Законом, і зареєстрованим у встановленому порядку реєстратором розрахункових операцій або заповнений вручну. Згідно з п. 3 вказаного «Положення про форму та зміст розрахункових документів, Порядку подання звітності, пов`язаної із використанням книг обліку розрахункових операцій (розрахункових книжок), форми NЗВР-1 Звіту про використання книг обліку розрахункових операцій (розрахункових книжок)», установлені в цьому Положенні вимоги до змісту розрахункових документів визначають обов`язкові реквізити розрахункових документів та у разі відсутності в документі хоча б одного з обов`язкових реквізитів, а також недотримання сфери його призначення, такий документ не прийматиметься як розрахунковий. У зв`язку з чим, з огляду на наведені у розрахунку позиачки позиції не можуть реально підтвердити понесені нею витрати, не підтверджені документально і не можуть бути прийняті судом, а саме: витрати на школу на суму 3140 грн., витрати на тренуваннч з карате на суму 6600 грн., так як довідка, надана позивачкою не є розрахунковим документом в розумінні діючого законодавства України за відсутністю в ній необхідних реквізитів (дата та вихідний номер), витрати на придбання ліків в аптеці на суму 4269,76 грн. без призначення лікаря та вказівкою, що саме ці ліки призначені для лікування сина, витрати на заняття англійською мовою на суму 11500 грн. (довідка від 27.01.2020 р.) та витрати на дозвілля дитини під назвою «Пісочна анімація» (довідка від 27.01.2020 р.) на суму 14320 грн. - не є розрахунковим документом в розумінні діючого законодавства України, крім цього в ній вказано період за чотири роки з 2016 року, а на той час сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням суду від 18.06.2018 р., витрати на дозвілля під назвою «Робототехніка» на суму 11250 грн. (довідка від 27.01.2020 р.) не є розрахунковим документом, витрати на одяг на суму 15732 грн. підтверджено документально чеками лише сума 1322 грн., а залишок суми у розмірі 14410 грн. оформленому на бланку замовлень на сайті WWW.NEXTDIRECT.COM не є розрахунковими документами, витрати на стрижку на суму 2100 грн. без підтверджуючих документів, витрат на господарські товари на суму 6400 грн., з яких чеками підтверджено лише сума 859,69 грн., а залишок суми у розмірі 5540,31 грн. без підтверджуючих документів, витрати на школу на суму 4000 грн. без підтверджуючих документів, витрати на «школу, шоу мильні пузирі, цирк, опити - фокуси, кіно, медалі, грамоти, театр музкомедія» на суму 595 грн. без підтверджуючих документів, витрати на літній табір на суму 2500 грн. без підтверджуючих документів, витрати на День Народження на суму 8620,20 грн. «бланк попереднього замовлення» Дитячої планети від 21.08.2018 р. та роздруківка «PAPASHON» від 21.08.2019 р. не є розрахунковими документами, витрати на стоматолога на суму 500 грн. не приймається до розрахунку, так як довідка від 14.01.2020 р. не є розрахунковим документом (а.с. 24-35,50-178). Також, суд звертає увагу на той факт, що в чеках, наданих позивачкою про придбання продуктів харчування мається кава, яка дітьми до 14 річного віку дітьми не вживається, а деякі з чеків - скопійовані таким чином, що вказані на них відомості, неможливо розібрати та містять рукописні нотатки, дописки та викреслення (а.с. 36-49,57,60,64,66,68-70,73-77,93-95). Крім цього, суд звертає увагу на те, що в чеках на придбання продуктів харчування вказаний перелік продуктів в тому об`ємі, що перевищує реальні потреби дитини. Таким чином, суд вважає, що розрахунок загальної суми витрат, які не підтверджені позивачкою належним чином становить суму у розмірі 89345,27 грн., а реальний розмір витрат позивачки, які підтверджені документами та можуть бути прийняті судом, становить: 148 470 грн. - 89345,27 грн. = 59124,73 грн. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо) (ч. 1 ст. 185 СК України). Таким чином, відповідно до вимог зазначених ст.ст. 180 та 185 СК України та укладеного Договору про утримання дитини від 25.07.2018 р. - заявлені вимоги діляться по 50% між батьками дитини, а саме: 59124,73 грн. / 2 = 29 562,37 грн. При цьому відповідачем [PERSON] сплачено на утримання дитини (аліменти та додаткові витрати) - 121888,70 грн., у зв`язку з чим, суд дійшов висновку про відсутність заборгованості відповідача [PERSON] зі сплати аліментів та додаткових витрат на дитину, а тому в задоволенні первісного позову [PERSON] слід відмовити повністю. З пояснень відповідача [PERSON] в судових засіданнях вбачається, що здійснювати сплату аліментів у розмірі прожиткового мінімуму на одну особу (дитину), який встановлюється законом України про державний бюджет України на відповідний рік, станом на місяць, коли він проводив таку виплату аліментів згідно договору про утримання дитини, він мав змогу у зв`язку з отриманням стабільного доходу у 2019 році, що підтверджується поданою за 2019 рік податковою декларацією платника єдиного податку фізичної особи - підприємця, а також Звітом про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску, а саме: загальна сума доходу за звітний період (2019 рік) склала - 143550 грн., сума сплаченого єдиного податку склала - 2305,2 грн., сума нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (форма №Д5) склала - 11016,72 грн. (а.с. 206-209). Розрахунок річного доходу відповідача [PERSON] за 2019 рік становить : 143550 грн. - 2305,20 грн. - 11016,72 грн. = 130 228,08 грн. Враховуючи, що відповідач є ФО-П та надає послуги за КВЕД 45.20 - технічне обслуговування та ремонт авто транспортних засобів, свою діяльність він здійснює протягом 15 днів на місяць у найманому приміщенні, за оренду якого сплачує щомісячно суму в розмірі 3000 грн. (а.с. 213). Як підтвердив відповідач в судовому засіданні, буль-якої іншої оплачуваної роботи у нього немає і відповідно у нього відсутній інший сторонній заробіток, окрім вказаної роботи з ремонту та обслуговування автомобілів. Тобто розмір річної орендної плати становить : 3000 грн. Х 12 місяців = 36000 грн. Таким чином розмір річного доходу [PERSON] зменшується на розмір орендної плати за приміщення де він здійснює свою діяльність, та становить : 130228,08 грн. - 36000 грн. = 94228,08 грн. Відповідно, середній розмір місячної заробітної плати [PERSON] , як ФО-П за 2019 рік становив: 94228,08 грн. / 12 місяців = 7852,34 грн. на місяць. Так, у 2020 році, у зв`язку з поширенням коронавірусної інфекції COVID-19 та загрози пандемії, з 12 березня 2020 на всій території Україні було запроваджено карантин відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». Майже всі установи, організації та підприємства були закриті, у зв`язку з чим доходи відповідача від ведення підприємницької діяльності суттєво знизились, розмір доходу, отриманого ним за період з 01.01.2020 року по 20.06.2020 року (майже півроку) становить загальну суму в розмірі - 22600 грн. : січень 7350 грн., лютий 9700 грн., травень 2850 грн., квітень 0 грн., травень 0 грн., червень (до 20 числа) 2700 грн., що підтверджується копією з книги обліку доходів для платників єдиного податку за перше півріччя 2020 року (а.с. 210-212). Таким чином середньомісячний дохід відповідача за перше півріччя 2020 року становить: 22600 грн. / 6 місяців = 3 766,66 грн. на місяць, з урахуванням того, що вказана сума доходу додатково зменшується на сплату обов`язкових витрат на сплату орендної плати за наймане приміщення в якому відповідач здійснює підприємницьку діяльність та сплату податків. Відповідно до положень ст. 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. З огляду на вищезазначене, на думку суду, відповідач (позивач за зустрічним позовом) [PERSON] об`єктивно не має змоги сплачувати аліменти у розмірі прожиткового мінімуму на одну особу (дитину), який встановлюється законом України про державний бюджет України на відповідний рік, станом на місяць, коли він проводить виплату аліментів, як це передбачено умовами п. 2 договору про утримання дитини від 25 липня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н.Ю. (реєстр. № 1652). Таким чином, враховуючи документально підтверджені факти, викладені [PERSON] , суд дійшов висновку, що розмір аліментів, які стягуються з нього за договором про утримання дитини від 25 липня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н.Ю. (реєстр. № 1652) в розмірі прожиткового мінімуму на одну особу (дитину), який встановлюється Законом України «Про державний бюджет України» на відповідний рік щомісячно, в порядку ст. 192 СК України, можуть бути зменшені з вказаної суми до 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дати звернення до суду з зустрічним позовом - 26.06.2020 р. і до досягнення дитиною повноліття, як просив позивач у зустрічному позові, беручи до уваги вимоги ст. 182 СК України, з урахуванням зміни матеріального стану платника аліментів, з підстав, описаних вище. Таким чином, беручи до уваги вимоги практику ЄСПЛ та ЄКПЛ, вимог Законів, зокрема ст.ст. 182,183,192 СК України щодо обставин, які обов`язково враховуються судом при визначення (в даному випадку зменшення) розміру аліментів, враховуючи вищевказані обставини і вимоги Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», яким встановлений прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років з 1 січня 2021 року становить 1921 грн., з 1 липня - 2013 грн., з 1 грудня 20121 - 2393 грн., суд, оцінивши та проаналізувавши вищевказані обставини в їх сукупності, дійшов висновку про обґрунтованість зустрічних позовних вимог, які підлягають задоволенню, з урахуванням позиції [PERSON] , який неодноразово в судових засіданнях наголошував на тому, що ніколи не відмовлявся від утримання свого єдиного сина, як щодо сплати аліментів, так і щодо додаткових витрат на дитину та готовий сплачувати аліменти в добровільному порядку, як це передбачено умовами вказаного вище договору при умові збільшення своїх доходів від підприємницької діяльності, а матір дитини [PERSON] не позбавлена можливості в подальшому, звернутися до суду з позовом про зміну розміру аліментів, що стягуються на сина [PERSON] , [INFO] у випадку зміни матеріального становища платника аліментів [PERSON] .

Outcome: approved