Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-21 00:00:00

30 січня 2015 року Публічне акціонерне товариства «Комерційний банк «Надра» (далі по тексту ПАТ «КБ «Надра») звернулось у суд з позовом, який в подальшому уточнило та просило стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь банку заборгованість за кредитним договором № 6/4/2006/840-К/1608 від 12 грудня 2006 року в розмірі 43 497,59 доларів США, що за курсом НБУ складає 562 880,39 грн, відшкодувати судові витрати. В обґрунтування позовних вимог посилалося на те, що [PERSON] 12 грудня 2006 року уклав з позивачем кредитний договір № 6/4/2006/840-К/1608, відповідно до умов якого отримав у розпорядження кредитні кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності, однак свої зобовязання належним чином не виконував, внаслідок чого виникла заборгованість за кредитом, відсотками за користування кредитом, комісії за користування кредитом та нарахованою пенею за несвоєчасність виконання зобовязань за договором. Також 12 грудня 2006 року було укладено договір поруки із [PERSON], відповідно до якого останній зобовязався відповідати перед банком за неналежне виконання позичальником взятих на себе зобовязань, що витікають з кредитного договору, та була встановлена солідарна відповідальність поручителя та позичальника. У звязку з невиконанням прийнятих на себе зобовязань за кредитним договором у відповідача [PERSON] виникла заборгованість, розмір якої станом на 06 жовтня 2014 року складає 43 497,59 доларів США, що за курсом НБУ становить 562 880,39 грн. та складається з наступного: заборгованість за кредитом 78\~132,13 грн, заборгованість за відсотками 29\~145,10 грн, заборгованість за комісією 14\~283,46 грн, заборгованість за пенею 420 653,73 грн, штраф за кредитом 20\~665,97 грн. Заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 03 вересня 2015 року позовні вимоги ПАТ «КБ «Надра» задоволені. Стягнуто солідарно з [PERSON], [PERSON] на користь ПАТ «КБ «Надра» суму заборгованості за кредитним договором в розмірі 562\~880,39 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. 24 січня 2017 року [PERSON] подав заяву про перегляд заочного рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 03 вересня 2015 року. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 17 лютого 2017 року заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення задоволено. Заочне рішення скасоване і призначено справу до розгляду в загальному порядку. Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 17 липня 2017 року позовні вимоги ПАТ «КБ «Надра» залишені без задоволення. Зобовязано ПАТ «КБ «Надра» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» [PERSON] повернути [PERSON] та [PERSON] безпідставно стягнуті грошові кошти за скасованим судовим рішенням заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 03 вересня 2015 року у справі № 641/763/15-ц. Не погодившись з вказаним рішенням, ПАТ «КБ «Надра» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити, а також стягнути з відповідача на користь ПАТ «КБ «Надра» судові витрати. В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалося на незаконність та необґрунтованість рішення суду, при його винесенні судом першої інстанції було неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, неповно зясовано обставини, що мають значення для справи, а висновки, викладені в рішенні, не відповідають обставинам справи, обставини, які суд вважав встановленими, є недоведеними. Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, відповідно до статті 303 ЦПК України перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що скарга підлягає задоволенню частково, з наступних підстав. Відповідно до статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до статті 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Апеляційний суд вважає, що зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає. Як вбачається із матеріалів справи, що 12 грудня 2006 року між ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра», та [PERSON] укладено кредитний договір № 6/4/2006/840-К/1608, відповідно до умов якого останньому надано кредитні кошти в розмірі 15 970 доларів США на споживчі цілі зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 9,5% річних, з кінцевим терміном повернення до 09 грудня 2012 року . В забезпечення виконання зобовязання за кредитним договором між банком та [PERSON] було укладено договір поруки № 6/4/2006/840-П/1609 від 12 грудня 2006 року, відповідно до умов якого, поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, зокрема за повернення основної суми заборгованості, відсотків за користування кредитом, відшкодування можливих збитків, за сплату пені та інших штрафних санкцій. Взяті на себе зобовязання за кредитним договором банк виконав своєчасно та повністю, надавши [PERSON] в розпорядження грошові кошти за договором, що підтверджується заявою на видачу готівки № NL-2 від 12 грудня 2006 року. Відповідно до вимог статті 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Взятих на себе зобовязань та своїх обовязків за вищезазначеним договором [PERSON] не виконував належним чином, внаслідок чого станом на 06 жовтня 2014 року виникла заборгованість в сумі 43 497,59 доларів США, що за курсом НБУ становить 562 880,39 грн, з яких заборгованість за кредитом 78 132,13 грн, заборгованість за відсотками 29 145,10 грн, заборгованість за комісією 14 283,46 грн, заборгованість за пенею 420 653,73 грн, штраф за кредитом 20 665,97 грн. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ПАТ «КБ «Надра», суд першої інстанції виходив із положень статей 526, 599, 1050, 1054 ЦК України, частини 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та тих обставин, що позивач має пільги відповідно до частини 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців», проте банк, незважаючи наці обставини, у період перебування боржника [PERSON] на військовій службі нараховував проценти за користування кредитом та штрафні санкції. Крім того, на підставі виконавчого напису від 23 квітня 2013 року за № 2369 було звернено стягнення на майно боржника [PERSON] автомобіль марки «Шкода Октавія», 2006 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] для задоволення вимог ПАТ «КБ «Надра» в розмірі 63\~163,36 грн. Предмет застави було передано банку, його вартість на той час значно перевищувала розмір заборгованості, до теперішнього часу жодної інформації про результати реалізації майна боржника, переданого на відповідальне зберігання державним виконавцем визначеній ним особі, відповідачу не надходило, у звязку з чим суд вважав, що позовні вимоги заявлені необґрунтовано, жодних належних та допустимих доказів на підтвердження розміру заборгованості [PERSON] за кредитним договором не надано та судом в ході розгляду справи не встановлено. Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодитися не можна з таких підстав. 12 грудня 2006 року між ВАТ КБ «Надра» (заставодержатель) та [PERSON] (заставодавець) укладено договір застави № 6/4/2006/980-3/1610, відповідно до умов якого заставодавець для забезпечення виконання в повному обсязі зобовязань за кредитним договором № 6/4/2006/840-К/1608 від 12 грудня 2006 року, договором на відкриття карткового рахунку передає у заставу заставодержателю предмет застави (автомобіль марки «Шкода Октавія», 2006 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER]), який належить заставодавцю на праві приватної власності. Вартість предмета застави визначена у 94\~875 грн, що при перерахуванні на долари США по офіційному курсу НБУ на день прийняття автотранспортного засобу у заставу складає 18\~787 доларів США. 23 квітня 2013 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] видано виконавчий напис на звернення стягнення на рухоме майно: автомобіль марки «Шкода Октавія», 2006 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], що належить на праві власності [PERSON]. За рахунок коштів, отриманих від реалізації рухомого майна, запропоновано задовольнити вимоги ПАТ «КБ «Надра» у розмірі: основний борг 6\~037,80 доларів США; сума заборгованості по відсоткам 1\~133,64 доларів США; сума заборгованості по комісії 4\~142,05 грн; витрати, повязані із вчиненням виконавчого напису 1700 грн. Зобовязання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599-601, 604-609 ЦК України. Наявність виконавчого напису нотаріуса, вчиненого за невиконання кредитного договору, за відсутності реального виконання боржником свого зобовязання, не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання процентів за користування кредитом та пені, передбачених договором за несвоєчасну сплату кредиту. З наданої позивачем постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 08 лютого 2017 року вбачається, що виконавчий напис № 2369, виданий 23 квітня 2013 року повернуто стягувачу, оскільки транспортний засіб боржника, розшук якого здійснювався поліцією, не виявлений протягом року з дня оголошення розшуку. За таких підстав, апеляційний суд вважає, що оскільки реального виконання [PERSON] свого зобовязання за кредитним договором не відбулося, у позивача є право на отримання заборгованості за цим договором. Що стосується висновку суду першої інстанції про те, що банком не взято до уваги перебування відповідача [PERSON] на військовій службі та неправомірне нарахування за цей період штрафних санкцій, пені та процентів за користування кредитом, апеляційний суд зазначає наступне. Згідно розяснень, наданих Національним Банком України у своєму листі від 02 вересня 2014 року № 18-112/48620, для звільнення від нарахування штрафних санкцій, пені та процентів за користування кредитом мобілізовані позичальники повинні надати банку перелік документів, встановлений листом Міністерства оборони України від 21 серпня 2014 року № 322/2/7142 разом з відповідною заявою. Як встановлено судовим розглядом, від [PERSON] до банку не надходило жодної заяви, з відповідними документами, стосовно перебування на військовій службі та вирішення питання щодо реалізації свого права про звільнення від справи та нарахування відсотків та штрафних санкцій. З урахуванням викладеного, апеляційний суд приходить до висновку про правомірність нарахування позивачем процентів за користування кредитом, проте не погоджується з розміром пені у сумі 32 506,77 доларів США та штрафу у розмірі 1\~597 доларів США, що за курсом НБУ станом на 06 жовтня 2014 року дорівнює 420\~653,73 грн та 20\~665,97 грн відповідно. Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Аналогічна правова позиція викладена постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15. Враховуючи вищевикладене та те, що відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності і їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором протирічить положенням, закріпленим у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, то вимоги ПАТ «КБ «Надра» про стягнення з відповідачів штрафу в розмірі 20\~665,97 грн, що зазначені у розрахунку як складові заборгованості, не ґрунтуються на законі, а тому не підлягають задоволенню. Згідно із частиною третьою статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до частини 3 статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. З огляду на викладеного, апеляційний суд вважає за можливе зменшити суму пені до 121\~560, 69 грн. Що стосується вимог позивача до поручителя [PERSON], то апеляційний суд вважає ці вимоги такими, що задоволенню не підлягають з наступних підстав. Як встановлено судом, [PERSON] узяв на себе зобовязання повернути суму кредиту з відповідними процентами до 09 грудня 2012 року, сплачуючи її щомісячними платежами у сумі 332 долари США до 11 числа поточного місяця. Отже, сторони встановили не лише строк дії договору, а й строки виконання боржником окремих зобовязань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобовязання, яке виникло на основі договору. Строк виконання боржником кожного щомісячного зобовязання згідно із частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Якщо умовами кредитного договору передбачено окремі самостійні зобовязання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обовязку, то в разі неналежного виконання позичальником цих зобовязань позовна давність за вимогами кредитора до позичальника про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 цього Кодексу) повинні застосовуватись і до поручителя. Таким чином, можна зробити висновок, що в разі неналежного виконання боржником зобовязань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк предявлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначене періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Як вбачається зі змісту договору поруки, умовами цього договору встановлено, що його дія закінчується належним виконання позичальником взятих на себе зобовязань по кредитному договору чи виконання поручителем своїх зобовязань, згідно з умовами цього договору. Судом установлено, що свій останній платіж [PERSON] здійснив 18 червня 2010 року (із запізненням на 7 днів), а наступний термін платежу за договором був визначений 11 липня 2010 року, який він не здійснив, а тому згідно з договором кредиту з 11 липня 2010 року несплачена заборгованість вважається простроченою. Отже, саме з часу прострочення несплаченої заборгованості відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника та обчислення встановленого частиною четвертою статті 559 цього Кодексу шестимісячного строку для предявлення вимог до поручителя щодо окремих зобовязань за кредитом. Тобто банк мав протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання предявити вимоги до поручителя. У разі предявлення банком вимог до поручителя більш ніж через 6 місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобовязання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобовязань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до висновку, про відмову у задоволенні позовних вимог ПАТ «КБ «Надра» в частині стягнення заборгованості з [PERSON] з підстав пропуску строку предявлення вимог до поручителя. За наслідками розгляду апеляційної скарги, апеляційний суд відповідно до положень пункту 2 частини 1 статті 307 ЦПК України скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове рішення по суті позовних вимог про їх часткове задоволення з підстав, передбачених пунктами 1, 4 статті 309 ЦПК України. Відповідно до статті 88 ЦПК України апеляційний суд вирішує питання щодо розподілу судових витрат між сторонами.

Outcome: partial