Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-19 00:00:00

29 травня 2012 року між ПАТ «Український [PERSON]» (нададі [PERSON] ) та ПП «ПФ «Макс» укладено кредитний договір № 2012-22 (надалі - кредитний договір), відповідно до якого ПП «ПФ «Макс» було надано кредит на умовах відновлювальної кредитної лінії з лімітом кредитування 1,0 млн. грн. зі сплатою 22,5 % річних, починаючи з 28 грудня 2012 року 25 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом та кінцевим терміном повернення 28 листопада 2013 року. 30 травня 2012 року в забезпечення виконання зобовязаннь за кредитним договором між Банком та [PERSON] був укладений іпотечний договір № 2012-31, відповідно до якого [PERSON] передав позивачу в іпотеку нерухоме майно нежитлову будівлюмагазин загальною площею 120,7 кв.м., розташований за адресою: Черкаська область, м. Сміла, вул. Франка Івана, 25, який належить відповідачу на праві власності. Банк, посилаючись на те, що ПП «ПФ «Макс» систематично порушує умови кредитного договору, внаслідок чого утворилась заборгованість в розмірі 1 140 483, 84 грн., звернувся в суд з позовом до [PERSON] і просить звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі Банку предмета іпотеки у власність і визнання за Банком права власності на нерухоме майно нежитлову будівлюмагазин загальною площею 120,7 кв.м., розташований за адресою: Черкаська область, м. Сміла, вул. Франка Івана, 25, яке є власністю [PERSON] Представник позивача в судове засідання не зявився, але надіслав суду клопотання, в якому просив суд розглянути справу без його участі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Представник відповідача проти позову категорично заперечує, посилаючись на те, що іпотечний договір від 30 травня 2012 року відповідач не підписував і про його існування дізнався лише з матеріалів позовної заяви. Звернувся в суд із зустрічним позовом до Банку, третя особа - ПП «ПФ «Макс» про визнання іпотечного договору неукладеним, посилаючись на те, що [PERSON] іпотечного договору не підписував. Представник третьої особи ПП «ПФ «Макс» в судове засідання не з'явився з невідомих суду причин, хоча про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Позов ПАТ «Український [PERSON]» до [PERSON], третя особа ПП «ПФ «МАКС», про звернення стягнення на предмет іпотеки підлягає до часткового задоволення, а в зустрічному позові [PERSON] до ПАТ «Український [PERSON]», третя особа ПП «ПФ «МАКС» про визнання іпотечного договору неукладеним слід відмовити повністю з наступних підстав. 29 травня 2012 року між Банком та ПП «ПФ «МАКС» укладено кредитний договір про відкриття відновлювальної кредитної лінії з лімітом кредитування 1,0 млн. грн. терміном погашення по 28 листопада 2013 року. Відповідно до умов цього договору ПП «ПФ «МАКС» як позичальник зобовязалося погашати кредит та сплачувати відсотки відповідно до умов договору та графіку погашення. Однак відповідач порушила умови кредитного договору і його заборгованість за кредитним договором становить 1 140 483,84 грн., а саме: прострочена заборгованість за кредитом 666 049,00 грн., прострочена заборгованість за нарахованими процентами 191 859,35 грн., несплачена разова комісія 5 000,00 грн., пеня за несвоєчасну сплату кредиту 241 967,76 грн., пеня за несвоєчасну сплату заборгованості за нарахованими процентами 35 607,73 грн. У відповідності зі ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Згідно зі ст. 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. [PERSON] в забезпечення виконання кредитного договору та відповідно до іпотечного договору від 30 травня 2012 року № 2012-31, посвідченого приватним нотаріусом Смілянського районного нотаріального округу, передав в іпотеку Банку належне йому нерухоме майно нежитлову будівлюмагазин загальною площею 120,7 кв.м., розташований за адресою: Черкаська область, м. Сміла, вул. Франка Івана, 25. Відповідно до ст. 12 Закону України Про іпотеку у разі порушення іпотекодавцем обовязків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобовязання, в разі його невиконання звернути стягнення на предмет іпотеки. Згідно з ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. З огляду на вищевикладене, на виконання умов договору іпотеки № 2012-31, який є забезпеченням виконання зобовязань за кредитним договором, в рахунок погашення заборгованості за вищевказаним кредитним договором слід звернути стягнення на нежитлову будівлюмагазин, який належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 29 серпня 2011 року, що підтверджується витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно № 34183504 від 18 травня 2012 року. В частині позовних вимог щодо встановлення способу звернення стягнення, а саме: шляхом передачі Банку предмета іпотеки у власність та визнання за Банком права власності на предмет іпотеки - необхідно відмовити з наступних підстав. Відповідно до ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання. Аналогічна правова позиція Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладена в п. 39 Постанови Пленуму від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин». Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, що укладався б між іпотекодерожателем - позивачем та іпотекодавцем відповідачем, матеріали справи не місять та жодних доказів, які б свідчили про його укладення, позивачем суду не надано. Відповідне застереження, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання, сторонами передбачено в пункті 6.3 іпотечного договору. Згідно з цим пунктом вимоги іпотекодержателя можуть бути задоволені шляхом прийняття іпотекодержателем у разі згоди останнього та направлення іпотекодавцю письмового повідомлення про прийняття предмета іпотеки у власність в рахунок виконання зобовязання за кредитним договором. Цей договір та докази направлення письмового повідомлення іпотекодавцю (штемпель поштового відділення звязку тощо) є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки. Однак, письмової згоди іпотекодержателя про прийняття предмета іпотеки у власність і доказів направлення іпотекодержателем письмового повідомлення іпотекодавцю про прийняття іпотекодержателем предмета іпотеки у власність матеріали справи не містять, тому у суда є підстави вважати, що цих документів не існує взагалі, оскільки при їх наявності позивачу немає необхідності звертатись до суду, так як відповідно до п.6.3 іпотечного договору йому слід звернутися у реєстраційну службу для реєстрації права власності на предмет іпотеки. В даному випадку був би відсутній предмет спору. Статтею 39 ЗУ «Про іпотеку» визначений спосіб реалізації предмету іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. Враховуючи, що відповідач вибрав неналежний спосіб реалізації предмету іпотеки визнання права власності на предмет іпотеки, суд з метою запобігання порушення вимог щодо диспозитивності та норм цивільного законодавства не може вийти за межі його позовних вимог та самостійно обрати спосіб реалізації предмета іпотеки. За таких обставин позивачу необхідно самостійно обрати спосіб реалізації предмету іпотеки та звернутися до суду з окремим позовом з проханням застосувати судом передбачений законом спосіб реалізації предмету іпотеки. Стосовно зустрічного позову необхідно зазначити наступне. 30 травня 2012 року між Банком та [PERSON] був укладений іпотечний договір № 2012-31, відповідно до якого [PERSON] з метою забезпечення виконання позичальником передбачених кредитним договором зобовязань передав в іпотеку нежитлову будівлю-магазин за адресою: м.Сміла, вул. Франка Івана, 25. Даний договір посвідчено нотаріусом Смілянського районного нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 2726. Правочини - це вольові і правомірні дії, які безпосередньо спрямовані на досягнення правового результату, як визначає Цивільний кодекс України - на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Для чинності правочину сторонам необхідно дотримуватися загальних і спеціальних вимог. Цивільний кодекс України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, в ст.203: зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства і моральним засадам суспільства (ч.1); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч.2); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3); правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч.4); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.5); правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч.б). Спеціальні вимоги стосуються конкретних правочинів: видів договорів, недоговірних зобов'язань тощо. Закон встановлює правові наслідки недодержання сторонами при вчиненні правочину вимог закону. Цивільний кодекс України доволі детально регулює дане питання. Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлених ст.203 (крім 4.4), є підставою його недійсності. Цивільний кодекс знає два ступені недійсності: нікчемні (абсолютно недійсні) та заперечні або оспорювані (відносно дійсні) правочини. Правові наслідки недодержання кожної із вимог, перерахованих у ст.203, врегульовані окремою статтею. Наприклад, правові наслідки вчинення правочину малолітньою особою за межами її цивільної дієздатності (ст.221), правочину, який вчинено під впливом помилки (ст.229), правочину, який вчинено під впливом насильства (ст.231) або під впливом тяжкої обставини (ст.233), тощо. Згідно з Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції від 03 березня 2004 року, нотаріус при вчиненні нотаріальних дій обовязково встановлює осіб - учасників цивільних відносин за паспортом або іншим документом, які унеможливлюють будь-які сумніви щодо особи громадянина. При посвідченні правочину визначає обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб, які беруть участь у ньому. Крім цього, нотаріус зобов'язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Встановлення дійсних намірів однієї із сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони з метою виключення можливості стороннього впливу на її волевиявлення. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині. Тобто, посвідчення правочину у відсутності однієї із сторін даного правочину, апріорі, неможливе. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Представник позивача за зустрічним позовом не надав суду доказів та не довів, чому він вважає, що позивач у день підписання іпотечного договору у приватного нотаріуса [PERSON] не був присутнім, даного договору не підписував та ніякого відношення до нього немає. Крім цього, не посилаючись на жодну норму матеріального права, він просить визнати іпотечний договір неукладеним, хоча згідно загальних засад цивільного законодавства поняття «договір неукладений» відсутнє. На підставі викладеного суд вважає, що зустрічний позов необґрунтований та безпідставний, тому в його задоволенні слід відмовити. У відповідності зі ст. 88 ЦПК України із [PERSON] на користь ПАТ «Український [PERSON]» слід стягнути судовий збір в розмірі 3 654,00 грн. На підставі наведеного, ст.ст. 546, 572, 575, 589-592, 1050 ЦК України, ст.ст. 7, 12, 33, 37, 38, 39, Закону України Про іпотеку та

Outcome: partial