Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-07 00:00:00

30.09.2014 року [PERSON] звернувся в суд із позовом до [PERSON] про стягнення коштів. Вказує, що у серпні 2009 року, між ним та відповідачем було досягнуто домовленості щодо продажу відповідачем йому автомобіля Фольксваген LT 35, д.н. [NUMBER], вартістю 16000 дол.США, та на виконання домовленості відповідачу було передано 15600 дол.США, про що свідчать розписки. На момент домовленості, вищевказаний автомобіль був зареєстрований на ім'я дружини відповідача. Однак, за рішенням суду вказаний автомобіль було від нього витребувано. Зазначає, що відповідач без будь-яких правових підстав утримує в себе передані ним кошти в сумі 15600 дол.США, а тому просить стягнути із [PERSON] на свою користь безпідставно набуті кошти. Ухвалою Луцького міськрайонного суду від 03.02.2015 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, було залучено [PERSON]. Представник позивача [PERSON] у судове засідання не з'явилася, подала на адресу суду заяву, якою просила розглядати цивільну справу за її відсутності на підставі наявних у матеріалах справи документах, заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечила. Представник відповідача [PERSON], у судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча повідомлявся належним чином про час, дату та місце розгляду справи. Подав суду письмове заперечення на позовну заяву, в якому вказує, що позов не визнає, вважає, що отримані кошти за проданий позивачу [PERSON] автомобіль були використані в інтересах сім?ї, оскільки отримані за час перебування у шлюбі з третьою особою [PERSON], тому обов?язок, щодо повернення данних коштів слід покладати не лише на нього, а і на третю особу [PERSON], також просить, суд застосувати строки позовної давності. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про причини неявки суд не повідомила, хоча повідомлялася належним чином про час, дату та місце розгляду справи. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України суд ухвалює рішення в порядку заочного розгляду справи. Дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Водночас, предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Як вбачається із постанови судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 02.10.2013 року у справі № 6-88цс13, під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Частиною 1 ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 205 ЦК України правочин може вичинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Таким чином у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно позивачу. Судом встановлено, що позивачем відповідачу передано кошти в розмірі 15600 дол.США в рахунок заборгованості за автомобіль Фольксваген LT 35, д.н. [NUMBER], що підтверджується копіями розписок від 17.09.2009 року на суму 10000 дол.США, від 10.12.2009 року на суму 2800 дол.США, від 28.01.2010 року на суму 2200 дол.США, від 30.01.2010 року на 600 дол.США (а.с.5-8). Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03.06.2011 року, вищевказаний автомобіль було витребувано від позивача на користь третьої особи [PERSON] Водночас, як вбачається із ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах ВССУ від 18.09.2014 року, укладення договору-купівлі продажу спірного автомобіля не підтверджується вищевказаними розписками, котрі свідчать лише про передачу коштів, а доказів того, що позивач набув право власності у встановленому законом порядку у матеріалах справи відсутні (а.с.12-13). Таким чином, суд приходить до висновку, що правовідносини, що виникли між позивачем та відповідачем не мають договірний характер. Водночас, із п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України вбачається, що правочин фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян належить вчиняти у письмові форм, окрім випадків передбачених ч. 1 ст. 206 ЦК України. В той же час, суду не було надано будь-яких доказів, що свідчать про укладення між позивачем та відповідачем саме письмового договору купівлі-продажу автомобіля. Не знайшли свого підтвердження, і доводи відповідача [PERSON], викладені в письмових запереченнях на позовну заяву про те, що діючи на підставі довіреності від імені [PERSON], з якою на той час перебував у шлюбі, передав їй, як власнику транспортного засобу, кошти виплачені позивачем за автомобіль, оскільки відповідачем не надано суду жодних доказів, які б підтверджували передачу коштів [PERSON], відтак надані відповідачем копії кредитного договору та квитанцій про оплату заборгованості за кредитними зобов?язаннями, не можуть слугувати доказом того, що третя особа використала вказані кошти для погашення заборгованості за кредитним договором в інтересах сім?ї. Тому, суд приходить до висновку, що вимоги відповідача, про покладення обов?язку, щодо повернення данних коштів і на третю особу [PERSON] є безпідставними. Щодо письмової заяви відповідача про застосування строків позовної давності, то суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. З матеріалів справи судом встановлено, що у жовтні 2012 року, позивач звернувся до Луцького міськрайонного суду, з позовом «про стягнення збитків», до цих же сторін, з метою повернення спірних коштів, цивільна справа №161/10330/13-ц, розгляд за якою відбувся у трьох судових інстанціях. Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах ВССУ від 18.06.2014 року, справу №161/10330/13-ц, повернуто на новий розгляд до суду першої інстанції, зазначено, що норма матеріального права на підставі якої заявлено позов, не підлягає до застосування зважаючи на характер спірних правовідносин. Ухвалою Луцького міськрайонного суду від 22.09.2014 року позовну заяву [PERSON] у справі №161/10330/13-ц, залишено без розгляду. 29.09.2014 року, позивач повторно звернувся до суду позовом, за яким на разі відбувається розгляд, при цьому предмет позову є стягнення безпідставно набутих коштів, з підстав передбачених ч. 1 ст. 1212 ЦК України. За таких обставин, аналізуючи норми матеріального права, щодо позовної давності, обставини справи, письмові доводи позивача та відповідача, суд приходить до висновку, що оскільки початок перебігу строку позовної давності у позивача [PERSON] розпочався у жовтні 2012 року, який співпадає з моментом виникнення у нього права на позов, позивачем не пропущено строків позовної давності для звернення з позовом про стягнення коштів, тому заява відповідача про застосування строків позовної давності до задоволення не підлягає. З огляду на наведені норми цивільного права та встановлені в судовому засіданні обставини, суд вважає, що позов слід задовольнити повністю та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON], безпідставно набуті кошти у розмірі 201 377 (двісті одну тисячу триста сімдесят сім) гривень. Відповідно до ст. 88 ЦК України з відповідача на користь позивача слід стягнути 2013,77 грн. судового збору.

Outcome: approved