Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-03 00:00:00

30.12.2013 року [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнених та змінених вимог, просить визнати відповідача таким, що втратив право проживання у [ADDRESS]; скасувати державну реєстрацію [PERSON] у спірній квартирі; стягнути судовий збір 345 грн. В своїх доводах посилаються на те, що вона зареєстрована та постійно проживає в спірній квартирі, яка належить їй на праві власності. У квартирі зареєстровані також її повнолітні діти: [PERSON], [PERSON] та відповідач (колишній чоловік). У 2010 році [PERSON] став жити із новою сім'єю та в спірній квартирі де постійно вчиняє сварки та скандали, усіляко погрожує їй, про що подано повідомлення про злочин до Київського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області. Між нею та відповідачем склалися стійки неприязні взаємовідносини. Майже кожну зустріч відповідач влаштовує брудні сварки, провокує подальшу ескалацію конфлікту. Реєстрація відповідача у даній квартирі порушує її, як власника законні права, перешкоджає в повному обсязі використовувати житлове приміщення. Без згоди відповідача, вона позбавлена права вселити в квартиру інших осіб, позивач не в змозі оформити субсидію на оплату комунальних витрат, що значно ускладнює фінансове становище. У відповідності до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається житлове приміщення протягом шести місяців. Частина 2 ст. 405 ЦК України передбачає, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні; власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Оскільки, відповідач порушує її право користування житловим приміщенням, то єдиним способом усунення перешкод у користуванні житлом є визнання відповідача таким, що втратив право на користування квартирою, та скасування державної реєстрації постійного місця проживання відповідача. В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали. Позивачка уточнила вимоги просить визнати відповідача таким що утратив право користування спірною квартирою, оскільки він постійно проживає та постійно вчиняє сварки та скандали, усіляко погрожує їй та завдає побої, проживання з ним є неможливим. Шлюб між ними розірвано 1995 року на підставі рішення суду. Представник позивача зазначив, що позивачка є власницею квартири, а відповідач своїм проживанням та реєстрацією в квартирі порушує її законні права, як власника, перешкоджає в повному обсязі використовувати житлове приміщення, розпоряджатися ним. Відповідач позов не визнав повністю, зазначив, що в спірній квартирі він постійно проживав і проживає на теперішній час. Позивачку не бив, їй не погрожував. Про те, що шлюб з позивачкою розірвано в 1995 році, він не знав, ніде штампів про розірвання шлюбу не має, тому вони досі перебувають у шлюбі. Комунальні послуги за квартиру сплачував. Представник Київського РВ у м. Харкові ГУ ДМС України щодо вирішення спору поклалася на розсуд суду. Представник ХМР, [PERSON], [PERSON] не в'явилися, про день та місце слухання справи були повідомлені належним чином та своєчасно, причини неявки суду не повідомили. Суд, вислухавши думку учасників, перевіривши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Як вбачається з договору купівлі-продажу від 09.10.2002 року, [PERSON] є власницею квартири [ADDRESS]. Згідно з довідкою ХУВП №1 від 06.12.2013 року, [PERSON], [PERSON] [PERSON], [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS]. У судовому засіданні, позивачка та відповідач визнали, що відповідач постійно проживає у спірній квартирі [ADDRESS]. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Таким чином, відповідач є таким, що постійно проживає у спірній квартирі. Як на підставу своїх вимог щодо визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом, позивач посилається на норми ст.ст. 71,72 ЖК України, ч. 2 ст. 405 ЦК України. Відповідно до ст.ст. 71, 72 ЖК України, якщо особа не мешкає в спірному житловому приміщенні більше шести місяців, без поважних причин, то судом може бути визнано особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, вказані норми законодавства, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог, регулюють правовідносини, за якими не проживання у жилому приміщенні відповідача понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). Враховуючи, що відповідач у спірній квартирі проживає постійно, то підстави для застосування вказаних норм законодавства, які регулюють інші відносини, - відсутні, тому відсутні підстави для визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом, на підставі вказаних норм. Також, як на підставу задоволення вимог позивач посилається на порушення відповідачем правил співжиття, на те, що відповідач є колишнім чоловіком, перешкоджанням відповідачем у користуванні і розпорядженні власністю, тому способом усунення перешкод у користуванні власністю є визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Однак, право власності не є абсолютним. Право власності охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Відповідно до ст. 9 ч. 4 ЖК УРСР, ніхто не може бут виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше, як з підстав і порядку передбачених законом. Посилання позивачки на те, що шлюб між відповідачем розірвано та він є колишнім членом сім'ї, не є підставою для позбавлення його права на житло, що встановлено ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР (припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням). Крім того, посилання позивачки лише на довідку Київського районного суду м. Харкова від 12.11.2013 року про те, що в 1995 році шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, не є підставою для визнання шлюбу розірваним, оскільки відповідно до ст. 44 КпШС (в редакції чинній на час виникнення правовідносин), шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану. Доказів щодо реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану позивачкою не надано, тому підстав вважати відповідача колишнім чоловіком позивачки - у суду немає. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР, Члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Тому відповідач має право нарівні з позивачкою користуватися житлом. Те, що позивачка є власницею квартири, несплата відповідачем комунальних послуг, не є достатніми підставами для позбавлення відповідача права на житло. Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Позивачем не надано належних, достатніх доказів на підтвердження порушення її права на розпорядження та користування квартирою зі сторони відповідача. Не доведено в судовому засіданні й порушення відповідачем правил співжиття, що роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі, що може бути підставою для застосування вимог ст. 116 ЖК УРСР (виселення без надання громадянам іншого жилого приміщення). У зв'язку з цим, підстави для задоволення вимог про визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом, відсутні. Враховуючи, що вимоги щодо скасування державної реєстрації відповідача у спірній квартирі, є похідними від вимог про втрату права на користування житлом, то вказані вимоги задоволенню не підлягають за недоведеністю. Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю, то вимоги щодо стягнення судового збору з відповідача задоволенню не підлягають. Суд постановляє рішення в межах заявлених вимог та на підставі наявних у справі доказів.

Outcome: dismissed