Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-19 00:00:00

3 жовтня 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом та просить визнати право власності на 1/2 частину домоволодіння. Мотивує свої вимоги тим, що 13 червня 2013 року помер її чоловік - [PERSON], який постійно до дня смерті проживав в [INFO] разом зі нею. Після смерті чоловіка відкрилася спадщина. Ще за життя чоловік склав заповіт, згідно якого все майно заповів синові - [PERSON]. В установлений законодавством шестимісячний термін син звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті батька, а і на деяке майно вже отримав свідоцтва про право на спадщину. Однак оформити належним чином житловий будинок та по господарські будівлі він не зміг, оскільки на дане домоволодіння відсутній правовстановлюючий документ, а саме свідоцтво про право власності. Рішенням Липоводолинського районного суду від 27 травня 2016 року за її сином - [PERSON] було визнано право власності в порядку спадкування на 1/2 частину житлового будинку та погосподарських будівель по вулиці Садовій, 7 в селі Подільки Липоводолинського району Сумської області. Оскільки дане господарство відносилося до суспільної групи господарств - колгоспного двору, а станом на 15 квітня 1991 року у колгоспному дворі проживав її чоловік та вона, то вони вдвох набули право власності на майно колгоспного двору і їх частки у праві власності є рівними. А тому оскільки після смерті чоловіка вона позбавлена права розпоряджатися частиною даного домоволодіння вона вимушена з даною заявою звернутись до суду. Уповноважений представник позивача в судове засідання не зявилася, у поданій письмовій заяві просила провести розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала. Представник відповідача в судове засідання не зявився, судом отримано заяву відповідача про розгляд справу за його відсутності, претензії щодо позитивного вирішення питання відсутні. Третя особа [PERSON] до суду не зявився, повідомлений належним чином. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Рішенням Липоводолинського районного суду Сумської області від 27 травня 2016 року визнано право власності в порядку спадкування на 1/2 частину житлового будинку у с. Подільки Липоводолинського району Сумської області по вул. Садова, 7 (а.с. 9-11). Із копії погосподарських книг за 1986-1990, 1991-1995, 1996-1998, 1996-1998, 2001-2005, 2006-2010 роки вбачається, що господарство [PERSON] по вул. Садова,7 у с. Подільки Липоводолинського району Сумської області з часу його існування і до часу його припинення у законодавчому порядку відносилося до суспільної групи господарств - колгоспного двору, главою якого був [PERSON] У перод з 1991 року по 1995 рік у домоволодінні проживали [PERSON] з дружиною [PERSON] (а.с. 13-18). Відповідно до довідки № 02-31/516 від 19 вересня 2016 року, виданої виконкомом Подільківської сільської ради Липоводолинського району Сумської області, земельна ділянка для приватизації за адресою: с. Подільки вул. Садова, 7, Липоводолинського району Сумської області виділялася [PERSON] рішенням виконавчого комітету від 6 жовтня 1993 року № 17. Земельна ділянка приватизована та виготовлений державний акт на імя [PERSON] (а.с. 21). Відповідно до довідки № 02-31/515 від 19 вересня 2016 року, виданої виконкомом Подільківської сільської ради Липоводолинського району Сумської області, домоволодіння за адресою: с. Подільки вул. Садова, 7, Липоводолинського району Сумської області за даними по господарського обліку числиться за [PERSON] (а.с. 20). Із копії технічного паспорта вбачається, що вартість житлового будинку з господарськими спорудами, що знаходиться в с. Подльки Липоводолинського району Сумської області по вул. Садова, 7, побудованого в 1991 році становить 206198 грн. (а.с. 6-8). Таким чином вбачається, що господарство по вул. Садова, 7 у с. Подільки Липоводолинського району Сумської області з часу його існування мало статус колгоспного двору до часу його припинення у законодавчому порядку. Головою колгоспного двору на час його припинення був [PERSON]. Відповідно до положень Цивільного кодексу УРСР (1963), чинного на час зведення спірного домоволодіння та припинення у законодавчому порядку колгоспного двору, було передбачено: Згідно зі ст. 120 ЦК УРСР, майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній ділянці землі, що знаходиться в його користуванні, жилий будинок, продуктивну худобу, птицю та дрібний сільськогосподарський реманент відповідно до статусу колгоспу. Крім того, колгоспному двору належать передані в його власність членами двору їх трудові доходи від участі в громадському господарстві колгоспу або інше, передане ними у власність двору майно, а також предмети домашнього вжитку і особистого користування, придбані на спільні кошти. Відповідно до ст. 123 ЦК УРСР, частка члена колгоспного двору в майні двору визначається: 1) при виході його з складу двору без утворення нового двору (виділ); 2) при утворенні з одного двору двох і більше дворів (поділ); 3) при зверненні стягнення при особистих зобовязаннях члена двору. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 563 ЦК УРСР у разі смерті члена колгоспного двору спадкоємство в майні двору не відкривається. Якщо після смерті члена колгоспного двору інших членів двору не залишається, до майна двору застосовуються правила цього розділу (Розділ VII. Спадкове право). Відповідно до розяснень, наданих у п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 24 червня 1983 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» (постанова втратила чинність на підставі Постанови Верховного Суду №7 від 30 травня 2008) правила ст. 563 ЦК УРСР про те, що спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена поширюється на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 1 липня 1990 р. При припиненні двору з інших підстав (перетворення колгоспу у радгосп, виходу з колгоспу членів двору тощо), а також в разі смерті члена двору після 30 червня 1990 р. спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору (майна, що збереглося) відкривається після смерті кожного з його колишніх членів (у редакції постанови Пленуму Верховного Суду України від 25 грудня 1992 року №13). Відповідно до розяснень, які містяться в п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (із змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 1998 року №15): положення статей 17, 18 Закону «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні; б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося;... г) згідно зі ст.4 Постанови Верховної Ради України «Про введення в дію Закону «Про власність» загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 1 липня 1990 року... Таким чином, вбачається, що відповідно до ст.ст. 17, 18 Закону «Про власність» право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Відповідно до ст. 126 ЦК УРСР працездатний член колгоспного двору втрачає право на частку у майні двору, якщо він не менше трьох років підряд не брав участі своєю працею і коштами у веденні спільного колгоспного двору. Це правило не застосовується у разі, якщо член двору не брав участі у веденні господарства у звязку з призовом на строкову військову службу, навчанням у навчальному закладі або хворобою. Тому, оскільки станом на 15 квітня 1991 року у колгоспному дворі проживали позивач та її чоловік, вони набули право власності на майно колгоспного двору, а їх частки у праві власності відповідно до ст.123 ЦК УРСР є рівними. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року №1952-IV, право власності та інші речові права на нерухоме майно, що набуті до набрання чинності цим Законом згідно з чинними у той час нормативно-правовими актами, визнаються державою. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності цим Законом нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час спорудження, а не виникає у звязку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим Законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року №56, не передбачала обовязкової реєстрації (інвентаризації) будинків і домоволодінь у сільських населених пунктах (п. 4, 6 Інструкції), однак передбачала її проведення в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Обовязок власників забезпечити державну реєстрацію прав власності на обєкти нерухомого майна введено лише Інструкцією, затвердженою наказом Держкомітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 09 червня 1998 року №121. Згідно з п. 3.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24 травня 2001 року №127, не належать до самочинного будівництва: індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 05 серпня 1992 року. Відповідно до п. 3.1 Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення I та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 19 березня 2013 року №95, документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. За наявності у позивача технічного паспорту на спірний житловий будинок, та зважаючи на відсутність правовстановлюючих у розумінні сучасного законодавства документів на майно, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню шляхом визнання за позивачем права власності на 1/2 частину будинку.

Outcome: approved