Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-23 00:00:00

31.05.2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, заявивши вимоги до ФОП [PERSON] 04.06.2018 року суддею Голосіївського районного суду м. Києва Плахотнюк К.Г. постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі та розгляд справи за правилами загального позовного провадження. 28.02.2019 року Голосіївським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду. В обґрунтування заявлених позовних вимог, з урахуванням уточнень, позивачем зазначено, що вона з 31.10.2017 року офіційно працювала на посаді офіціанта у ФОП [PERSON] , яка надає послуги для мережі закладів «[INFO]» за адресою: [ADDRESS] . У період з листопада 2017 року по березень 2018 року жодних нарікань на якість її роботи у ФОП [PERSON] не було. Однак, з незрозумілих для неї причин, 04.05.2018 року її було звільнено з посади на підставі п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, а саме у зв`язку з втратою довір`я. Підставою для звільнення став акт службового розслідування від 03.05.2018 року. Вважає звільнення незаконним з наступних підстав. 03.05.2018 року її було викликано до центрального офісу з метою спілкування з керівництвом. 04.05.2018 року вона прибула за адресою: м. Київ, вул. Набарежно-Хрещатицька, буд. № 31 (за місцезнаходженням центрального офісу «[INFO]»), де з нею спілкувалися невідомі для неї раніше особи, в тому числі, жінка, яка представилася Генеральним директором «[INFO]», однак документального підтвердження своїх слів не надала. Її ж безпосереднього керівника ФОП [PERSON] не було. Їй було видано наказ № 32 від 04.05.2018 року про її звільнення за підписом ФОП [PERSON] . Зважаючи на те, що самої ФОП [PERSON] у той час за адресою м. Київ, вул. Набарежно-Хрещатицька, буд. № 31 (за місцезнаходженням центрального офісу « [INFO] ») не було, вважає, що підпис на самому наказі може не належати ФОП [PERSON] Остання залишила без відповіді її лист від 04.05.2018 року з приводу надання інформації та документального підтвердження законності підстав для звільнення. Зазначений вище лист повернуто 30.05.2018 року з відміткою про причини повернення «за закінченням встановленого строку зберігання». Крім того, з нею не було проведено розрахунок за виконану у березні-квітні 2018 року роботу на посаді офіціанта, розмір середньої заробітної плати за ці місяці склав 7 640, 00 грн. У зв`язку з викладеним вище, їй було завдано моральну шкоду, розмір якої у грошовому еквіваленті, на її думку, складає 20 000, 00 грн. Просила визнати протиправним та скасувати наказ № 32 від 04.05.2018 року виданий ФОП [PERSON] про її звільнення на підставі п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України; поновити її на посаді офіціанта у ФОП [PERSON] ; стягнути з ФОП [PERSON] на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, а саме з 04.05.2018 року до дня поновлення її на роботі, а також 7 640, 00 грн. невиплаченої заробітної плати за період роботи березень-квітень 2018 року, 20 000, 00 грн. моральної шкоди, 15 000, 00 грн. витрат на правничу допомогу. Представник позивача у судове засідання не з`явилася, подала до суду письмову заяву про завершення розгляду справи за її та позивачки [PERSON] відсутності, просила позов задовольнити з викладених у позовній заяві підстав, з урахуванням уточнень, повідомила суд, що проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач ФОП [PERSON] у судовому засіданні відсутня, в черговий раз, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, жодного разу не повідомила суд про причини своєї неявки, відзив на позов не подала, з клопотанням про відкладення розгляду справи до суду не зверталася. За правилами ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Врахувавши думку представника позивача про те, що остання не заперечує проти заочного вирішення справи, а також з огляду на те, що відповідач ФОП [PERSON] належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, не повідомила суду про поважність причин своєї неявки, не подала відзив, суд приходить до висновку про можливість завершення розгляду справи та ухвалення заочного рішення. Дослідивши матеріали справи, які не містять відзиву, що позбавляє суд можливості перевірити зазначені позивачем підстави для позову, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне. За даними матеріалів справи, судом встановлено, що 31.10.2017 року [PERSON] згідно наказу № 24 було прийнято на роботу до ФОП [PERSON] на посаду офіціанта (а.с. 11). 04.05.2018 року [PERSON] було звільнено із займаної посади на підставі втрати довір`я, згідно з п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, про що у трудовій книжці вчинено відповідний запис з посиланням на наказ № 32 від 04.05.2018 року (а.с. 9, 11). Відповідно до ст. 9 Конвенції МОП N 158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року, яка ратифікована Верховною Радою 04.02.1994 року, тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в ст. 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавцю. Статею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Трудові відносини регулюються КЗпП України та іншими актами законодавства, прийнятими згідно до нього. Власник, або уповноважений ним орган повинен неухильно додержуватися законодавства про працю. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний, зокрема, у випадку винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу. Пленум Верховного Суду України у пункті № 28 постанови від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснив: «Звільнення з підстав втрати довір`я (п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України) суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.) вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір`я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). При встановленні у передбаченому законом порядку факту вчинення працівниками розкрадання, хабарництва і інших корисливих правопорушень ці працівники можуть бути звільненні з підстав втрати довір`я до них і у тому випадку, коди зазначені дії не пов`язані з їх роботою». У пункті 35 правових позицій Верховного Суду України «Правові позиції, висловлені судовою колегією в цивільних справах Верховного Суду України в зв`язку з аналізом причин перегляду судових рішень у цивільних справах в 1996 році» від 01.12.1997 року викладено аналогічну позицію, в якій серед іншого підкреслено, що факт заподіяння самої шкоди не є обов`язковим. Так, Верховний Суд України вказав, що за п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, трудовий договір може бути розірвано тільки з працівниками, які безпосередньо обслуговують грошові або товарні цінності, тобто такими з якими може бути укладено договір про повну індивідуальну чи колективну (бригадну) матеріальну відповідальність або які, незалежно від можливості укладення такого договору, зайнятті прийманням, зберіганням, транспортуванням, відпуском або розподілом матеріальних цінностей (наприклад головний бухгалтер). Приводом для звільнення може бути вчинення таким працівником навмисних або необережних дій, що давали роботодавцю підстави для втрати до нього довір`я. Зокрема, це може бути порушення працівником правил проведення операцій з матеріальними цінностями, а не факт недостачі їх. Розірвання трудового договору за п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України можливе за таких умов: 1) безпосереднє обслуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей (прийом, зберігання, транспортування, розподіл тощо); 2) винна дія працівника; 3) втрата довір`я до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу. Правовий аналіз цієї норми матеріального права дає підстави для висновку про те, що вона не передбачає настання для роботодавця негативних наслідків, чи наявності завданої роботодавцю матеріальної шкоди як обов`язкової умови для звільнення працівника; звільнення з підстави втрати довір`я може вважатися обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом іт.п.), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір`я. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідачем ФОП [PERSON] суду не виконано ухвалу суду від 12.07.2018 року та не надано акту службового розслідування від 03.05.2018 року на підставі якого [PERSON] було звільнено з роботи 04.05.2018 року відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України; матеріалів службового розслідування на підставі яких [PERSON] було звільнено з роботи 04.05.2018 року відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України; контракт або трудовий договір, або будь-який інший документ, що підтверджує початок трудових відносин [PERSON] у ФОП [PERSON] ; завірену належним чином копію посадової інструкції офіціанта, як підтвердження покладення на [PERSON] посадових обов`язків, пов`язаних із матеріальною відповідальністю; довідку про доходи [PERSON] за період з жовтня 2017 року по травень 2018 року. Наразі, стороною відповідача в силу вимог ст. 81 ЦПК України не доведено належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами правомірність та законність звільнення позивача з посади на підставі втрати довір`я (п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України). Враховуючи вище викладене, суд вважає, що заявлена вимога про визнання протиправним та скасування наказу № 32 від 04.05.2018 року виданого ФОП [PERSON] про звільнення [PERSON] на підставі п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України та поновлення її ж на посаді офіціанта у ФОП [PERSON] , підлягає задоволенню. Відповідно до положень ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Згідно роз`яснень, викладених у п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи із заробітку за останні два календарні місяці роботи. Відповідно до п. 8 р. 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Доказів на підтвердження розміру виплаченої заробітної плати, незважаючи на ухвалу суду від 12.07.2018 року, стороною відповідача суду надано не було. Разом з тим, за даними довідки по формі ОК-7 виданої 02.04.2018 року Центральним об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві, розмір виплаченої заробітної плати позивачці за 2018 рік становив 7 640, 00 грн., у січні (22 робочих дні) складає - 3 820, 00 грн., у лютому (20 робочих днів) складає - 3 820, 00 грн., а разом (42 робочих дні) - 7 640, 00 грн., а тому середньоденна заробітна плата складає: 7 640, 00 грн. / 42 робочих дні = 181 грн. 90 коп. (а.с. 10). Кількість робочих днів вимушеного прогулу з 04.05.2018 року по 24.04.2019 року (травень 2018 року - 20 днів, червень 2018 року - 20 днів, липень 2018 року - 22 дні, серпень 2018 року - 22 дні, вересень 2018 року - 20 днів, жовтень 2018 року 23 дні, листопад 2018 року - 22 дні, грудень 2018 року - 20 днів, січень 2019 року - 21 день, лютий 2019 року 20 днів, березень 2019 року - 20 днів, квітень 2019 року до дня постановлення рішення, - 18 днів) - складає 248 робочих дні, а тому заробіток за час вимушеного прогулу за зазначений період складає 45 111, 20 грн. (248 робочих днів день х 181, 90 грн.). Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги, що дійсно мало місце незаконне звільнення позивачки, оскільки доказів зворотного з боку відповідача суду надано не було, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають задоволенню, та з відповідача ФОП [PERSON] підлягає стягненню на користь позивача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу у розмірі 45 111, 20 грн. з нарахуванням і утриманням з суми середнього заробітку податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових плат при виплаті цих коштів. Крім того, підлягають задоволенню вимоги про стягнення заробітної плати за відпрацьований період з березня по квітень 2018 року у розмірі 7 640, 00 грн., оскільки позивачкою [PERSON] зазначено, що при звільненні з нею не було проведено розрахунок за останні два місяці роботи у ФОП [PERSON] , а останньою не надано суду доказів, що спростовують зазначені вище обставини. Щодо вимог [PERSON] про стягнення з відповідача ФОП [PERSON] 20 000, 00 грн. моральної шкоди. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4 (із відповідними змінами) судам роз`яснено, що відповідно до ст.2371 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя та здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, утрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад поновлення на роботі), так і механізмом компенсації за моральну шкоду як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст. 3, 4, 11, 31 ЦПК України 2004 року). КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи винятків для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст. 2371 кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди в обраний ним спосіб, зокрема повернення вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у житті та з урахуванням інших обставин. Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. На підставі викладених норм права, враховуючи зібрані у справі докази, суд дійшов висновку, що підтверджено факт порушення законних прав позивачки [PERSON] , яке полягало в незаконному звільненні з роботи, що призвело до моральних страждань, втрати нею нормальних життєвих зв`язків і вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 9 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, ураховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих відносинах, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. З огляду на природу інституту відшкодування моральної шкоди цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілій компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд врахував конкретні обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнала позивачка [PERSON] , характер немайнових втрат. Зокрема, ураховано тяжкість вимушених змін у її життєвих і виробничих відносинах, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Тому суд вважає справедливим визначити суму компенсації в розмірі 10 000, 00 грн. Щодо вимог про стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 15 000, 00 грн. Позивачка [PERSON] зазначає, що з метою відновлення свого порушеного права змушена була звернутися до фахівців у галузі права, а сама 04.05.2018 року між нею та ТОВ «Алтер Сервіс» було укладено договір про надання юридичних послуг № 04/05-2018. Відповідно до розділу 2 зазначеного вище договору, а саме п.п. 2.1., 2.2., 2.3., 2.4.: за послуги згідно даного договору замовник оплачує послуги виконавця, виходячи з погодинної ставки роботи юриста виконавця встановленої на рівні 1 000, 00 грн. за 1 годину роботи; орієнтовна сума договору на момент його підписання становить 15 000, 00 грн., що становить 15 годин роботи виконавця. Остаточна сума договору визначається за результатами фактично наданих послуг та фіксується у додатковій угоді до даного договору на момент припинення взаємовідносин по договору; замовник зобов`язується сплачувати за фактично надані послуги виконавцем протягом трьох банківських днів з моменту отримання відповідного рахунку; виконавець надає замовнику акт прийому-передачі наданих послуг, який підлягає підписанню двома сторонами. У випадку наявності заперечень, замовник має право у письмовому вигляді подати свої зауваження з приводу отриманого акту прийому-передачі наданих послуг протягом трьох днів з дня його отримання (а.с. 51-53). [PERSON] сплачено на користь ТОВ «Алтер Сервіс» 2 000, 00 грн. на виконання умов договору про надання юридичних послуг № 04/05-2018 від 04.05.2018 року, що підтверджено квитанцією від 23.09.2018 року (а.с. 34). За правилами ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави; за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат; для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги; розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Однак, звертаючись до суду з вимогою про відшкодуванням витрат на професійну правничу допомогу позивачкою [PERSON] не надано суду детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті. З огляду на викладене, відшкодування на користь позивачки [PERSON] підлягають судові витрати на професійну правничу допомогу лише в частині, що була підтверджена квитанцією від 23.09.2018 року у розмірі 2 000, 00 грн. Отже, суд вважає, що позовні вимоги знайшли підтвердження в ході розгляду справи, а тому позивачка [PERSON] підлягає поновленню на роботі на посаді офіціанта у ФОП [PERSON] , а наказ № 32 від 04.05.2018 року скасуванню, на її користь підлягає стягненню оплата за вимушений прогул у розмірі 45 111, 20 грн., невиплачена заробітна плата за відпрацьований період з березня по квітень 2018 року у розмірі 7 640, 00 грн., моральна шкода у розмірі 10 000, 00 грн., судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2 000, 00 грн. Судові витрати, згідно зі статтею 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь держави, за позовну вимогу немайнового характеру у розмірі 704, 80 грн., за позовну вимогу майнового характеру у розмірі 704, 80 грн., за позовну вимогу про стягнення моральної шкоди у розмірі 1 762, 00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial