Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-14 00:00:00

31 січня 2019 року позивач [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою, в якій просить визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування належним їй житловим будинком [ADDRESS] . В обґрунтування своїх вимог позивач вказує, що є власником вище вказаного житлового будинку, в якому також зареєстровані відповідачі, зокрема її зять [PERSON] та онук [PERSON] з 199 року, але в її будинку з дати реєстрації не проживали. Самостійно з реєстрації за її адресою відповідачі не знімаються, що для неї як пенсіонера тягне непомірні витрати з утримання будинку, адже перешкоджає в оформленні житлових субсидій. Вказаним житловим будинком відповідачі не цікавляться, за комунальні послуги та утримання будинку не сплачують. Вважає, що єдиним способом захисту її прав як власника вказаного будинку можливе лише з визнанням відповідачів такими, що втратили право користування цим житлом. Представник позивача [PERSON] подала заяву, в якій позовні вимоги свого довірителя підтримала та просила про розгляд справи за їх відсутності. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися, відзив не надіслали, про час та місце судового зсідання повідомлялися належно, в тому числі з розміщенням оголошення на офіційному сайті Жовтневого районного суду Миколаївської області веб-сайту судової влади України (а.с. 24, 28-29,35), у зв`язку з чим, з урахуванням приписів частини першої ст. 223 ЦПК України, суд вважає можливим розгляд справи за відсутності відповідача. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, суд встановив наступне. Житловий будинок [ADDRESS] належить на праві приватної власності позивачу [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 18.02.2009 року (а.с. 7). За даними Галицинівської ОТГ від 16.10.2018 року, у вище вказаному будинку зареєстровані, в тому числі відповідачі [PERSON] та [PERSON] , але фактично не проживають з 1999 року, що також підтверджується відповідними актами від 16 жовтня 2018 року (а.с. 14-16). Відповідно до положень ст. 264 ЦАК України, вирішуючи питання про правову норму, яка підлягає застосуванню до даних правовідносин, суд виходить з наступного. Вище вказаний житловий будинок є особистою власністю позивача, а відповідачі [PERSON] - зятем, [PERSON] - онуком. За такого суд вважає, що в даному випадку, підлягають застосуванню положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України, які регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Відповідно до ст.ст. 41, 47 Конституції України, ст. 391 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь - які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь - яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Згідно ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як встановлено в ході судового розгляду, відповідачі не проживають у даному житловому будинку з моменту реєстрації, зокрема з 1999 року, тобто не використовують наданого їм позивачем права житлового сервітуту з власної волі, отже за положеннями ч.2 ст. 405 ЦК - втратили право з використання даного сервітуту та позивач вправі не продовжувати наданого відповідачам права з житлового сервітуту, яке відповідачами не використовувалось без поважних причин, отже вимоги про визнання відповідачів такими, що втратили право користування даним житловим будинком обґрунтовані та підлягають задоволенню. На підставі ст. 141 ЦПК України, ст.4 Закону України «Про судовий збір», з [PERSON] , [PERSON] також підлягають стягненню на користь позивача судові витрати по справі в рівних частках.

Outcome: approved