Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-26 00:00:00

29 вересня 2016 року позивач звернувся до суду з названим позовом до відповідача з вимогами про поновлення на роботі на посаді охоронця, визнання протиправним наказу про звільнення з роботи від 30.08.2016 р., стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, мотивуючи їх тим, що зазначений наказ та звільнення з роботи були незаконними внаслідок його звільнення у період тимчасової непрацездатності, а також за наявності у нього переважного права залишення на роботі через більшу тривалість роботи на підприємстві, наявність вищої освіти та кваліфікації. У попередньому судовому засіданні позивач відмовився від позову в частині вимог про поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку за весь час вимушеного прогулу, у зв'язку з чим ухвалою від 19 жовтня 2016 року у відповідній частині провадження по справі закрито. В іншій частині вимоги про визнання протиправним наказу про звільнення з роботи, стягнення моральної шкоди та судових витрат по оплаті правової допомоги адвоката позивач підтримав у судовому засіданні і просив їх задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві, пояснивши суду, що звернувся з позовом до суду в останній день передбаченого законом строку, оскільки не отримав відповіді на заяву від 22.09.2016 г. про поновлення на роботі у зв'язку з тим, що у день звільнення він був непрацездатний. Після подання позовної заяви у той же день його запросили у відділ кадрів, де повідомили про скасування наказу про звільнення, однак не вирішили питання про відшкодування витрат по оплаті правової допомоги. Наказ про звільнення вважає незаконним через звільнення під час непрацездатності та за наявності у нього переваг перед іншими працівниками внаслідок вищої кваліфікації. Завдана моральна шкода полягає у погіршенні його здоров'я та хворобі з вини підприємства, а також внаслідок переживань його матері через втрату ним роботи. Представник відповідача подала письмові заперечення на позов з доданими копіями документів на їх підтвердження, де просила відмовити у задоволенні позову повністю, мотивуючи тим, що після отримання листка непрацездатності позивача було видано наказ про скасування наказу про звільнення, позивача поновлено на роботі та допущено до продовження роботи, а також нараховано середню заробітну плату за перші п'ять днів непрацездатності, тобто звільнення з роботи скасовано і тому предмет спору відсутній, а наявність моральної шкоди не доведена. У судовому засіданні представник відповідача просила відмовити у позові, пояснивши суду, що у зв'язку з відмовою замовника ДСП «Чорнобильська АЕС» та ДП «УЗФО» від послуг ДСП «Чорнобильський спецкомбінат» з охорони передбачалось звільнення всіх охоронців у кількості 300 осіб, тому попередження про звільнення за два місяці були вручені всім працівникам, в т.ч. позивачеві. Надалі чисельність охоронців, яка підлягала скороченню, була зменшена. Проте позивач підлягав звільненню у строк, вказаний у письмовому повідомленні, у якому було зазначено, що його посада скорочується з 01.09.2016 р., тобто він підлягав звільненню 31.08.2016 р., про що було видано наказ № 479-ос від 30.08.2016 р.. Позивач у день звільнення з'явився на роботу і дізнавшись про наказ про звільнення, звернувся до лікарні. Після отримання від нього листка непрацездатності 29 вересня 2016 року було видано наказ № 652-ос від 29 вересня 2016 року, яким було скасовано наказ про звільнення, визнано позивача працівником, з яким трудові відносини не припинялись, внесено відповідні записи у його трудову книжку та зобов'язано головного бухгалтера провести відповідний перерахунок, пов'язаний із звільненням. Однак копію цього наказу у той же день позивач отримати відмовився, про що було складено відповідний акт. Позивач був допущений до роботи і продовжує працювати. Підприємством було виплачено йому середній заробіток за перші п'ять непрацездатності, а за наступний період буде виплачено за рахунок фонду страхування. Дії підприємства щодо позивача вважає законними, тому підстав для стягнення моральної шкоди, яка нічим не обґрунтована, немає. Вислухавши пояснення та перевіривши матеріали справи, суд вважає правильним відмовити у задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Як було встановлено в судовому засіданні, позивач працював у відповідача на посаді охоронця 4-го розряду загону охорони № 1 відділення забезпечення фізичного захисту та охорони об'єктів в зоні відчуження (а.с. 3-5, 42-45). 23 червня 2016 року йому було вручено попередження про звільнення, згідно якого у зв'язку з виданням наказу № 216 «Про внесення змін до структури, штатного розкладу, скорочення посад та внесення змін до наказу № 122 від 31.03.2016 р.» його посада підлягає скороченню з 01.09.2016 р.. У зв'язку з цим йому було запропоновано переведення на вакантні посади та попереджено, що у разі відмови від переведення адміністрація звернеться до ПК з поданням про звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України, а у разі його відсутності на роботі в день звільнення у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або через відпустку він буде звільнений після їх спливу (а.с.12). Наказом ДСП «Чорнобильський спецкомбінат» № 479-ос про припинення трудового договору від 30.08.2016 р. було звільнено 31 серпня 2016 року [PERSON] по п. 1 ст. 40 КЗпП України за скороченням чисельності працівників на підставі змін до штатного розкладу та попередження про звільнення (а.с.6). Згідно листка непрацездатності серії АДА № 671336 від 31 серпня 2016 року, виданого ДЗ СМСЧ-5 м. Славутича, [PERSON] через загальне захворювання перебував на амбулаторному лікуванні з 31.08.2016 р. по 07.09.2016 р., на стаціонарному лікуванні - з 08.09.2016 р. по 21.09.2016 р. (а.с.11, 41). 22 вересня 2016 року [PERSON] поштою надіслав на адресу ДСП «Чорнобильський спецкомбінат» заяву про поновлення на роботі без переривання стажу з відповідним записом у трудовій книжці, оплатити листом непрацездатності серії АДА № 67133 від 31.08.2016 р., компенсувати час вимушеної неявки на робоче місце з вини підприємства. До заяви додав листок непрацездатності і просив надати відповідь на заяву по тел.. 099213713 (а.с.14). Наказом ДСП «Чорнобильський спецкомбінат» № 652-ос від 29 вересня 2016 р. про скасування наказу № 479-ос від 30.08.2016 р. у зв'язку з надходженням 27.09.2016 р. на підприємство листка непрацездатності серії АДА № 671336 від 31.08.2016 р. наказ № 479-ос від 30.08.2016 р. про звільнення з роботи [PERSON] скасовано, визнано [PERSON] працівником, з яким трудові відносини не припинялись, запропоновано йому приступити до роботи згідно графіка, внесено відповідний запис до трудової книжки, зобов'язано головного бухгалтера провести відповідний перерахунок коштів [PERSON], пов'язаний із скасуванням наказу, директора відділення забезпечення фізичного захисту та охорони об'ктыв зони відчуження зобов'язано забезпечити реалізацію наказу щодо обліку робочого часу та відпочинку [PERSON] (а.с.37, 46, 68). На підтвердження виконання наказу представником відповідача суду надано копію повідомлення від 29.09.2016 р. на адресу [PERSON] про скасування наказу про звільнення, копію сторінок його трудової книжки з відповідним записом, копії сторінок журналу інструктажів охоронців, витягу з графіків роботи, графіку роботи змінного персоналу загону охорони № 1, постових відомостей, журналів приймання-здачі постів № 3 та № 2 та № 18, виправних табелів обліку робочого часу за серпень та вересень 2016 року (а.с.28, 42-45, 48, 69, 72,73). Згідно акту про ознайомлення з наказом про поновлення на роботі від 29 вересня 2016 року [PERSON] в кабінеті відділу кадрів підприємства було запропоновано ознайомитись під розпис з наказом від 29.09.2016 р., від чого він відмовився (а.с.47). У зв'язку з цим копія наказу та повідомлення були надіслані позивачеві поштою і отримані ним 04.10.2016 р. (а.с.49, 71). Згідно правил частини першої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір (частина перша статті 235 КЗпП України). Згідно частини першої статті 237-1 ЦПК України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Як встановлено судом, позивач був звільнений з роботи 31 серпня 2016 року за пунктом 1 статті 40 КЗпП України у зв'язку із скороченням чисельності працівників у період тимчасової непрацездатності, що не допускається згідно частини третьої цієї статті. 22 вересня 2016 року позивач надіслав поштою заяву про поновлення на роботі та листок непрацездатності, що підтверджує його тимчасову непрацездатність у день звільнення, які відповідач отримав 27 вересня 2016 року, що видно з тексту наказу ДСП «Чорнобильський спецкомбінат» № 652-ос від 29 вересня 2016 р. (а.с. 37, 46, 68). У зв'язку із звільненням протягом строку, встановленого статтею 233 КЗпП України, позивач звернувся до суду, подавши 29 вересня 2016 року до 12 год. 28 хв. позовну заяву про поновлення на роботі, визнання неправомірним наказу про звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями (а.с.16). Цього ж дня відповідач видав наказ № 652-ос, яким скасував наказ про звільнення позивача, визнав його працівником, з яким трудовий договір не припинявся та вирішив питання про допуск його до роботи і оплату праці в період відсутності на роботі (а.с.37, 46, 68). У зв'язку з цим позивач відмовився від позову у частині вимог про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, наслідком чого було закриття судом провадження по справі у відповідній частині (а.с.65). Таким чином, предмет спору за основною вимогою, став відсутнім і спір про поновлення на роботі органом, що його вирішує, зазначеним у статті 221 КЗпП України, не вирішувався, а порушені права працівника були поновлені самим підприємством - відповідачем після того, як він отримав від позивача належне підтвердження його тимчасової непрацездатності в день звільнення. Передбаченим законом способом захисту порушеного права при звільненні з роботи є поновлення працівника на роботі (стаття 235 КЗпП України) шляхом прийняття відповідного рішення. Визнання наказу про звільнення неправомірним не є належним способом захисту при звільненні, оскільки наказ про звільнення є лише формою рішення про звільнення з роботи. Тому заявлена вимога про визнання неправомірним наказу про звільнення як самостійний спосіб захисту порушеного трудового права законом не передбачена і задоволенню не підлягає, оскільки предмет спору про звільнення з роботи відсутній. Що стосується вимоги про відшкодування моральної шкоди на суму 10000 гривень, яку позивач пов'язує з погіршенням свого здоров'я та хворобою з вини відповідача, а також переживаннями близького родича через звільнення його з роботи, то суд вважає її недоведеною і надуманою. Будь-яких доказів наявності зв'язку між звільненням позивача з роботи та його хворобою позивачем суду не надано. Як встановлено судом, письмове попередження про наступне вивільнення внаслідок змін в організації виробництва, скорочення чисельності працівників, що є правом роботодавця, було вручено позивачеві у передбачений законом строк, наказ про звільнення його з роботи 31 серпня 2016 року був виданий 30 серпня 2016 року, тобто до дня тимчасової непрацездатності позивача. Позивач був поновлений на роботі через два дні після отримання від нього листка непрацездатності, всі його права на працю були також відновлені самим відповідачем. Таким чином, відсутня вина відповідача у звільненні позивача з роботи в період його тимчасової непрацездатності, оскільки в день видання наказу про звільнення йому про цей не було відомо, а в день звільнення позивач з'явився на роботу, а дізнавшись про наявність наказу про звільнення, звернувся до лікарні за лікуванням. Виходячи з викладеного, позивачем не доведено факту заподіяння йому моральної шкоди з вини відповідача, у зв'язку з чим позов у цій частині є безпідставним і задоволенню не підлягає. При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд виходить з наступного. За загальним правилом частини 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Разом з тим, за правилом частини 1 статті 89 цього кодексу у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред'явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення всіх понесених ним витрат з відповідача. На підтвердження своїх витрат на правову допомогу позивач надав суду укладений ним договір про надання юридичних послуг від 28 вересня 2016 року та квитанцію до прибуткового касового ордера про сплату 2200 гривень згідно цього договору, які просив стягнути з відповідача. Суд встановив, що позивач звернувся за правовою допомогою та подав позовну заяву до суду до вирішення відповідачем його заяви про поновлення на роботі та видання наказу про скасування наказу про звільнення та поновлення його трудових прав. Тому ці витрати позивача були обґрунтованими і вони підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача згідно правил частини першої статті 89 ЦПК України.

Outcome: approved