Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-08 00:00:00

29 грудня 2016 року [PERSON] звернувся до суду з вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» про розірвання договору та стягнення коштів. Свої вимоги Позивач мотивує тим, що 10 листопада 2016 року уклав з Відповідачем договір фінансового лізингу № 1949, предметом якого є транспортний засіб Renault Dokker Expression. Договір майнового лізингу був підписаний Позивачем на підставі усних роз'яснень співробітника Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ», який запевнив його, що предмет лізингу буде поставлений лізингоодержувачу протягом двох тижнів з моменту сплати, а підписання договору є лише юридичною формальністю. Позивач зазначає, що після сплати коштів протягом двох тижнів він намагався дізнатись у Відповідача які дії ним вжито щодо виконання умов договору, та відповіді на звернення не отримав. [PERSON] також вказує, що при укладенні договору він з повним текстом не ознайомлювався, оскільки не мав часу. При ознайомленні з текстом договору та додатками до нього Позивач прийшов до висновку, що не має бажання та можливості укладати даний договір, оскільки його умови суперечать нормам закону та його інтересам і намірам. Станом на 26 грудня 2016 року Відповідачем не надано транспортний засіб, який є предметом договору транспортного лізингу і мав бути переданий в користування Позивача. Позивач просить розірвати договір майнового лізингу на підставі ст.652 ЦК України та Закону України «Про захист прав споживача» з підстав порушення Відповідачем умов лізингу. У судове засідання представник Позивача не з'явилась, направила до суду клопотання про розгляд справи у її відсутність в якій просила повернути сплачений адміністративний платіж за договором фінансового лізингу №1949 від 10 листопада 2016 року в сумі 147 000 гривень. Відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» в судове засідання представника не направив. Дослідивши матеріали справи, суд вирішив розглянути справу у заочному порядку відповідно вимог ч. 1 ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що 10 листопада 2016 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» укладено договір фінансового лізингу №1949 з додатками (а.с.8-16) Згідно з п. 1.1 договору предметом фінансового лізингу є транспортний засіб - Renault Dokker Expression, об'єм/тип двигуна - 1,5d. На виконання умов договору [PERSON] сплатив 147 000 гривень, що підтверджується квитанціями №0.0.648508174.1 від 10 листопада 2016 року та №0.0.652695733.1 від 16 листопада 2016 року (а.с. 17-18). Звертаючись в суд з позовом, [PERSON] посилається на те, що укладений договір підлягає розірванню відповідно до ч.2 ст.652 ЦК України, так як має місце істотна зміна обставин, якими сторони керувались при укладенні такого договору. Також Позивач зазначає, що порушено його права як споживача фінансових послуг, а саме: порушені принципи добросовісності, вони призводять до дисбалансу договірних прав і обов'язків сторін та завдають шкоди споживачу. Згідно з ч. 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до ч.2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст.628 ЦК України. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5, 6 ст.203 цього Кодексу. Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг». Разом з тим, договір фінансового лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу. За договором найму (оренди) здійснюється передача майна наймачеві у користування. Відповідно до ч.ч.1, 3 ст. 760 ЦК України передбачено, що предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні. Особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом. Найм (оренда) транспортних засобів врегульовано параграфом 5 глави 58 ЦК України. За загальним правилом, передбаченим ч.1 ст.799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Якщо стороною у цьому договорі виступає фізична особа, то згідно з ч.2 ст.799 ЦК України договір підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню. Згідно з ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Судом встановлено, що договір фінансового лізингу № 1949 від 10 листопада 2016 року, укладений між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ», нотаріально посвідчено не було, а тому в силу закону він є нікчемним та недійсним. Нікчемний договір не породжує тих прав і обов'язків, настання яких бажали сторони, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається. Правові наслідки недійсності договору передбачені ст.216 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. За таких обставин враховуючи, що договір є нікчемним, його розірвання є неможливим, а отже вимоги Позивачапро розірвання договору та повернення у зв'язку з його розірванням коштів не підлягають задоволенню. Суд роз'яснює, що Позивач має право захистити свої права на повернення сплачених ним коштів, звернувшись до суду з вимогами про застосування наслідків нікчемності договору.

Outcome: dismissed