Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-18 00:00:00

29 грудня 2018 року позивач [PERSON] звернулась до Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська із зазначеним позовом. В обґрунтування позову, з урахуванням уточненої позовної заяви, поданої 07 лютого 2019 року, зазначила, що 10 вересня 2007 року між нею та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, згідно якого позивач позичила відповідачу 30000 доларів США, що на день укладання договору складало 151500 грн. Ці гроші відповідач брав для придбання квартири за адресою [ADDRESS] . Позивач випадково дізналася, що 10.10.2007 року між [PERSON] та ПАТ «Ерсте Банк» було укладено договір іпотеки, який оформлений 10.10.2007 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Орловим О.А. Предметом іпотеки є нерухоме майно - квартира за адресою [ADDRESS] . Для позивача це стало несподіваним, оскільки відповідач при укладанні з нею договору позики зазначив, що у разі покупки квартири, вона буде передано позивачу в заставу до моменту повного розрахунку. 10 жовтня 2007 року відповідач придбав квартиру за адресою [ADDRESS] . В цей же день між сторонами укладено договір застави, відповідно до якого [PERSON] передав позивачу майно, а саме квартиру за вищевказаною адресою. Позивач вказує, що майнові відносини між нею та відповідачем [PERSON] виникли раніше, ніж між останнім та ПАТ «ЕРСТЕ Банк». Отже, [PERSON] не мав права передавати вже заставлене майно третім особам, тому укладений між ним та банком договір іпотеки є фіктивним з огляду на положення ст.234 ЦК України. Строк повернення позики вже настав, проте відповідач не виконав свої зобов`язання за договором, в зв`язку з чим позивач звернулась до суду за захистом свого порушеного права. З урахуванням викладеного, позивач просить суд визнати недійсним договір іпотеки від 10.10.2007 року № 014/3729/74/05444/1, який укладений між ПАТ «ЕРСТЕ Банк» та [PERSON] . Скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записи щодо реєстрації Договору договір іпотеки від 10.10.2007 року № 014/3729/74/05444/1, який укладений між ПАТ «ЕРСТЕ Банк» та [PERSON] . Звернути стягнення на майно, яке було предметом застави, а саме квартиру, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] , визнати за [PERSON] право власності на об`єкт нерухомості - квартиру [ADDRESS] . Ухвалою суду від 03 січня 2019 року відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі, призначено підготовче засідання. Визначено відповідачу 15-денний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Ухвалою суду від 07 лютого 2019 року визначено проводити судовий розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Визначено відповідачу 15-денний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Відповідачі про розгляд справи повідомлені належним чином, відзиву на позовну заяву не надали. Відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 липня 2019 року постановлено розглядати справу заочно на підставі наявних доказів. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. 10 вересня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до умов якого [PERSON] надала [PERSON] безвідсоткову позику в сумі 151500,00 грн., що еквівалентно 30000 доларів США, а [PERSON] зобов`язати повернути позику у визначений договором строк, тобто до 10 вересня 2017 року. Відповідно до п.1.2 договору, позичальник отримав позику для покупки квартири за адресою [ADDRESS] . Відповідно до п.5.1 договору, забезпеченням виконання зобов`язання за цим договором є передача в заставу майна - квартири, яка знаходиться: [ADDRESS] . В матеріалах справи наявний договір купівлі-продажу від 10 жовтня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Орловим О.А., згідно якого покупець [PERSON] купив у [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Також, 10 жовтня 2007 року між [PERSON] (заставодержатель) та [PERSON] (заставодавець) було укладено договір застави нерухомого майна, який відповідно до п.1.1 забезпечує вимоги заставодержателя, що випливають із договору позики від 10.09.2007 року, укладеного між заставодержателем та заставодавцем. Відповідно до п.1.2 договору застави, заставодавець передає у заставу належний йому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу майно - квартира за адресою [ADDRESS] . Відповідно до п.п.2.7, 2.11 договору застави, заставодавець не має права розпоряджатися заставленим майном без згоди заставодержателя. Інші застави уже заставленого майна допускаються за згодою заставодержателя. Відповідно до п.2.14 договору застави, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано. З інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за адресою [ADDRESS] від 10.04.2018 року вбачається, що реєстратором приватний нотаріус Орлов О.А. 14.07.2010 року зареєстровано обтяження - іпотека, підстава: договір іпотеки, № 014/3729/74/05444/1 від 10.10.2007 року, іпотекодержатель - ВАТ «Ерсте Банк», іпотекодавець - [PERSON] . Частиною 1 ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до статті 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Відповідно до статті 1 Закону України «Про заставу» застава - це спосіб забезпечення зобов`язань, якщо інше не встановлено законом. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов`язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Відповідно до ч. 1 ст.20 Закону України «Про заставу» заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Згідно з ч.1 ст.576 ЦК України предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення. Відповідно до ст.589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Статтею 590 ЦК України передбачено, що звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. У разі ліквідації юридичної особи-заставодавця заставодержатель набуває право звернення стягнення на заставлене майно незалежно від настання строку виконання зобов`язання, забезпеченого заставою. У разі часткового виконання боржником зобов`язання, забезпеченого заставою, право звернення на предмет застави зберігається в первісному обсязі. Якщо предметом застави є дві або більше речей (два або більше прав), стягнення може бути звернене на всі ці речі (права) або на будь-яку з речей (прав) на вибір заставодержателя. Якщо заставодержатель зверне стягнення на одну річ (одне право), але його вимогу не буде задоволено в повному обсязі, він зберігає право застави на інші речі (права), які є предметом застави. Відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Суд враховує, що [PERSON] уклав договір позики з [PERSON] 10.09.2007 року та 10.10.2007 року уклав договір застави нерухомого майна, яке знаходиться за адресою [ADDRESS] , який забезпечує виконання зобов`язань за договором позики від 10.09.2007 року, тобто вказані договори укладені раніше ніж договір іпотеки № 014/3729/74/05444/1 від 10.10.2007 року між ВАТ «Ерсте Банк» та [PERSON] . З викладеного вбачається, що [PERSON] не мав на меті настання реальних правових наслідків за договором іпотеки № 014/3729/74/05444/1 від 10.10.2007 року, оскільки цьому договору передували договір позики та договір застави, укладені з [PERSON] . Таким чином, суд погоджується з доводами позивача, що [PERSON] умисно уклав договір іпотеки № 014/3729/74/05444/1 від 10.10.2007 року для того, щоб не повертати їй кошти згідно договору позики від 10.10.2007 року, який укладений між нею та відповідачем. 19 жовтня 2016 року Верховний Суд України зробив правовий висновок у справі № 6-1873цс16, де вказав, що у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обгрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі. Враховуючи наведене,

Outcome: approved