Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-19 00:00:00

30.08.2021 року Акціонерне товариство «Райффайзен Банк» звернулося до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних на предмет спору - [PERSON] , в якій просить суд визнати договір купівлі-продажу №1971 від 26.07.2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Куркан Галиної Миколаївною, житлова квартира, загальною площею 102,7 кв.м., житловою площею 62,5 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] - недійсним; виключити запис №1844845 про право власності на житлову квартиру, загальною площею 102,7 кв.м., житловою площею 62,5 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] , а також стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору. В обґрунтування заявленого позову представник позивача посилається на те, що відповідно до кредитного договору № 014/0076/74/70061 від 08.02.2007 року Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» було надано громадянину [PERSON] кредит у сумі 101 000,00 дол. США строком до 08.02.2027 року із сплатою 14,75% річних, а позичальник зобов`язався належним чином використати та повернути банку суму отриманого кредиту, а також сплатити проценти за користування кредитом, комісії згідно умов договору та тарифів кредитора, та виконати всі інші зобов`язання в порядку та строки, визначенні договором. Додатковою угодою №2 до кредитного договору було встановлено, що забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] по погашенню заборгованості за кредитом, сплаті процентів за користування кредитом, комісій, а також неустойок, відшкодування збитків у зв`язку з порушенням умов даного договору та інших витрат банку, пов`язаних з одержанням виконання, виступає іпотека майнових прав на об`єкт нерухомості, що виникне в майбутньому та придбається [PERSON] за договором №11 від 31.10.2005 року між [PERSON] та Будівельним Управлінням - 463 ВАТ «Чорноморгідробуд» (продавець), а саме: житлова квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] зобов`язаний у тридцятиденний строк з дня реєстрації права власності на об`єкт нерухомості у відповідності з вимогами чинного законодавства України надати банку для ознайомлення оригінали документів стосовно права власності на об`єкт нерухомості. Представник позивача зазначає, що банк повністю та в строки виконав зобов`язання по даному кредитному договору, видавши позичальнику 101 000,00 доларів США готівкою, однак боржник - [PERSON] не виконував умови кредитного договору щодо часткового погашення кредиту щомісячно до 10 числа кожного місяця та оплати відсотків за фактичне використання кредитних коштів щомісячно до 10 числа кожного місяця. Так, представник позивача вказує, що у зв`язку з невиконанням позичальником умов кредитного договору: несплатою періодичних платежів на погашення кредиту, відсотків за користування кредитними коштами та вимоги про дострокове виконання грошових зобов`язань за кредитним договором банк був змушений звернутися 08.07.2009 року до Малиновського районного суду міста Одеси із позовною заявою про стягнення заборгованості за кредитним договором. Заочним рішенням від 09 червня 2010 року Малиновський районний суд м. Одеси (цивільна справа № 2-1525/10) задовольнив позовні вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в повному обсязі, а саме: стягнув з [PERSON] заборгованість за кредитним договором № 014/0076/74/70061 від 08.02.2007 в сумі 130 421, 87 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ складає 993 397 грн. 33 коп., та стягнуто з [PERSON] витрати пов`язані з сплатою судового збору та ІТЗ. 20.09.2010 року виконавчий лист по справі № 2-1525/10 передано на примусове виконання до Першого Малиновського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, 01 червня 2012 року державним виконавцем першого Малиновського ВДВС Одеського міського управляння юстиції прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження ВП 32856122. Згідно даних АСВП - виконавчий документ повернений без виконання. Також представник позивача зазначає, що 13 березня 2013 року ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси по справі № 2-1525/10 задоволено заяву [PERSON] від 15.02.2013 року про перегляд заочного рішення від 09 червня 2010 року по цивільній справі № 2-1525/10, заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 09.06.2010 року, скасовано, справу призначено на новий розгляд. 29 листопада 2013 року Малиновським районним суд міста Одеси (цивільна справа № 521/3772/13-ц) задовольнив позовні вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в повному обсязі, а саме: стягнув з [PERSON] заборгованість за кредитним договором №014/0076/74/70061 від 08.02.2007 року в сумі 130 421,87 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ складає 993 397 грн. 33 коп., яка складається з: заборгованість за кредитом - 98 420, 99 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ складає 749 653 грн. 00 коп.; заборгованість за відсотками - 1 073, 87 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ складає 8 179 грн. 45 коп.; заборгованість за простроченими відсотками - 15 569, 45 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ складає 118 589 грн. 39 коп.; нарахована пеня - 15 357, 56 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ складає 116 975 грн. 49 коп. на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та стягнуто з [PERSON] витрати пов`язані з сплатою судового збору та ІТЗ. Однак, як зазначає представник позивача, [PERSON] не виконав вищезазначене рішення суду в добровільному порядку, виконавчі листи були передані на примусове стягнення до Першого Малиновського ВДВС Одеського МУЮ та 15 грудня 2014 року відкрито виконавче провадження ВП 45845319. Проте, як стверджує представник позивача, в ході підготовки документів до провадження виконавчих дій згідно інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №269237260 від 05.08.2021 року банку стало відомо, що 26.07.2013 року у період перегляду Малиновським районним судом цивільної справа № 521/3772/13-ц, [PERSON] шляхом укладення договору купівлі-продажу № 1971, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Куркан Галиною Миколаївною, здійснив відчуження майна - житлової квартири, загальною площею 102,7 кв.м., житловою площею 62,5 кв.м., яка знаходиться за адресою; [ADDRESS] . Станом на 05.08.2021 року новим власником цього майна з даними з Реєстру речових прав на нерухоме майно є громадянин України [PERSON] . Таким чином, представник позивача вказує, що незважаючи на те, що у [PERSON] були невиконанні зобов`язання перед банком, які були підтверджені рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 29 листопада 2013 року, останній вчинив дії направлені на відчуження майна, що йому належить, з метою уникнення відповідальності перед АТ «Райффайзен Банк Аваль». Окрім того, представник позивача зазначає, судове рішення фактично не може бути виконано, оскільки вищезазначена нерухомість, а саме: житлова квартира, загальною площею 102,7 кв.м., житловою площею 62,5 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , було відчужено [PERSON] третім особам, а отже з цього вбачається, що громадянин України [PERSON] , відчужуючи належне йому на праві власності нерухоме майно був обізнаний про невиконані зобов`язані за кредитним договором, отже міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення, шляхом звернення стягнення на це нерухоме майно відповідно до ст.50 Закону України «Про виконавче провадження». На думку представника позивача, сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач та третя особа діяли недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження спірного майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника. Таким чином, представник позивача вважає, що укладений договір купівлі-продажу є недійсним, оскільки він є фіктивним, який було укладено з метою уникнення звернення стягнення кредитором на майно боржника, а тому, в силу ст. 216 ЦК України не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з їх недійсністю. Крім того, представник позивача вказує, що Акціонерному товариству «Райффайзен Банк» стало відомо про порушення права - незаконного відчуження квартири 05 серпня 2021 року, таким чином дана позовна заява надана до суду в межах передбаченого законом терміну. З урахуванням викладеного, Акціонерне товариство «Райффайзен Банк» звернулося до суду із відповідним позовом про визнання договору купівлі-продажу недійсним. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Київського районного суду м. Одеси Петренку В.С. Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси Петренка В.С. від 03.09.2021 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по цивільній справі за позовною заявоюАкціонерного товариства «Райффайзен Банк» до [PERSON] , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних на предмет спору - [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсним. Розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження.Призначено підготовче засідання. Витребувано у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Куркан Галини Миколаївни належним чином завірену копію договору купівлі-продажу №1971 від 26.07.2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Куркан Галиною Миколаївною, відносно квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та належним чином завірені копії документів, на підставі яких його було укладено. 04.10.2021 року до канцелярії суду від приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Куркан Галини Миколаївни надійшли витребувані судом документи. 13.10.2021 року до канцелярії суду від відповідача - [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому [PERSON] просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» у повному обсязі. В обґрунтування наданого відзиву відповідач посилається на те, що він, бажаючи покращити свої житлові умови, влітку 2013 року прийняв рішення про продаж квартири під [ADDRESS] , яка належала йому на праві власності, та через агенцію нерухомості «Прем`єр» було знайдено один із варіантів - квартира під [ADDRESS] , яку, перед авансуванням та купівлею, він оглядав двічі. Відповідач зазначає, що продавець - [PERSON] є сторонньою для нього особою, вони не перебувають і не перебували з ним в родинних стосунках, перший раз у своєму житті він познайомився з ним під час першого огляду квартири. Також відповідач вказує, що продаж його квартири та купівля нової квартири, за домовленістю сторін, були організовані почергово за робочим місцем нотаріуса [PERSON] , грошові кошти, які він отримав від продажу своєї квартири з додаванням необхідної суми, були відразу передані продавцю [PERSON] . У подальшому як стверджує позивач, 26.07.2013 року між ним та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу його квартири під [ADDRESS] , який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Куркан Галиною Миколаївною та зареєстровано в реєстрі за № 1963. 26.07.2013 року між ним та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири під [ADDRESS] . Договір посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Куркан Галиною Миколаївною та зареєстровано в реєстрі за №1971. При цьому, як стверджує відповідач, при укладенні договору було досягнуто згоди щодо усіх істотних умов договору, які зазначені в ньому. Нотаріусом було досліджено усі необхідні документи, які надали сторони правочину, отримані необхідні довідки, і перевірено відсутність арештів та заборон (про що мають бути відповідні документи в матеріалах справи нотаріуса), договір був підписаний та виконаний безпосередньо сторонами правочину. Крім того відповідач зазначає, що на виконання п.п.5.2, 5.3, 5.4 договору його право власності на квартиру зареєстровано нотаріусом [PERSON] 26.07.2013 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно згідно зі ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Продаж квартири було вчинено за домовленістю сторін за 806 990,00 гривень, які продавець [PERSON] отримав від нього повністю до підписання цього договору, про що свідчить п.п.2.1, 6.1 договору купівлі-продажу. Безпосередньо після укладення договору, 26.07.2013 року відбулася передача ключів від квартири та сама квартира, як передбачено п.п.4.1, 6.2 договору купівлі-продажу. В пункті 6.4 договору купівлі-продажу сторони підтвердили, що: «цей договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, тобто не є таким, що передбачено ст..234,235 Цивільного кодексу України, не приховує іншого правочину і відповідає нашим дійсним намірам створити для себе юридичні наслідки». Відповідач вказує, що квартира була в стані «від будівельника», без ремонту і без будь-яких речей продавця [PERSON] , в спірній квартирі ним проведено ремонтно-оздоблювальні роботи, меблювання, загальною вартістю більше 1 000 000 грн. (біля 40 000 доларів США). Також відповідач зазначає, що в квартирі він зареєструвався 11.09.2013 року та постійно в ній проживає, особові рахунки для оплати комунальних та інших платежів по квартирі оформлені на його ім`я, ці платежі він справно сплачує з 2013 року по теперішній час. Таким чином, відповідач вважає, що оспорюваний позивачем договір купівлі-продажу відповідав волевиявленню сторін правочину та передбачав реальне настання правових наслідків, обумовлених умовами правочину, він є законним власником квартири та відповідно до положень ст.ст. 317, 318, 319 ЦК України володіє та користується своїм нерухомим майно незалежно від волі інших осіб. З урахуванням викладеного, [PERSON] просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» у повному обсязі. Одночасно з наданим відзивом, відповідачем було надано клопотання про виклик та допит свідків. У підготовчому засіданні 17.11.2021 року було задоволено клопотання відповідача про виклик та допит в якості свідків - [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . У підготовчому засіданні 17.11.2021 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні 20.12.2021 року представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити. У судовому засіданні 20.12.2021 року відповідач та його представник проти позову заперечували, просили відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Третя особа - [PERSON] про час та місце підготовчих та судових засідань повідомлявся належним чином, у підготовчі та судові засідання не з`явився, про поважність причин відсутності не повідомив, письмові пояснення або заперечення на позовну заяву не надав. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача та його представника, показання свідків, проаналізувавши надані сторонами докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя. Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 11 ЦК України визначено підстави виникнення цивільних прав та обов`язків, а саме: цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події. Відповідно до ст.12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Особа може відмовитися від свого майнового права. Відмова від права власності на транспортні засоби, тварин, нерухомі речі здійснюється у порядку, встановленому актами цивільного законодавства. Особа може за відплатним або безвідплатним договором передати своє майнове право іншій особі, крім випадків, встановлених законом. Якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом. Статтею 13 ЦК України визначено межі здійснення цивільних прав, а саме: Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Згідно до вимог ст.14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Виконання цивільних обов`язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства. Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, загальний перелік яких визначений у статті 16 ЦК України. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ч. 3 ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом у судовому засіданні, 08.02.2007 року позивач ПАТ «Райффазен Банк Аваль» (АТ «Райффазен Банк») та відповідач [PERSON] уклали кредитний договір № 014/0076/74/70061, згідно з умовами якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 101 000, 00 доларів США на строк 240 місяців з 08.02.2007 року по 08.02.2027 року, зі сплатою 17,75 відсотків річних за користування кредитними коштами. Відповідно до укладеного договору №014/0076/74/70061 від 08.02.2007 року [PERSON] , у свою чергу, прийняв на себе зобов`язання по поверненню наданого кредиту і виплаті нарахованих по ньому відсотків у порядку, розмірі і терміни передбаченими договором. У порушення умов вищевказаного кредитного договору [PERSON] прийнятих на себе кредитних зобов`язань, у частині своєчасного погашення заборгованості за кредитом і нарахованим по ньому відсоткам не виконав. Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 29.11.2013 року, яке набрало законної сили 16.12.2013 року, було задоволено у повному обсязі позов ПАТ «Райффазен Банк Аваль» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитом. Стягнутио з [PERSON] заборгованість за кредитним договором № 014/0076/74/70061 від 08.02.2007 в сумі 130 421, 87 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ складає 993 397 грн. 33 коп. Стягнуто з [PERSON] витрати пов`язані з сплатою судового збору в сумі 1700 грн. та ІТЗ в сумі 250 грн. на користь ПАТ «Райффазен Банк Аваль». 03.02.2014 року на виконання зазначеного рішення суду Малиновським районним судом м. Одеси було видано відповідний виконавчий лист та пред`явлений до примусового виконання до Першого Малиновського відділу ДВС ОМУЮ. Однак, як вказує представник позивача, в ході підготовки документів до провадження виконавчих дій згідно інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №269237260 від 05.08.2021 року банку стало відомо, що 26.07.2013 року у період перегляду Малиновським районним судом цивільної справа № 521/3772/13-ц, [PERSON] шляхом укладення договору купівлі-продажу № 1971, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Куркан Галиною Миколаївною, здійснив відчуження майна - житлової квартири, загальною площею 102,7 кв.м., житловою площею 62,5 кв.м., яка знаходиться за адресою; [ADDRESS] . Так, судовим розглядом встановлено, що 26 липня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до умов якого, продавець [PERSON] передав у власність (продав), а покупець [PERSON] прийняв у власність (купив) належну продавцю на праві приватної власності квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що складається в цілому з трьох кімнат та підсобних приміщень, жилою площею: 62,5 кв.м., загальною площею: 102,7 кв.м., та сплатив за неї обумовлену в договорі грошову суму (а.с. 43-46). Зазначений договір купівлі-продажу квартири був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Куркан Г.М., зареєстровано в реєстрі за № 1971. Звертаючись до суду із позовом, позивач ставить перед судом вимогу про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, укладеного між [PERSON] та [PERSON] ,при цьому, в якості відповідача визначено лише покупця - [PERSON] , який на даний час є власником квартири. Натомість, не визначено в якості відповідача - [PERSON] , який був стороною спірного договору, продавцем квартири. На думку суду, визначення [PERSON] в якості третьої особи, є невірним, оскільки вирішення позовної вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу стосується прав та обов`язків також продавця, у даному випадку [PERSON] , який не є відповідачем у даній справі, а є третьою особою. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження». На підставі вимог ст. 51 ЦПК України, суд за відсутності умов, передбачених вказаною нормою за власної ініціативи не вправі проводити заміну неналежного відповідача на належного або залучати до участі у справі іншу особу як співвідповідача. Право визначення особи відповідача покладено на позивача, суд не вправі втручатися у визначення позивачем особи відповідача. Відповідно до ч.1 та ч.2 ст. 55 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Однак відповідного клопотання під час розгляду справи заявлено не було, відповідних уточнень до позовної заяви не надано, що виключає можливість задоволення пред`явленого позову. Положеннями ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. По суті заявлених позовних вимог суд зазначає наступне. Як на підставу своїх вимог, позивач посилається на вимоги статті 234 ЦК України, зазначаючи про фіктивність зазначеного договору купівлі-продажу, який на думку позивача укладено з метою уникнення звернення стягнення кредитором на майно боржника. Відповідно до норми частини першої статті 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Натомість, суд не погоджується і відхиляє доводи позивача щодо наведених підстав для визнання спірного договору недійсним, оскільки під час розгляду справи в судовому засіданні не встановлено передбачених частиною першою статті 234 ЦК України ознак фіктивності спірних договорів купівлі-продажу. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81ЦПК України). Разом з цим, до позовної заяви не додано та під час розгляду справи суду не надано будь-яких фактичних, прямих і беззаперечних доказів, які б підтверджували ту обставину, що договір купівлі-продажу укладено з метою уникнення звернення стягнення кредитором на майно боржника. На виконання п.п. 5.2, 5.3, 5.4 договору право власності [PERSON] на квартиру зареєстровано приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Куркан Г.М. 26.07.2013 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно згідно зі ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Продаж квартири було вчинено за домовленістю сторін за 806 990,00 гривень, які продавець [PERSON] отримав від [PERSON] повністю до підписання цього договору, про що свідчить п.п. 2.1, 6.1 договору купівлі-продажу. Безпосередньо, після укладення договору, 26.07.2013 року відбулася передача ключів від квартири та сама квартира, як передбачено п.п.4.1, 6.2 договору купівлі-продажу. В пункті 6.4 договору купівлі-продажу сторони підтвердили, що цей договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, тобто не є таким, що передбачено ст. 234,235 Цивільного кодексу України, не приховує іншого правочину і відповідає нашим дійсним намірам створити для себе юридичні наслідки. Крім того, після укладення договору купівлі-продажу квартири, [PERSON] зареєстрував своє місце проживання у квартирі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та проживає у ній по теперішній час. [PERSON] зробив у квартирі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , ремонт, постійно сплачує за житлово-комунальні послуги, що підтверджується письмовими доказами. Допитані у судовому засіданні 20.12.2021 року свідки - [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] повідомили суду, що [PERSON] купував цю квартиру через агенцію нерухомості « Прем`єр », продавця квартири - [PERSON] вони ніколи не бачили. Також свідки зазначили, що квартиру [PERSON] купував з метою поліпшення своїх житлових умов, квартира була без ремонту, від «будівельників», ремонт у ній робив [PERSON] , який проживає у квартирі з моменту її купівлі та по теперішній час. Вказані обставини, на переконання суду, прямо свідчать про відсутність ознак фіктивності спірного правочину, оскільки його було укладено із конкретним наміром створення правових наслідків, спрямованих на відчуження майна від однієї сторони та передання його у власність іншій стороні, а саме: квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , з метою поліпшення житлових умов. Відповідно до норми частини першої статті 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За своїм змістом договір купівлі-продажу є двостороннім, консенсуальним та відплатним правочином, метою якого є відчуження майна від однієї сторони та передання його у власність іншій стороні. Крім того, вирішуючи спір по суті, суд враховує наступне. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання вимог вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановленні частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За визначеними статтею 203 ЦК України, загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суд повинен встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є : введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч.ч. 1 та 5 ст. 203 ЦК України, що за правилами ст. 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України. Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц. Зазначену правову позицію підтримала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), вказавши при цьому, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Крім того, у постанові від 31 березня 2021 року у справі № 201/2832/19 Верховний Суд навів ознаки фіктивного правочину та роз`яснив підстави визнання його недійсним. Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність, тому дії учасників цивільних правовідносин мають їй відповідати. Верховний Суд зазначив, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме собою невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Тобто, факт виконання договору купівлі-продажу квартири від 26.07.2013 року та державна реєстрація права власності на вказане нерухоме майно за покупцем, унеможливлює визнання таких правочинів недійсними. Враховуючи вищенаведену правову позицію Верховного Суду, суд приходить до висновку, що у зв`язку із державною реєстрацією права власності на вказане нерухоме майно за покупцем, спірний правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, під час розгляду справи в судовому засіданні не встановлено, що існують передбачені статтями 203, 215, 234 ЦК України підстави для визнання недійсним укладеного між [PERSON] та [PERSON] договору купівлі-продажу нерухомого майна від 26 липня 2013 року. Таким чином, позивачем не доведено факту існування підстав для визнання спірного договору недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Положеннями статей 317, 319, 321 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Зважаючи на викладені обставини та досліджені судом докази у їх сукупності, суд вважає не встановленим та недоведеним той факт, що укладений 26 липня 2013 року договір купівлі-продажу квартири мав ознаки фіктивного правочину та був вчинений без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Крім того, у постанові від 29.05.2019 по справі № 362/3810/16-ц (провадження № 61-816св19) Верховний Суд, оцінюючи правомірність обраного позивачем способу захисту порушеного права шляхом визнання недійсним договору купівлі-продажу зазначив: «При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити ефективне поновлення порушеного права. Відповідно до частини четвертої статті 362 ЦК України у разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред`явити до суду позов про переведення на нього прав та обов`язків покупця. Одночасно позивач зобов`язаний внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець. Тлумачення частини четвертої статті 362 ЦК України свідчить, що при визнанні недійсним договору купівлі-продажу, який порушує переважне право, жодним чином не відновлюються інтереси особи, переважне право якої порушене. Переважне право за таких умов і не може бути захищеним, оскільки, визнання правочину недійсним вчиненого з порушенням переважного права не відновлює порушенного переважного права, тому що договір купівлі-продажу не завжди є наслідком реалізації переважного права і немає будь-яких передумов для зобов`язання співвласника для укладення договору. Також відсутні гарантії для покупця частки (депозит при переведенні прав та обов`язків) щодо отримання сплачених коштів.» Визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири не призведе до автоматичного погашення заборгованості [PERSON] перед Акціонерним товариством «Райффайзен Банк», з урахуванням того, що квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , не є іпотечним майном, тобто в іпотеці у Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» не перебуває та ніколи не перебувала. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). З огляду на викладене вище, розглядаючи справу в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» до [PERSON] , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних на предмет спору - [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсним. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати позивачу не відшкодовуються.

Outcome: dismissed