Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-11 00:00:00

4 травня 2017 року, представник позивачки [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив суд, скасувати арешт, накладений ухвалою Приморського райсуду м. Одеси від 11.05.2011 р. на земельну ділянку, площею 0,070 га, кадастровий № [NUMBER] з цільовим призначенням для ведення садівництва, що розташована за адресою : [ADDRESS], реєстраційний номер обтяження : 11305393 мотивуючи це тим, що вказаний арешт порушує права позивачки як власниці вказаної земельної ділянки, яку вона отримала в дар від відповідачки (дарувальниці) [PERSON] за нотаріально посвідченим договором дарування від 26.11.2010 р. (реєстр. № 12356), на підставі якого у державному акті на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 08.05.2009 р., виданого на ім'я [PERSON], нотаріусом була вчинена відмітка про відчуження вказаної земельної ділянки від 26.11.2010 р. про перехід права власності на ділянку до [PERSON] на підставі вказаного договору дарування, однак позивачка не встигла отримати державний акт на вказану ділянку на своє ім'я у 2011 р., у зв'язку з накладенням на земельну ділянку оспорюваного арешту ухвалою Приморського райсуду м. Одеси від 11.05.2011 р. в межах розгляду цивільного позову ПАТ « Банк «Фінанси та Кредит» до [PERSON] про стягнення кредиту, до якого позивачка ніякого відношення немає. В судове засідання представник позивачки не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду справи був повідомлений належним чином, особисто під розписку, причини неявки суду не повідомив, однак надіслав до суду письмову заяву, в якій посилаючись на ст. 158 ЦПК України повністю підтримав позов, просив його задовольнити і слухати справу без його участі (а.с. 47,48). Представник відповідачів АТ «Банк «Фінанси та Кредит» в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, вважаючи його таким, що не ґрунтується на вимогах Закону, зокрема, у зв'язку з відсутністю за позивачкою державної реєстрації спірної земельної ділянки, а тому вона не є власницею землі. Відповідачка [PERSON] в судове засідання повторно не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, у відповідності до вимог ч. 5 ст. 74 ЦПК України, за останньою відомою позивачці та суду адресою свого місця проживання, що підтверджується поштовими кур'єрськими повідомленнями з відміткою про вручення судових повісток, про відмову від отримання судової повістки та з відміткою листоноші «за закінченням терміну зберігання», причини неявки суду не повідомила, заяви про слухання справи за її відсутністю суду не надала (а.с. 30,40,41,53,54). Заслухавши пояснення представника відповідачів АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та дослідивши матеріали справи, суд вважає що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов'язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов'язковою для суду. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об'єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Відповідно до ст. 1 Протоколу до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» - кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Стаття 41 Конституції України наголошує - кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному Законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності - є непорушним. Статтями 316-320,321,328 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава - не втручається у здійснення власником права власності. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності набувається на підставах, що не заборонені Законом, зокрема із правочинів і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із Закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статями 386-393 ЦК України передбачено - держава забезпечує рівний захист усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Статтею 722 ЦК України встановлено, що право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) - є прийняттям дарунка. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЗК України, в редакції, яка була чинною на момент укладення договору дарування, право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Частиною 1 ст. 81 ЗК України в редакції, яка була чинною на момент укладення договору дарування, встановлено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами. Згідно до вимог ч. 2 ст. 126 ЗК України, в редакції, яка була чинною на момент укладення договору дарування, право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж цільового призначення, посвідчується: цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною в порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою. Частиною 6 ст. 126 ЗК України, в редакції, яка була чинною на момент укладення договору дарування, встановлено, що при набутті права власності на земельну ділянку па підставі документів, визначених частиною другою цієї статті, державний акт на право власності на земельну ділянку, що відчужується, долучається до документа, на підставі якого відбувся перехід права власності на земельну ділянку, в кожному такому випадку відчуження земельної ділянки. На державному акті про право власності на земельну ділянку нотаріус, який посвідчує (видає) документ, та орган, який здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обмежень, роблять відмітку про відчуження земельної ділянки із зазначенням документа, на підставі якого відбулося відчуження. Орган, який здійснює реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обмежень, робить відмітку про реєстрацію прав на земельну ділянку на підставі документа про п відчуження, складеного та посвідченого в порядку, встановленому законом, протягом 14 календарних днів з дня подання до цього органу зазначеного документа. Статтею 131 ЗК України в редакції, яка була чинною на момент укладення договору дарування, передбачено, що громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Частинами 1-4 ст. 132 ЗК України в редакції, яка була чинною на момент укладення договору дарування, встановлено, що угоди про перехід права власності на земельні ділянки укладаються в письмовій формі та нотаріально посвідчуються. Угоди повинні містити, зокрема: момент переходу права власності на земельну ділянку. Додатком до угоди, за якою здійснюється відчуження земельної ділянки приватної власності, є державний акт на право власності на земельну ділянку, що відчужується (або відчужувалась). Угоди про перехід права власності на земельну ділянку підлягають нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Відповідно до ч. 1 ст. 717 та ч. 1 ст.718 ЦК України в редакції, яка була чинною на момент укладення договору дарування, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Дарунком можуть бузи рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Частиною 2 ст. 719 ЦК України в редакції, яка була чинною на момент укладення договору дарування, встановлено, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (станом на дату укладення вищевказаного договору дарування земельної ділянки) передбачала, що державна реєстрація прав проводиться на підставі: 1) договорів, укладених у порядку, встановленому законом; 2) свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих відповідно до вимог цього Закону; 3) свідоцтв про право власності, виданих органами приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді; 4) державних актів на право власності або постійного користування на земельну ділянку у випадках, встановлених законом; 5) рішень судів, що набрали законної сили; 6) інших документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою. Судом встановлено, що 26.11.2010 р., між позивачкою, як обдарованою та відповідачкою [PERSON], як дарувальником був укладений та нотаріально посвідчений договір дарування (реєстр. № 12356), який ніким не був оскаржений чи скасований, відповідно до умов якого остання подарувала, а позивачка прийняла в дар земельну ділянку, площею 0,070 га, кадастровий № [NUMBER] з цільовим призначенням для ведення садівництва, що розташована за адресою : [ADDRESS], яка належала [PERSON] на підставі державного акту серії [NUMBER] від 08.05.2009 р. виданого згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу земельної ділянки від 11.12.2007 р. серії [NUMBER] (реєстр. № 1549), у зв'язку з чим, на вказаному державному акті нотаріусом було вчинено відмітку про відчуження вказаної земельної ділянки від 26.11.2010 р. про перехід права власності на ділянку до [PERSON] на підставі вказаного договору дарування (а.с. 15-19). При чому, п. 5 вказаного договору дарування встановлено, що дарувальник свідчить, що вказана ділянка раніше нікому другому не продана, не подарована, не заставлена, в оренду та найм не здана, як внесок до статутного капіталу (фонду) юридичних осіб не внесена, заборона та арешт на неї не накладено, спору про неї немає, а також прав у третіх осіб як у межах, так і за межами України немає, обов'язками щодо третіх осіб дарувальник не зв'язаний, обмеження (обтяження) на використання земельної ділянки та земельні сервітути, передбачені ст.ст. 98,99,110,111 ЗК України, відносно неї не встановлені, а також, що вказаний правочин не суперечить правам та інтересам малолітніх, неповнолітніх або непрацездатних дітей. Відповідно до п. 4 вказаного договору дарування, дарувальник передав, а обдаровуваний прийняв вказану земельну ділянку в стані, придатному для її використання за цільовим призначенням. Згідно до п. 10 договору дарування - право власності на відчужувану земельну ділянку виникає з моменту прийняття дарунка обдаровуваним та державної реєстрації права власності на земельну ділянку за цим договором. Пунктом 11 договору дарування було встановлено, що передача дарувальником державного акту на земельну ділянку - є фактом прийняття дарунка обдаровуваним та переходом права власності. Зазначений договір дарування земельної ділянки від 26.11.2010 року був зареєстрований в Державному реєстрі правочинів 26.11.2010 року за № 4229387, що підтверджується витягом з Державного реєстру правочинів № 9306234 від 26.11.2010 року (а.с. 16). Також, в день укладення договору дарування - 26.11.2010 року [PERSON] передала [PERSON] оригінал державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], виданий 08.05.2009 року відділом Держкомзему у Овідіопольському районі Одеської області. 05.12.2011 року договір дарування земельної ділянки та державний акт на право власності були зареєстровані у відділі Держкомзему у Овідіопольському районі за № 529010030752001, що підтверджується відповідною відміткою на зворотній стороні державного акту (а.с. 17 оборот аркуша). Так, ухвалою Приморського райсуду м. Одеси від 11.05.2011 року була винесена ухвала по цивільній справі № 2-509/11 за позовною заявою публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до [PERSON] про повернення кредиту (а.с. 8-9). Вказаною ухвалою суду було задоволено заяву ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про забезпечення позову та накладено арешт на земельну ділянку, кадастровий номер [NUMBER], яка значиться за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки № 1549 від 11.12.2007 року, площею 0,0704 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] В обґрунтування наявності підстав для вжиття вищезазначених заходів забезпечення позову суд першої інстанції зазначив, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання рішення суду в разі його задоволення, заходи забезпечення позову випливають із суті заявлених вимог і гарантують виконання можливого рішення суду, вид забезпечення позову щодо накладення арешту на майно є спів мірним із заявленими позовними вимогами, тому необхідно накласти арешт на вищевказану земельну ділянку, яка значиться за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки №1549 від 1 1.12.2007 року. Також, у вказаній ухвалі приморського суду м. Одеси було зазначено, що в судовому засіданні представник АТ «Банк «Фінанси та Кредит» пояснив, що у зв'язку з тим, що заборгованість по кредиту є значною, а суми грошових коштів які отримані позивачами від реалізації предмету застави, якою є підвальне приміщення [ADDRESS] не вистачить для погашення заборгованості по кредиту, не накладення арешту на земельну ділянку, яке належить [PERSON] може призвести до порушення прав банку в частині непогашення кредиту і унеможливіть виконання рішення суду у майбутньому. Однак, на думку суду, вищевказаний арешт був помилково накладений на майно позивачки, яка не є ані відповідачем по вищевказаній цивільній справі, ані боржником АТ «Банк «Фінанси та кредит», а доводи представника позивача в засіданні Приморського райсуду м. Одеси з приводу того, що суми грошових коштів які отримані позивачами від реалізації предмету застави, якою є підвальне приміщення [ADDRESS] не вистачить для погашення заборгованості по кредиту - є голослівними припущеннями, без вказання представником банку конкретних сум кредитного боргу [PERSON], а також, грошових сум отриманих від реалізації предмету застави, різниці між отриманими коштами від реалізації предмету застави та існуючим на той час боргу [PERSON] Частинами 3 та 4 ст. 334 ЦК України в редакції, яка була чинною на момент укладення договору дарування, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації право власності у набувача виникає і моменту такої реєстрації. З аналізу вищевказаних норм матеріального права чітко вбачається, що моментом переходу права власності на земельну ділянку за договором дарування є - момент прийняття дарунку обдаровуваним та момент реєстрації правочину. Позивачка [PERSON] прийняла дарунок 26.11.2010 року, коли отримала оригінал державного акту на право власності на земельну ділянку, а угода дарування була зареєстрована в Державному реєстрі правочинів 26.11.2010 року. Таким чином, на думку суду, позивачка набула права власності на земельну ділянку 26.11.2010 року, тобто майже за півроку до накладення арешту Приморським райсудом міста Одеси. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що оспорюваний арешт, накладений на спірну земельну ділянку ухвалою Приморського райсуду м. Одеси від 11.05.2011 р. суттєво та грубо порушує права позивачки як власниці нерухомого майна та створює перешкоди у праві власності, володінні та розпорядженні земельною ділянкою, а тому, суд вважає необхідним задовольнити позов.

Outcome: approved