Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-05 00:00:00

29.12.2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Позов мотивований тим, що 08.09.2014 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, що підтверджується розпискою, згідно якої відповідачем отримано в борг у позивача 29 353,00 грн., який відповідач зобовязався повернути позивачу до 08.09.2015 року. 16.09.2014 року [PERSON] взяв в борг у [PERSON] ще 6\~214,00 гривень, які згідно розписки зобовязався повернути позивачу до 16.09.2015 року. На момент предявлення позову до суду відповідачем борг не повернуто, що стало підставою для звернення позивача до суду з наведеною вище позовною заявою до відповідача про стягнення з відповідача основної суми боргу в розмірі 35567 грн., 3% річних в розмірі 784 грн. та суму збитків від інфляції в розмірі 2817 грн. В судове засідання позивач [PERSON] не зявився, його представник [PERSON] надав до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав, просив їх задоволити з тих же підстав, що наведено у позовній заяві, проти заочного розгляду справи не заперечив, просив справу розглядати у відсутність позивача та його представника. В судове засідання відповідач [PERSON], не зявився, повідомлявся судом про день, час та місце судового розглядузавчасно та належним чином. Враховуючи зазначені обставини, зважаючи на позицію представника позивача, який не заперечив проти розгляду справи в порядку заочного провадження та ухвалення заочного рішення, судом ухвалено провести заочний розгляд справи за наявними у ній доказами, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України, оскільки відповідача було належним чином повідомлено про день, час та місце розгляду справи. Вивчивши матеріали справи, дослідивши докази у їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено наступні фактичні обставини справи та правовідносини врегульовані нормами ЦК України стосовно позики та виконання зобов'язань. 08.09.2014 року між [PERSON] як позикодавцем з однієї сторони та відповідачем [PERSON]як позичальником з іншої сторони, укладено договір позики, про що свідчить розписка, згідно якої відповідач отримав грошові кошти в сумі 29\~353,00 гривень (а.с.36 оригінал). Вказану суму позики [PERSON] зобовязався повернути [PERSON] до 08.09.2015 року. 16.09.2014 року між [PERSON] як позикодавцем з однієї сторони та відповідачем [PERSON]як позичальником з іншої сторони, укладено ще один договір позики, про що свідчить розписка, згідно якої відповідач отримав грошові кошти в сумі 6 214,00 гривень (а.с.37 оригінал). Наведену суму позики [PERSON] зобовязався повернути [PERSON] до 16.09.2015 року(а.с.37 оригінал). Відповідач не повернув позивачу позику в загальному розмірі 35\~567,00 гривень (29\~353,00 грн.+6\~214,00 грн.) станом на час подання позову до суду та на час розгляду справи в суді, про що свідчить факт перебування оригіналів розписок в розпорядженні позивача. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості; договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. В свою чергу Верховним Судом України у своїй постанові від 18.09.2013 року у цивільній справі №6-63цс13 висловлена правова позиція, відповідно до змісту якої письмова форма договору позики через його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Однією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору, що стверджується п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України, а в ч.1 ст. 626 ЦК України зазначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа, наданого для підтвердження позовних вимог, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 р. у справі № 6-63цс13). Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми; на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Вирішуючи справи вказаної категорії суд повинен встановити наявність між позивачем та відповідачем за договором позики правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов (правовий висновок Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 02 липня 2014 року справа № 6 79 цс 14). У відповідності до приписів ч.1\~ст.360-7 ЦПК України\~рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Відповідно до ст.ст. 525, 526, 527, 530 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту; якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а ч.1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Як вбачається зі змісту вказаних розписок кінцевий строк повернення боргу за договором позики від 08.09.2014 року настав 08.09.2015 року, кінцевий строк повернення боргу за договором позики від 16.09.2014 року настав 16.09.2015 року, однак відповідач не виконав свій обовязок з повернення коштів, чим порушив умови договору та норми закону, яким регулюються спірні правовідносини. Згідно ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Разом з тим грошові кошти позивачу не повернуто, чим порушено його права, які підлягають судовому захисту, шляхом стягнення суми боргу в загальному розмірі 35\~567,00 гривень з відповідача на користь позивача. При визначені розміру заборгованості, суд знаходить обґрунтованою також вимогу про стягнення інфляційних витрат. За змістом ч.2 ст.625 ЦК\~нарахування інфляційних витрат на суму боргу входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів. Вирішуючи вказані позовні вимоги суд зважає на те, що позивачем було вчинено розрахунок 3 % річних та інфляційних витрат на суму боргу 29\~353,00 гривень за період з 09.09.2015 року по 01.08.2016 року, які за його розрахунком становлять: 2\~817,00 гривень інфляційні втрати, 784,00 гривень 3% річних (а.с.8). Проте з розрахунком позивача суд не погоджується з наступних підстав. Позивачем при вчиненні розрахунку інфляційних втрат не враховано індекс інфляції за червень-липень 2016 року, які, за повідомленням Державної служби статистики України, відповідно, становили 99,8% та 99,9% (дефляція), неврахування яких впливає на розмір розрахунку, враховуючи період, за який позивач просить стягнути інфляційні втрати. Тому, враховуючи викладене, суд визначає розмір інфляційних втрат позивача за період з 09.09.2015 року по 01.08.2016 року в сумі 2\~563,65 гривень (29\~353,00*102,3%*98,7%*102,0%*100,7%*100,9%*99,6%*101,0%*103,5%*100,1%*99,8%*99,9%-29 353,00= 2\~563,65), які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Суд зазначає, що розмір 3% річних за період з 09.09.2015 року по 01.08.2016 року (327 днів) становить 789 гривень, проте враховуючи положення ст.11 ЦПК України, згідно якої суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних осіб чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього\~кодексу, в\~межах заявлених ними вимог\~і на підставі доказів стороні та інших осіб, які беруть участь у справі, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають 3% річних в розмірі, визначеному позивачем, а саме 784 гривні. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Враховуючи те, що позов на користь позивача задовольняється частково, а саме на 99,35%, з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати у виді судового збору у розмірі 547,63 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial