Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-07 00:00:00

30.07.2014 позивачка [PERSON] звернулася до суду з даним позовом, який мотивує тим, що 22.11.2012 відповідач [PERSON] позичив у неї 45 000,00 грн., які зобов'язався повернути в трьохмісячний строк, про що надав розписку. Разом з тим, в зазначений строк грошові кошти відповідач не повернув. З наведених підстав позивачка просить стягнути з відповідача грошові кошти у розмірі 45 000,00 грн., а також 3% річних в сумі 1908,49 грн. Позивачка в судове засідання не з'явилась, про місце та час розгляду справи повідомлена належним чином. 08.10.2014 представником позиваки подано суду заяву, в якій остання просить просить розглядати справу за у її відсутності та відсутності позивачки, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання повторно не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Про причини неявки суд до відома не поставив, з заявою про розгляд справи у його відсутності до суду не звертався. Враховуючи положення ст.ст. 169, 224 ЦПК України, а також те, що позивачка згідно поданої заяви не заперечує проти вирішення справи у заочному порядку, суд знаходить можливим розглянути справу у відсутності відповідача на підставі наявних доказів, ухваливши заочне рішення. У зв'язку з тим, що розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 22.11.2012 позивачкою [PERSON] надано відповідачу [PERSON] грошові кошти в сумі 45 000,00 грн., які останній зобов'язався повернути після сплину трьохмісячного строку рахуючи з наступного дня. На підтвердження зазначеного відповідачем [PERSON] видано розписку, оригінал якої долучено позивачкою до матеріалів справи. Таким чином між сторонами склалися договірні відносини, які регулюються параграфом 1 глави 71 ЦК України. Як визначено частиною першою статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно частини другої статті 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено обов'язок позичальника повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Стаття 526 ЦК України визначає, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Водночас стаття 525 ЦК України встановлює, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Судом встановлено, що відповідач обов'язку повернути позивачці позичену суму грошових коштів обумовлений строк не виконав, чим порушив умови договору. Згідно ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно до частини 1 статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Враховуючи викладене вище, те, що відповідачем на день розгляду судом справи борг позивачці не повернуто, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення з [PERSON] на її користь боргу у розмірі 45 000,00 гривень, знайшли своє підтвердження у судовому засіданні і повинні бути задоволені. Частиною першою статті 1050 ЦК визначено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Виходячи з наведеного суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивачки і в частині стягнення боргу з врахуванням всановленого індексу інфляції, який за період з 22.02.2013 року по 23.07.2014 року становить 111.23% і дорівнює 5054,77 грн. та 3% річних за той же період в розмірі 1908,49 грн., та вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострорчення в загальному розмірі 50 054,77 грн. та 3% річних за період прострочення з 22.02.2013 року по 23.07.2014 року в розмірі 1908,49 грн.. Відповідно до частини першої ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно ч. 1 ст. 15, ч. 2 ст. 16 ЦК України, у разі порушення цивільного права, особа має право на його захист шляхом примусового виконання обов'язку в натурі. Виходячи із вищевикладеного, беручи до уваги факт невиконання відповідачем обов'язку повернути позивачці позичені грошові кошти, суд знаходить вимоги позивачки про стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 51963,26 грн. законними та обґрунтованими, у зв'язку з чим приходить до висновку про задоволення позову. З огляду на те, що суд прийшов до висновку про задоволення позову, відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню понесенні нею судові витрати на оплату судового збору у розмірі 519,63 грн.

Outcome: approved