Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-18 00:00:00

31.08.2015 року позивач звернувся до суду з даним позовом до [PERSON] про повернення коштів, обґрунтувавши свої вимоги тим, що 18.10.2013р. він з відповідачем уклав договір позики на суму 50 000 грн. з кінцевим терміном повернення всієї суми боргу до 24.02.2014 року. До теперішнього часу відповідач в добровільному порядку кошти не повернув. В звязку з викладеним позивач просить стягнути з відповідача суму боргу у розмірі 50\~000 грн., витрати на правову допомогу в розмірі 2000 грн. та судовий збір в розмірі 500 грн. В судове засідання позивач не зявився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, позов просив задовольнити в повному обсязі. Представник позивача, [PERSON], в судове засідання надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги просив задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судове засідання неодноразово не зявлявся, про час слухання справи повідомлявся належним чином, та від нього не надійшло заяви про розгляд справи у його відсутності. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних в матеріалах справи доказів, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Суд, вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, у межах заявлених позовних вимог (ст. 11 ЦПК України) установив наступне. Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України цивільно-правовий договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Відповідно до вимог ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики, як встановлено ст. 1047 ЦК України, укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять раз перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавець є юридична особа, - незалежно від суми. Так, в судовому засіданні встановлено, що 18.10.2013р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до умов якого [PERSON] передав [PERSON] у власність кошти у розмірі 50\~000 грн., а останній зобовязався повернути їх йому до 24.02.2014 р. З огляду на наведене договір визнається судом борговим документом, що підтверджує укладання договору позики і засвідчує факт отримання грошей позичальником. У відповідності до Висновків Верховного Суду України, викладених в постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п.1 ч.1 ст. 355 Цивільного процесуального кодексу України, за 2 півріччя 2013 року від 01 лютого 2014 року письмова форма договору позики через його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 р. у справі № 6-63цс13). Стаття 1049 ЦК України встановлює, що позичальник зобовязаний повернути позичкодавцеві позику ( грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позичкодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Проте, як вбачається з позовної заяви, у визначений договором кінцевий строк 24 лютого 2014 року та до теперішнього часу сума боргу відповідачеві не повернена. Відповідно до ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобовязання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа, кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обовязку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку, боржник має право затримати виконання зобовязання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Наявність оригіналу боргового документа у кредитора підтверджує факт невиконання відповідачем [PERSON] своїх зобовязань за договором позики від 18.10.2013 року. У відповідності до вимог ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. У відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана доказати ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. У відповідності до ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які приймають участь у справі, не підлягають доказуванню. За правилами ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. [PERSON] не використав наданого законом права та не звертався до суду із позовом про оспорювання договору позики та не надав заперечення на позов [PERSON], де б зазначив про недійсність договору позики або його хибність. Ст. 204 ЦК України передбачено презумпція правомірності правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним. Зобовязання, як зазначено в ст. 525 ЦК України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. У спірному правочині між [PERSON] та [PERSON] винятки з цього правила не встановлювались. З огляду на зазначене, суд вважає, що уклавши договір позики, у [PERSON] виникли зобовязання по поверненню позики. А тому відповідно до вимог ст. 625 ЦК України він повинен повернути борг, як того і вимагає позивач. Згідно ч.1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України, тобто, боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Вищезазначені вимоги позивачем не заявлялися. Аналізуючи надані по справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку про можливість задоволення позовних вимог [PERSON], та стягнення з відповідача на користь позивача суму боргу у розмірі 50\~000 грн. Згідно із частиною 1 статті 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. В звязку з викладеним з відповідача слід стягнути на користь позивача витрати по сплаті ним судового збору у розмірі 500,00 грн. за подачу до суду позовної заяви. Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідача на його користь 2000 гривень за надання правової допомоги, то зазначені вимоги підлягають частковому задоволенню з урахуванням вимог, викладених в Постанові Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2006 року № 590 «Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави». Згідно з додатком до цієї Постанови, якщо компенсація сплачується іншою стороною, її граничний розмір не може перевищувати 40 % розміру мінімальної заробітної плати за годину роботи, а компенсація у цивільних справах витрат, пов'язаних з проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням та вчинення інших дій, необхідних для розгляду справи (зокрема, складення позовної заяви) не можуть перевищувати 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати за сукупність дій, необхідних для розгляду справи. Суду надано ордер серії ДН №ООО,4351 від 31.08.2015 року на надання правової допомоги [PERSON] адвокатом [PERSON] Адвокатом надано суду розрахунок часу роботи за договором на представництво інтересів [PERSON], з якого вбачається, що на складання позовної заяви адвокатом витрачено 2 години, на участь у судових засіданнях - 1,5 години. Проте, адвокатом [PERSON], надано суду заяву про розгляд справи за його відсутності, в звязку з чим, розрахунок часу роботи в частині участі адвоката в судових засіданнях судом до уваги не приймається. З урахуванням розмірів мінімальної заробітної плати та часу, витраченого адвокатом на складання позовної заяви, стягненню з відповідача підлягає 974 гривень 40 копійок (1218 : 100 х 40 : 60 хв. х 120 хв. = 974,40). На підставі викладеного,

Outcome: approved