Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-26 00:00:00

29 березня 2016 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, в якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 28.04.2016, просить про встановлення факту проживання однією сім'єю та визнання права власності на земельну ділянку площею 6,5284 га, розташованої на території Куньєвської сільської ради Ізюмського району Харківської області, в порядку спадкування за законом після смерті вітчима [PERSON], померлого [INFO]. Мотивує тим, що він спадщину прийняв фактично, звернувся із заявою в Ізюмську державну нотаріальну контору для прийняття спадщини. Але у оформленні спадщини йому було відмовлено, оскільки відсутній оригінал документа на право на земельну ділянку на ім'я померлого вітчима. Крім цього не був встановлений факт проживання з вітчимом однією сім'єю більш як п'ять років. Інших спадкоємців після смерті вітчима немає (а.с. 3, 40). Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, його інтереси у судовому засіданні представляв [PERSON], який позовні вимоги підтримав і просив задовольнити. Представник відповідача Куньєвської сільської ради Ізюмського району Харківської області в судове засідання не з'явився, про час і місце судового засідання повідомлялися належним чином, заперечень на позов не надав (а.с. 42). Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні судового засідання за відсутності представника відповідача. Вислухавши пояснення представника позивача, перевіривши і дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлені факти і відповідні їм правовідносини. Відповідно до статей 3, 4, 15 ЦПК України особа має конституційне право на судовий захист своїх цивільних прав і може звернутися із позовом про захист порушеного, оспореного або невизнаного права у спосіб, передбачений ЦК України. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч.1 ст. 11 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог статей 57-60 ЦПК України. Як установлено судом і підтверджується матеріалами справи, [INFO] помер [PERSON], про що в Книзі реєстрації смертей 02 лютого 2011 року зроблено актовий запис за № 4 Левківською сільською радою Ізюмського району Харківської області, видано свідоцтво про смерть Серія [NUMBER] від 02 лютого 2011 року (а.с. 13). Спадкові відносини регулюються Цивільним кодексом України (далі - ЦК України), законами України: від 2 вересня 1993 року № 3425-XII «Про нотаріат», від 23 червня 2005 року № 2709-IV «Про міжнародне приватне право», іншими законами, а також прийнятими відповідно до них підзаконними нормативно-правовими актами. Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. Спеціальним законодавством, зокрема Законом України «Про нотаріат», підзаконними нормативними актами, визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій, притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів. Це знайшло також підтвердження у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику в справах про спадкування». Відповідно до статей 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно положень частин 1, 2 ст. 1220, ч. 1 ст. 1222, ч. 3 ст. 1223 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи, часом відкриття спадщини в такому випадку є день смерті особи. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Частинами 1, 3 ст. 1268, ч. 1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. За змістом зазначених норм прийняття особою спадщини обумовлюється або постійним проживанням спадкоємця із спадкодавцем на час відкриття спадщини, або, в разі відсутності наведених вище обставин - поданням до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини у визначений ч. 1 ст. 1270 ЦК України строк. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов'язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК). Згідно ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч.3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 1297 ЦК України встановлено обов'язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов'язку у виді втрати права на спадщину. За правилами ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Згідно роз'яснення п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 р. № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» відповідно до ст. 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У відповідності до ч. 1 ст. 131 ЗК України громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 03 жовтня 2011 року визнано за [PERSON] право власності в порядку спадкування на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] після смерті [PERSON], померлого [INFO] (а.с. 14). Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 10 вересня 2015 року визнано за [PERSON] право власності в порядку спадкування після смерті [PERSON], померлого [INFO], на земельну ділянку розміром 0,1601 га, розташовану в с. Іскра Ізюмського району Харківської області, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель, що належала [PERSON] згідно державного акта на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], виданого 24.03.2005 Левківською сільською радою Ізюмського району Харківської області (а.с. 15). Згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку Серія [NUMBER] від 31.12.2004, витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку управління Держгеокадастру в Ізюмському районі Харківської області Головного управління Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру у Харківській області від 11.03.2016, вбачається, що [PERSON] належить на праві приватної власності земельна ділянка площею 6,5284 гектарів, у тому числі рілля 6,5284 га, у межах згідно з планом, розташованої на території Куньєвської сільської ради Ізюмського району Харківської області, КСП «Жовтень», для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер [NUMBER], ділянка № [NUMBER], на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку Серія [NUMBER], виданого на підставі розпорядження Ізюмської районної державної адміністрації Харківської області від 31 грудня 2004 року № 561, зареєстрованого 31.12.2004 ХРФ ДП «Центр ДЗК» (а.с. 7, 8-11). Відповідно до звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки від 18.03.2016, вбачається, що ринкова вартість земельної ділянки площею 6,5284 гектарів, у тому числі рілля 6,5284 га, у межах згідно з планом, розташованої на території Куньєвської сільської ради Ізюмського району Харківської області, КСП «Жовтень», для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер [NUMBER], ділянка № [NUMBER], власником якої є (померлий) [PERSON] згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку Серія [NUMBER], становить - 124 тис. 260,00 грн (а.с. 17-26). За приписами ч.ч. 2, 4 ст. 3 Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Судом установлено, що [PERSON], яка померла [INFO], є матір'ю позивача, та з 01.06.1985 перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], який помер [INFO]. В період з 01.06.1985 мати позивача [PERSON] разом з чоловіком [PERSON] та сином [PERSON] були зареєстровані та проживали однією сім'ю за адресою: [ADDRESS] Судом установлено, що з 21.11.2005 [PERSON] по день смерті дійсно проживав разом однією сім'ю із позивачем за вказаною адресою, вели спільний сімейний бюджет, спільне домашнє господарство, позивач здійснював догляд за вітчимом по день його смерті, проводив поховання. (а.с. 6, 12; та матеріали справи №2-1035/11) Таким чином, є підстави для задоволення заяви про встановлення факту проживання позивача з вітчимом [PERSON] однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини 01.02.2011. Відповідно ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини. Судом установлено, що спадкоємцем за законом після смерті [INFO] [PERSON] є [PERSON], який проживав зі спадкодавцем однією сім'єю двадцять п'ять років до часу відкриття спадщини,та прийняв спадщину. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Отже, право на оформлення спадщини у судовому порядку пов'язане звідмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину. Позивач, як спадкоємець, прийняв спадщину від померлого вітчима, звертався із заявою до Ізюмської державної нотаріальної контори Харківської області щодо отримання свідоцтва на право на спадщину, збирав необхідні документи. Як визначено главою 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 р. № 296/5, а саме пунктами 4.14, 4.15 та 4.18, при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов'язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус виготовляє витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз'яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Відповідно до п.1 Глави 13 вказаного Порядку, нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Листом від 25.01.2016 № 79/02-14 Ізюмська державна нотаріальна контора Харківської області на підставі Закону України «Про нотаріат», п. 4.15 гл. 10 розділу ІІ Порядку позивачу було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв'язку із відсутністю встановленого судом факту проживання однією сім'єю з померлим. Рекомендовано звернутися до суду (а.с. 16). Довідкою Ізюмської державної нотаріальної контори Харківської області від 11.04.2016 №682/02-14 підтверджується, що після смерті гр. [PERSON], який помер [INFO], з заявою про прийняття спадщини звернувся гр. [PERSON], спадкова справа № 232/2011 р. (а.с. 35). Таким чином, суд вважає, що позивач має право на спадкування за законом у четверту чергу спадкоємців на зазначену земельну ділянку. Вказане майно входить до складу спадщини та позивач має право на визнання за ним права власності у вказаному вище порядку. Порушень чиїх або законних прав, свобод чи інтересів не виявлено. На підставі викладеного, виходячи з наведених норм матеріального права та з врахуванням передбачених п.6 ч.1 ст. 3 ЦК України загальних засад про справедливість, добросовісність та розумність цивільного законодавства, позов підлягає задоволенню. Судові витрати по справі суд залишає за позивачем (а.с. 2).

Outcome: approved