Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-23 00:00:00

7 лютого 2020 р., представник [PERSON] адвокат Гришко С.О. звернувся до суду з позовом, в якому просив суд, здійснити розподіл боргових зобов`язань позивача [PERSON] перед ТОВ «Вілла Пента», які були здобуті на підставі договору позики № 0809-01/15 від 08.09.2015 р. та договору купівлі-продажу № 21/06-16 від 21.06.2016 р. під час сумісного проживання у шлюбі з відповідачкою в період з вересня 2015 р. по травень 2018 р. і були використані в інтересах їхньої сім`ї, визнати боргові зобов`язання позивача перед ТОВ «Вілла Пента» за договором позики № 0809-01/15 від 08.09.2015 р. в розмірі 9726273,87 грн. та за договором купівлі-продажу № 21/06-16 від 21.06.2016 р. в розмірі 406859,43 грн., а всього 10133133 грн., що становить 2/3 частини в праві спільної сумісної власності подружжя [PERSON] , визнати боргові зобов`язання відповідачки перед ТОВ «Вілла Пента» за договором позики № 0809-01/15 від 08.09.2015 р. в розмірі 4863136,94 грн. та за договором купівлі-продажу № 21/06-16 від 21.06.2016 р. в розмірі 203429,72 грн., а всього 5066566,64 грн., що становить 1/3 частини в праві спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та стягнути з відповідачки на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору та на професійну правничу допомогу, посилаючись на нотаріально посвідчений шлюбний договір, укладений між подружжям 29.12.2013 р. (реєстр. № 2928), відповідно до умов якого між ними було встановлено режим спільної сумісної власності у розмірах : 2/3 частки позивача та 1/3 відповідачки на майно, набуте у шлюбі : земельна ділянка, загальною площею 0,1501 га, з цільовим призначенням : для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарчих будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий № 5123781300:03:001:0551 за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу земельної ділянки від 30.11.2013 р., реєстр. № 1219 та побудований на ній житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, які розташований за адресою : [ADDRESS] . При чому, як стверджує представник позивача у позові, для погашення боргових зобов`язань на придбання вказаних земельної ділянки та будівництво житлового будинку, позивачем були запозичені грошові кошти у ТОВ «Вілла Пента» за договором позики № 0809-01/15 від 08.09.2015 р. у розмірі 14962610,81 грн., з яких він особисто повернув ТОВ лише 373200 грн. Крім цього, задля здійснення ремонтних робіт у побудованому житловому будинку та встановлення в ньому побутової техніки та обладнання, між позивачем та ТОВ «Вілла Пента» був укладений договір купівлі-продажу № 21/06-16 від 21.06.2016 р. Тобто все вищевказане нерухоме майно було придбано та побудовано за запозичені кошти у ТОВ «Пента-Агро», правонаступником якого є ТОВ «Вілла Пента». Також, 13.10.2017 р. між подружжям були укладені нотаріально посвідчені договори про визначення часток в праві спільної власності подружжя на вказаний житловий будинок (реєстр. № 811), на земельну ділянку (реєстр. №№ 812,813), за якими були визначені частки кожного з подружжя у праві спільної часткової власності вищевказане нерухоме майно : позивач - 2/3 частки, відповідачка 1/3 частка. В позові йдеться, що на сьогодні позивач самостійно частково погашає заборгованість перед ТОВ «Вілла-Пента» по боргам подружжя, і яка становить суму у розмірі 15199699,96 грн., з яких 14589410,81 грн. заборгованість за договором позики № 0809-01/15 від 08.09.2015 р. та 610289,15 грн. заборгованість за договором купівлі-продажу № 21/06-16 від 21.06.2016 р. з посиланням на довідку ТОВ «Консалтингова фірма «Профіт Фінанс», яка веде бухгалтерській облік ТОВ «Вілла Пента». В судовому засіданні, проведеному в режимі відео-конференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою комплексу технічних засобів та програмного забезпечення «Easycon», представник позивача адвокат Гришко С.О. повністю підтримав позовні вимоги [PERSON] та просив їх задовольнити. Представниця відповідачки [PERSON] адвокат Пасічник О.В. в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце судового розгляду повідомлялась належним чином, надіславши на електронну адресу (скриньку) Овідопольського райсуду Одеської області електронного листа, в якому посилаючись на посилення карантину на території Одеської області у зв`язку з розповсюдженням корона-вірусної хвороби «COVID-19» просила суд слухати справу за її відсутності та повністю відмовити у задоволенні безпідставного і необґрунтованого позову [PERSON] з підстав, викладених у письмовому відзиві на позов з додатками, надісланого до суду раніше (10.06.2020 р.) (т. 1 а.с. 143-167, т. 3 а.с. 57-58). Крім цього, 10.06.2020 р. до Овідіопольського райсуду Одеської області суду звернулась позивачка [PERSON] з позовом до [PERSON] про поділ житлового будинку та земельної ділянки в натурі між власниками та клопотанням про об`єднання цивільних справ в одне провадження, та в якому просила суд, припинити право спільної часткової власності на житловий будинок під [ADDRESS] , який в цілому складається з житлового будинку - літ. А, житловою площею - 222,6 кв.м, загальною площею - 718,5 кв.м та господарчих споруд: літня кухня - літ. Б, огорожа №1-8, мостіння-I.II, припинити право спільної часткової власності на земельну ділянку № [NUMBER] , площею 0,1501 га, яка надана для ведення будівництва і обслуговування житлового будинку, господарчих будівель і споруд (присадибна ділянка) яка розташована за адресою: [ADDRESS] , виділити в натурі житловий будинок [ADDRESS] , згідно 2/3 частини власнику цієї частки [PERSON] , який розташований за адресою : [ADDRESS] , згідно висновку № 2/20 експертного будівельно-технічного, земельно-технічного, оціночно-будівельного дослідження за результатами судової експертизи, в житловому будинку (літ. «А»): 1-1. доп.приміщення - 23,7 кв.м., 1-2 котельна - 9,0 кв.м.1-3 електрощитова- 2.2 кв.м.,1-4.сауна -4.8 кв.м.,1-5 сауна - 9.9.кв.м.,1-6 вбиральня -1.0 кв.м., 1-7 коридор -1.0 кв.м.,1-8 душова -1.7 кв.м.,1-9 коридор- 4.2 кв.м.,1-10 хол - 13.8 кв.м., 1-11.грязелечебниця- 12.9 кв.м.,1-12 комора-1.6 кв.м., 1-13 вбиральня-1.0 кв.м., 1-14 душова-1.0 кв.м., 1-15 доп.приміщення- 8.4 кв.м., 1-16 доп.приміщення-9.0 кв.м., 1-29 сходи-10.0 кв.м.,1-30 коридор- 3.5 кв.м.,1-31 пральня- 4.5 кв.м.,1-32 коридор - 2.0 кв.м., 1-33 гараж - 34.0 кв.м., 1-34 коридор-5.5 кв.м.,1-35 хол-16.5 кв.м., 1-36 житлова - 19.3 кв.м.,1-45 сходи - 13.8 кв.м.,1-53 коридор- 2.0 кв.м.,1-54 житлова - 18.9 кв.м., 1-55 житлова - 16.0 кв.м., 1-56 санвузол -5.0 кв.м.,1-57 санвузол - 3.0 кв.м.,1-58 житлова - 31.2 кв.м., 1-59 коридор - 2.0 кв.м.,1-60 сходи - 13.5 кв.м.,1-68 житлова -21.2 кв.м.,1-69 житлова -16.1 кв.м.,1-70 санвузол - 5.2 кв.м.,1-71 комора - 13.8 кв.м., 1-72 коридор - 2.0 кв.м. літню кухню (літ. «Б»), ворота «№1»,хвіртку «№2», частину огорожі «№5», довжиною 18.94 м з лівого боку головного фасаду ділянки, водопровід «№7», каналізація «№8», частину мостіння «I, II», загальною пл.111,4 м.кв, всього загальна площа скаладє : 364,2 м.кв. (на 114,9 м.кв. менше ідеально належної) житлова площа 122,7 м.кв. ( на 25.7 м.кв. менше ідеально належної) ; виділити в натурі житловий будинок [ADDRESS] , згідно 1/3 частини власнику цієї частки [PERSON] який розташовано за адресою : [ADDRESS] , згідно висновку № 2/20 експертного будівельно-технічного, земельно-технічного, оціночно-будівельного дослідження за результатами судової експертизи, в житловому будинку (літ. «А») : 1-17 гінекологічний кабінет - 25.4 м.кв., 1-18 коридор - 3.1 м.кв., 1-19. санвузол - 2.3.м.кв.,1-20 процедурний кабінет - 10.6 м.кв.,1-22 коридор - 3.0 м.кв., 1-23 ліфт - 0,5 м.кв.,1-24 харчоблок 24.0 м.кв. 1-25 комора 1.3. м.кв., допоміжне приміщення - 2.5. м.кв., 1-27 комора - 1.3. м.кв., хол - 19.0 м.кв.,1-37 санвузол - 2.5 м.кв., 1-38 санвузол - 2.9 м.кв.,1-39 житлова - 19.0 м.кв., 1-40 коридор - 1.5м.кв., 1-41 ліфт - 0.5 м.кв., 1-42 кабінет-24.4 м.кв., 1-43 кухня 27.1 м.кв., 1-44 санвузол - 5.7 м.кв., 1-46 санвузол - 2.7 м.кв., 1-47 житлова 20.0 м.кв., 1-48 коридор - 2.4м.кв., 1-49 хол - 23.1 м.кв., 1-50 житлова - 25.8 м.кв., 1-51 санвузол 5.5. м.кв., 1-52 санвузол - 4.9 м. кв., 1-61 санвузол 2.5 м.кв., 1-62 житлова - 29.7 м.кв., 1-63 житлова - 25.8 м.кв., 1-64 коридор - 3.2. м.кв., 1-65 санвузол 5.0 м.кв., 1-66 гардеробна - 10.5 м.кв., 1-67 коридор - 6.0 м.кв., хвіртка «№3», ворота «№4», частина огорожі «№5», довжиною 6.06 м, з правого боку головного фасаду ділянки, огорожа «№6», частина Мостіння «I,II» загальною площею 111,3 м.кв. ; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму грошової компенсації за відмінність від ідеальної частки у володінні житловим будинком з господарськими будівлями і спорудами у сумі 729204 грн. ; розділити в натурі земельну ділянку № [NUMBER] , площею 0,1501 га, наданої для ведення будівництва і обслуговування житлового будинку, господарчих будівель і споруд (присадибна ділянка) та розташованою за адресою: [ADDRESS] , виділивши першому співвласнику з часткою 2/3 частини [PERSON] для доступу до належних будівель та їх обслуговування виділили земельну ділянку площею 1004 м.кв., другому співвласнику з часткою 1/3 частини [PERSON] для доступу до належних будівель та їх обслуговування виділити 502 м.кв. ; визнати за [PERSON] право власності на 2/3 частин житлового будинку [ADDRESS] , як на окремий житловий будинок та присвоїти окремий номер ; визнати за [PERSON] право власності на 2/3 частин земельної ділянки [ADDRESS] , як на окрему земельну ділянку та присвоїти окремий номер ; визнати за [PERSON] право власності на 1/3 частину житлового будинку [ADDRESS] , як на окремий житловий будинок та присвоїти окремий номер ; визнати за [PERSON] право власності на 1/3 частину земельної ділянки [ADDRESS] , як на окрему земельну ділянку та присвоїти окремий номер та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати в сумі 22510 грн. (сплата судового збору у розмірі 10510 грн. та витрати, пов`язані з розглядом справи, а саме 50% витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 12000 грн.), який повністю підтримала та просила суду задовольнити позов представниця позивачки [PERSON] адвокат Пасічник О.В. у своєму електронному листі на адресу суду від 24.03.2021 р., в якому, крім прохання про відмову у задоволенні позову [PERSON] , який вона не визнала повністю та наполягаючи на задоволенні позову [PERSON] , просила суд розглянути справи за її відсутністю з посиланням на посилення карантину на території Одеської області у зв`язку з розповсюдженням корона-вірусної хвороби «COVID-19» просила суд слухати справу за її відсутності (т. 2 а.с. 90-193, т. 3 а.с. 57-58). Ухвалою суду від 22.09.2020 р. позов [PERSON] до [PERSON] , 3-тя особа без самостійних вимог на предмет спору : ТОВ «Вілла Пента» про поділ спільного майна подружжя та позов [PERSON] до [PERSON] про поділ житлового будинку та земельної ділянки в натурі між власниками - були об`єднані в одне провадження під № 509/609/20 (т. 3 а.с. 4-5). Представник відповідача [PERSON] адвокат Гришко С.О. в судовому засіданні, проведеному в режимі відео-конференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою комплексу технічних засобів та програмного забезпечення «Easycon» позов [PERSON] не визнав повністю з підстав, викладених в письмовому відзиві на позов, вважаючи його безпідставним та наполягав на задоволенні позову [PERSON] . Представник 3-ої особи без самостійних вимог на предмет спору : ТОВ «Вілла Пента» в судове засідання не з`явися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, надіславши до суду письмову заяву, в якій просив суд, проводити всі судові засідання по справі № 509/609/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] , 3-тя особа без самостійних вимог на предмет спору : ТОВ «Вілла Пента» про поділ спільного майна подружжя та за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ житлового будинку та земельної ділянки в натурі між власниками за його відсутності (т. 3 а.с. 28). Заслухавши пояснення представника позивача [PERSON] адвоката Гришка С.О., дослідивши матеріали справи, додатково надані суду письмові докази, суд вважає, що в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити, а позов [PERSON] підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи. У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Стаття 95 ЦПК України передбачає, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 26 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - під час судового розгляду, предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до п.1 ст. 17 Закону «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до ЄКПЛ - кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі - Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Зазначені принципи сформулювано і в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» (23 вересня 1982 р.), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід`ємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст. 1 Першого протоколу. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності - є непорушним. Згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини - стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми : перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «Іммобіліаре Саффі проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy) [ВП], заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії» (<...>) [ВП], заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року). Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року). ЄСПЛ неодноразово вказував, що згідно його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча, пункт 1 статті 6 ЕКПЛ зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення - його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтовування рішення - може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін прот України» п. 58 рішення від 10.02.2010 р.). Враховуючи, що згідно зі ст. 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України - інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню. Статтями 627-629,638,639 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу - сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір - є обов`язковим для виконання сторонами. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, якими є : умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми. Згідно із ст. 202 ЦК України - правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво - чи багатосторонніми правочинами є погоджена дія двох або більше сторін. Умовами статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 204 ЦК України передбачено - правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (презумпція правомірності правочину). Умовами ст. 205 ЦК України передбачено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину. Частина 1 п. 3 ст. 208 ЦК України зазначають - у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Стаття 209 ЦК України передбачає, що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України - власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс і под.). Правовомочність користування означає - передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання. Правомочність розпорядження означає - юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і т. ін.). Суд вважає, що у сукупності ці правомочності вичерпують усі надані власнику можливості. Причому інколи всі разом або деякі з них можуть належати і не власнику, а іншому володільцю майна, наприклад, довірчому власнику майна, орендатору тощо. На відміну від прав власника, правомочності іншого законного володільця, навіть зі схожими правомочностями власника, не тільки не виключають прав самого власника на це майно, а й зазвичай виникають із його волі і в передбачених ним межах (наприклад, договір найму, договір управління майном). Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно із ст. 328 ЦК України - право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За змістом частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд враховує положення ч. 2 ст. 328 ЦК України, якою встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону. Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає в себе законність і добросовісність такого набуття. Відповідно до п.п. 1-3,5,9-15,33,34,35,39 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» - власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. З урахуванням положень статті 13, частини третьої статті 16, статті 319 ЦК України у разі вчинення, зокрема, наведених дій суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу. Право вибору способу судового захисту - належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК України). Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК). До державної реєстрації права власності за новим набувачем покупець за договором про відчуження майна, виконаним сторонами, не має права розпоряджатися цим майном, оскільки право власності на нього зберігається за продавцем, проте має право на захист свого володіння на підставі статті 396 ЦК. При цьому слід мати на увазі, що після оплати вартості проданого майна і передання його покупцеві, але до державної реєстрації переходу права власності, продавець також не має права ним розпоряджатися, оскільки це майно є предметом виконаного продавцем зобов`язання, яке виникло з договору про відчуження майна (пункт 1 частини першої статті 346 ЦК), а покупець є його законним володільцем. У разі укладення нового договору про відчуження раніше переданого покупцю майна без розірвання попереднього договору чи визнання судом його недійсним продавець несе відповідальність за його невиконання у виді відшкодування збитків новому покупцеві. Згідно ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Виходячи з положень ч. 1 ст. 356 ЦК, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм в певних частках майном, яке становить єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє НЕ часткою майна в натурі, а часткою у праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними і визначаються відповідними відсотками від цілого або в дробовому вираженні. Згідно статті 367 ЦК України, майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Виходячи з аналізу змісту норм ст. ст. 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України, виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Відтак визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників. Відповідно до умов ст.ст. 364,365 ЦК України - співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ - право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. У відповідності до ст.ст. 368,269 ЦК України - спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності - є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Також, стаття 369 ЦК України вказує, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Згідно із ст. 370 ЦК України - співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у справі спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому ст. 364 цього Кодексу. Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За ч. 3 ст. 42 ЗК України - угода про порядок користування і розпорядження земельною ділянкою є обов`язковою для особи, яка згодом придбала відповідну частку в спільній власності на жилий будинок. Відповідно до ст. 78 ЗК України - право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Стаття 81 ЗК України передбачає, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами. Згідно із ст. 86-88,90 ЗК України - земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Суб`єктами права спільної власності на земельну ділянку можуть бути громадяни та юридичні особи, а також держава, територіальні громади. Право спільної часткової власності на земельну ділянку виникає, зокрема, при придбанні у власність земельної ділянки двома чи більше особами за цивільно-правовими угодами. Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки із складу земельної ділянки як окремо, так і разом з іншими учасниками, які вимагають виділення, а у разі неможливості виділення частки - вимагати відповідної компенсації. Учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки. Власники земельних ділянок мають право : продавати або іншим шляхом відчужувати земельну ділянку, передавати її в оренду, заставу, спадщину, довірчу власність; самостійно господарювати на землі; споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди. Порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. Відповідно до приписів ст. 120 ЗК України - у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Укладення договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що пов`язане з переходом права на частину земельної ділянки, здійснюється після виділення цієї частини в окрему земельну ділянку та присвоєння їй окремого кадастрового номера. Статтями 125,126 ЗК України визначено - право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Постановою Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04.10.1991 р. «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» - зокрема передбачено, що при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, це можливо - якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. При неможливості виділу частки будинку в натурі або встановлення порядку користування ним, власнику, що виділяється, за його згодою присуджується грошова компенсація, яка визначається за угодою сторін, а при відсутності такої угоди - судом по дійсній вартості будинку на час розгляду справи. В спорах про поділ будинку в натурі, учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Якщо виділ технічно можливий, але з відхиленням від розміру часток кожного співвласника, суд з врахуванням конкретних обставин може провести його зі зміною у зв`язку з чим ідеальних часток і присудженням грошової компенсації учаснику спільної власності, частка якого зменшилась. Статтею 60 Сімейного кодексу України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд а дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 61 СК України передбачено - об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно із ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. При чому, ст. 65 СК України передбачає, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Згідно із ст. 68 СК України - розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя - частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна - суд може відступити від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховував, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Статті 69-71 СК України передбачають, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина та чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбаченим ЦК України. Відповідно до п.п. 22,23,30 Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» - вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч.ч. 2,3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути : квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. При вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК України, в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК України). Відповідно до Правової позиції, висловленої Верховним Судом України при розгляді справи № 6-2641цс15 - статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями : 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з частинами першою, дев`ятою статті 7 СК України - сімейні відносини регулюються цим кодексом та іншими нормативно-правовими актами на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Серед загальних засад регулювання сімейних відносин у частині другій статті 7 СК України закріплена можливість урегулювання цих відносин за домовленістю (договором) між їх учасниками. Стаття 9 СК України визначає загальні межі договірного регулювання відносин між подружжям, а саме: така домовленість не повинна суперечити вимогам СК України, іншим законам та моральним засадам суспільства. Під вимогами законів у цьому випадку слід розуміти імперативні норми, що встановлюють заборону для договірного регулювання відносин подружжя. Оскільки договір, в тому числі шлюбний договір, передусім є категорією цивільного права - то відповідно до статті 8 СК України у випадках договірного регулювання сімейних відносин повинні застосовуватися загальні норми статей 3,6 ЦК України щодо свободи договору, а також глав 52,53 ЦК України щодо поняття та умов договору, його укладення, зміни і розірвання. Так, частина третя статті 6 ЦК України передбачає - сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, надаючи, таким чином, особам право вибору : використати існуючі норми законодавства для регулювання своїх стосунків або встановити для цих стосунків власні правила поведінки. Отже принцип свободи договору відповідно до статей 6,627 ЦК України - є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше: можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом. Таким чином, сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини, лише у випадках якщо: 1) існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства; 2) заборона випливає із змісту акта законодавства; 3) така домовленість суперечить суті відносин між сторонами. Норми СК України у ст.ст. 57,60,61 - на підставі ч. 1 ст. 7 цього Кодексу - встановлюють принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими : 1) майно набуте подружжям за час шлюбу належить їм на праві спільної сумісної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу є особистою приватною власністю кожного з них. На майно, набуте чоловіком та жінкою, які не перебувають у шлюбі між собою або з іншою особою, під час спільного проживання однією сім`єю також поширюється режим спільного сумісного майна подружжя та положення глави 8 СК України, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними (стаття 74 СК України). Таким чином, поряд із нормативним регулюванням правовідносин подружжя (чоловіка і жінки, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, або в будь-якому іншому шлюбі) щодо майна, набутого до шлюбу чи за час шлюбу, закон передбачає договірне рулювання цих правовідносин. Більш детальна регламентація договірного регулювання відносин між подружжям викладена у статті 64 СК України. У частині першій цієї норми передбачено право дружини та чоловіка на укладення договорів між собою. Так, дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому у частині другій статті 64 СК України сформульована норма, яка дозволяє укладати між дружиною та чоловіком договори про відчуження одним із них на користь іншого своєї частки у праві спільної сумісної власності, в тому числі і нерухомості, без виділу своєї частки та оформлення права власності. Окремим видом договірного регулювання сімейних відносин подружжя є шлюбний договір. У главі 10 СК України визначені вимоги до форми, змісту, строку дії та умов шлюбного договору, підстав його розірвання чи визнання недійсним. Так, відповідно до частини першої статті 93 СК України - шлюбний договір регулює майнові відносини між подружжям, визначає їхні майнові права та обов`язки. У частинах четвертій, п`ятій статті 93 СК України містяться обмеження щодо змісту шлюбного договору: по-перше, договір не повинен ставити одного із подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище порівняно із законодавством; по-друге, за шлюбним договором не може передаватись у власність одному із подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації. Норма статті 97 СК України - надає подружжю право визначати у шлюбному договорі правовий режим майна, набутого до чи під час шлюбу, та не містить заборон або будь-яких обмежень цього права. Таким чином, оскільки норми сімейного і цивільного законодавства не містять заборони чи обмеження права сторін шлюбного договору у визначені цими сторонами правового режиму майна, набутого ними до шлюбу - суд дійшов висновку про відповідність шлюбного договору вимогам статей 64,74,93,97 СК України, статей 203, 215 ЦК України. Відповідно до Правової позиції, висловленої ВСУ у справі № 6-230 цс14 від 28.01.2015 року - поряд із нормативним регулюванням правовідносин подружжя (чоловіка і жінки, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, або в будь-якому іншому шлюбі) щодо майна, набутого до шлюбу чи за час шлюбу (ст.ст. 57,60,61,62 СК України) закон у статтях 7,8,9,64,74,93-97 СК України передбачає можливість договірного регулювання цих правовідносин. В судовому засіданні встановлено, що 04.06.2011 р. було зареєстровано шлюб між сторонами у Дзержинському відділі РАГС Головного управління РАГС Московської області, про що був зроблений актовий запис № 113 від 04.06.2011року та видано свідоцтво про шлюб Серія [NUMBER] , який в подальшому, 16.07.2019 р. був розірваний, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] у Відділі № 4 Істрінського УРАЦС ГУ РАЦС Московської області (т. 1 а.с. 16). 30.11.2012 р. [PERSON] знаходячись у шлюбі з [PERSON] за спільні кошти в сумі 361300 грн., як фізична особа, придбав на своє ім`я за нотаріально посвідченим договором купівлі - продажу, земельну ділянку, загальною площею 0,1501 га, з цільовим призначенням : для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарчих будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий № 5123781300:03:001:0551, яка розташована за адресою : [ADDRESS] (т. 1 а.с. 17-24). На думку суду, вказані гроші в сумі 361300 грн., за які була придбана земельна ділянка - є спільними накопиченими коштами подружжя [PERSON] і ніякого відношення до дивідендів отриманих ТОВ « Вілла Пента» вони не мають, адже згідно первинних документів, статуту підприємства та бухгалтерської довідки ТОВ «Вілла Пента», воно було засновано лише у 2012 році і практично не працювало, та не отримувало доходів та дивідендів (т. 1 а.с. 167 оборот аркуша). В подальшому, на вказаній земельній ділянці, подружжям був побудований житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою : [ADDRESS] (т. 1 а.с. 37-54). З матеріалів справи вбачається, що з метою визначення правового режиму окремого майна, що набувалось упродовж проживання сторонами однією сім`єю, 29.12.2013 року подружжя [PERSON] уклали між собою шлюбний договір, який був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Овідіпольського районного нотаріального округу Одеської області Нерук О.М. (реєстр. № 2928), і який встановлює правила користування рухомим та нерухомим майном, порядок погашення боргів подружжя (т. 1 а.с. 25-26). З п. 1.2 договору вбачається, що сторони підтвердили, що відповідно до вимог статті 74 СК України вважають спільною сумісною власністю наступне майно: земельна ділянка загальною площею 0,150 га, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарський будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер якої 5123781300:03:001:0551, та житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, що розташовані за адресою : [ADDRESS] . Зокрема, встановивши режим спільної власності у наступних розмірах: дружина 1/3 частина, чоловік 2/3 частини. Згідно шлюбного договору визначено, що сторони погоджуються з тим, що на зазначене майно, яке визнається ними об`єктом спільної сумісної власності, поширюються положення глави 8 СК України, зокрема, що розпорядження зазначеним вище майном буде здійснюватися за взаємною згодою з дотриманням вимог статті 65 СК України. Пунктом 1.3 договору сторони (подружжя) погодили, що у випадку розірвання шлюбу подружжя за взаємною згодою, на майно, вказане в п. 1.2 зберігається правовий режим власності : 2/3 частини частки спільного майна перейде у власність чоловіку - [PERSON] , 1/3 частина частки спільного майна дружині - [PERSON] . Крім іншого, у шлюбному договору існують погоджені між сторонами у п. 2 додаткові умови, згідно яких у другому абзаці п. 2.1. договору вказано, що у разі, якщо шлюб буде розірвано за спільною згодою подружжя відповідно до чинного законодавства, тому з подружжя, частка якого у праві часткової власності більше, переходить у власність частка другого подружжя з виплатою останньому компенсації в розмірі ринкової вартості, яка визначається на момент розірвання шлюбу. На такі у мови відповідачка [PERSON] надавала згоду и письмово зверталась до колишнього чоловіка позивача [PERSON] задля врегулювання спору у досудовому порядку, що підтверджується листом відповідачки на ім`я позивача, а також, шляхом надіслання електронних листів на адресу позивача (т. 1 а.с. 154-156). Таким чином, суд дійшов висновку, що позивач [PERSON] не бажаючи виконувати умови шлюбного договору та бажаючи настання наслідків, передбачених п. 2.3 договору щодо не досягнення домовленостей про майно, яке перебуває у спільній частковій власності, або такий продаж став неможливим від незалежних від подружжя причин, просить суд у своєму позові про розподіл своїх боргових зобов`язань, незважаючи на те, що п. 2.5 шлюбного договору передбачає, і сторони це підтвердили під час укладання даного договору, що кожен із подружжя відповідає за своїми боргами належним йому майном, у тому числі за зобов`язаннями, які виникли в період шлюбу до укладання цього договору. За зобов`язаннями одного з подружжя стягнення може бути звернено лише на належне йому майно. Також, в п. 3.4 шлюбного договору сторони зазначили, що у момент укладення цього договору усвідомлювали (і усвідомлюють) значення своїх дій і могли (можуть) керувати ними, розуміють природу цього правочину, свої права та обов`язки за договором; при укладенні договору відсутній будь-який обман чи інше приховування фактів, які б мали істотне значення та були свідомо приховані ними; договір укладається ними у відповідності зі справжньою їхньою волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску; договір укладався на вигідних для сторін умовах і не є результатом впливу тяжких для них обставин; правочин вчиняється з наміром створення відповідних правових наслідків (не є фіктивним), правочин не приховує інший правочин (не є удаваним); сторони володіють українською мовою, що дає їм можливість зрозуміти текст цього правочину та всі без винятку його умови. Крім того, в п. 4.4. договору передбачено, що даний договір включає повний обсяг угод між сторонами по відношенню до предмета даного договору, відміняє і робить недійними всі інші зобов`язання, котрі могли бути прийняті або зроблені сторонами в усній або письмовій формі до укладання даного Договору. Згідно наданих до позовної заяви позивача [PERSON] документів, зокрема, копій фінансової звітності та бухгалтерського обліку ТОВ «Вілла Пента», позивач намагається переконати суд, що він нібито отримав позику за договорами позики від 08.09.2015 року та 21.06.2016 року кошти на загальну суму 15199700 грн., які він вважає спільними коштами подружжя [PERSON] , і які повинні бути розподілені між колишнім подружжям, як боргові зобов`язання. Однак, згідно п. 2.5 шлюбного договору - кожен із подружжя відповідає за своїми боргами належним йому майном, у тому числі за зобов`язаннями, які виникли в період шлюбу до укладенні цього договору та за зобов`язаннями одного з подружжя, стягнення може бути звернено лише на належне йому майно. Суд звертає увагу на той факт, що розподіл боргових зобов`язань, згідно встановлених у шлюбному договорі часток подружжя - не передбачений. Так, 05.01.2017 р. відповідачка [PERSON] уклала з ТОВ «Вілла Пента» договір позики за № 0501/17 та додаткову угоду до нього від 30.12.2017 року, згідно п. 1.1. якого, остання отримала у зворотну позику в сумі 3000000 грн., які вона була повинна повернути до 31.12.2015 року (т. 1 а.с. 157,158). При цьому, будучи співзасновником ТОВ «Вілла Пента» і розуміючи наслідки неповернення позики, відповідачка [PERSON] частково повернула свою частину боргових зобов`язань та станом, на 18.10.2019 р. залишок боргу за договором позики становить 850665,86 грн., про що вказує ТОВ «Консалтингова фірма «Профіт Фінанс», яка веде бухгалтерський облік ТОВ « «Вілла Пента» (т. 1 а.с. 158-161 оборот аркуша). Суд встановив, що у своїй позовній заяві представник позивача [PERSON] не вказує строк погашення виниклого боргового зобов`язання за договорами позики № 0809-01/15 від 08.09.2015 р. та № 21/06-16 від 21.06.2016 р., що не доводять копії первинної документації (бухгалтерських документів) ТОВ «Вілла Пента», оригінали яких були оглянуті в судовому засіданні, враховуючи, що всі вони підписані самим же [PERSON] , як керівником ТОВ «Вілла Пента», без відома іншого співзасновника підприємства [PERSON] , що викликає у суду певний сумнів в їхній справжності (т. 1 а.с. 203-250, т. 2 а.с. 1-48). Виписки по рахунку ТОВ «Вілла Пента», відкритому в АТ «Райффайзен Банк Аваль» за період з 01.01.2017 р. по 31.12.2017 р. підтверджують рух коштів по рахунку ТОВ «Вілла Пента» і жодним чином не стосуються позики у вищевказаному розмірі, без посилання на будь-які договори позики та в більшості стосуються видачі готівки, заробітної плати та авансів, тимчасової допомоги, проведені через позивача [PERSON] , а також тимчасової фінансової допомоги по договорам без вказання дат та номеру договору (т. 2 а.с. 49-71). Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги той факт, що між колишнім подружжям [PERSON] , під час шлюбу був в добровільному порядку та у відповідності до приписів вищевказаних норм Закону був укладений і нотаріально посвідчений шлюбний договір від 29.12.2013 р., в якому сторони спільно погодили усі свої права та обов`язки щодо майна та виниклих боргових зобов`язань під час шлюбу, до укладення цього договору, та враховуючи відсутність будь-яких належних та допустимих доказів, передбачених ст.ст. 76-83 ЦПК України, що вищевказані боргові зобов`язанням не є предметом шлюбного договору, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позову [PERSON] . Суд з`ясував, що на підставі нотаріально посвідчених приватним нотаріусом Чорноморського міського нотаріального округу Одеської області Тисячною І.К. (реєстр. за №№ 811,812) договорів про визначення часток в праві спільної власності подружжя на житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами та земельну ділянку, площею 0,1501 га від 13.10.2017 р., укладених між [PERSON] та [PERSON] визначено, що подружжя домовились про визначення часток у праві їх спільної власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами та земельної ділянки [ADDRESS] , чим набули кожен з подружжя окремо : 1/3 частка у праві власності на будинок та земельну ділянку [ADDRESS] належить [PERSON] на праві її особистої власності ; 2/3 частки у праві власності на будинок та земельної ділянки [ADDRESS] належить [PERSON] на праві його особистої приватної власності (т. 2 а.с. 109,110). Право спільної сумісної власності на вказаний будинок набуте подружжям [PERSON] під час зареєстрованого шлюбу Головним управлінням ЗАГС Московської області від 04 червня 2011 року, Серія [NUMBER] . Після здійснення державної реєстрації права власності в Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 21.11.2016 року за № 17580331, реєстровий номер об`єкта нерухомого майна № 10926276651237 зареєстроване 17.11.2016 р. на ім`я [PERSON] на праві спільної часткової власності на 2/3 частки, та на ім`я [PERSON] 13.10.2017 р. на 1/3 частки (т. 2 а.с. 114). Спірний будинок розташований на земельній ділянці, кадастровий № 5123781300:03:001:0551, що була надана для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,1501 га, режим спільної часткової власності на яку було укладено нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Чорноморського міського нотаріального округу Одеської області Тисячною І.К. договір про спільну часткову власність на земельну ділянку від 30.10.2017 р. (реєстр. № 813), згідно якого сторони за взаємною згодою даним договором здійснили визначення часток у спільній власності на земельну ділянку, тобто, 1/3 частка у праві власності на земельну ділянку [ADDRESS] належить [PERSON] на праві її особистої власності та 2/3 частки у праві власності на земельну ділянку [ADDRESS] належать [PERSON] на праві його особистою приватної власності. (т. 2 а.с. 111-112). Таким чином, [PERSON] є власницею 1/3 частки, а [PERSON] є власником 1/3 частки спільної сумісної власності на вищевказаний житловий будинок з господарчими будівлями і спорудами та земельну ділянку. Як вказувалось судом вище, між подружжям [PERSON] - 29.12.2013 року було укладено нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Овідіпольського районного нотаріального округу Нерук О.М. шлюбний договір (реєстр. № 2928), згідно якого подружжя встановили режим спільної сумісної власності у наступних розмірах : 1/3 частка дружині [PERSON] та 2/3 частки чоловіку [PERSON] на майно що є набутим подружжям у шлюбі : земельна ділянка загальною площею 0,150 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер: 5123781300:03:001:0551 та житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, що розташовані за адресою : [ADDRESS] (т. 1 а.с. 25-26). Частиною 2 статті 93 СК України визначено, що шлюбним договором регулюються майнові відносини між подружжям, визначаються їхні майнові права та обов`язки. 16.07.2019 року шлюб між сторонами було розірвано відділом № 4 Істрінського управління РАГСу Головного управління РАГСу Московської області за № 130199500011100258008, за спільною згодою подружжя (т. 1 а.с. 13). За умовами п. 2.1 шлюбного договору, у разі розірвання шлюбу за спільною згодою подружжя відповідно до чинного законодавства, тому з подружжя, частка якого у праві часткової власності більше, переходить у власність частка другого подружжя з виплатою останньому компенсації в розмірі ринкової вартості, яка визначається на момент розірвання шлюбу. Відповідно до п.п. 2.2 шлюбного договору, у разі, якщо вимога про виплату компенсації, зазначеної в п.п. 2.3.,2.4., цього договору не заявлено протягом року з моменту розірвання шлюбу, або виплачена не в повному обсязі, право вимагати переходу права власності на відповідну частку другого з подружжя часткової власності переходить іншому з подружжя. Співвласник [PERSON] отримавши письмову заяву [PERSON] про виконання умов шлюбного договору щодо виконання вимог п.п. 1.2, 1.3 шлюбного договору до теперішнього часу не виконує вказані, що вбачається з його позову, відмовляючись виконувати вимоги п.п. 2.1 та 2.3. шлюбного договору щодо компенсації ринкової вартості, яка визначається на момент розірвання шлюбу (т. 1 а.с. 156). В своєму позові, [PERSON] на полягає на тому, що відповідач [PERSON] проживає та користується спірним будинком, створюючи конфліктні ситуації з позивачкою щодо спірного нерухомого майна, внаслідок чого, [PERSON] як співвласник майна позбавлена свого права у користуванні, адже постійно виникають спори про порядок користування і володіння як житловим будинком, так і земельною ділянкою, а також вона позбавлена можливості продажу (розпорядження) своєю 1/3 часткою майна, адже угоди про спосіб виділення частки в натурі між ними не досягнуто. Під час знаходження справи у суді на стадії підготовчого судового засідання, позивачка [PERSON] в порядку ст. 106 ЦПК України звернулась до судового експерта для встановлення ринкової вартості, можливого виділу будинку та земельної ділянки в натурі, та визначення вартості компенсації майна. Відповідно до Висновку експертного будівельно-технічного, земельно-технічного, оціночно-будівельного дослідження за результатами судової експертизи № 2/20 від 28.02.2020 р., складеного судовим експертом Проскуровським В.П. (свідоцтво № 1337 від 24.04.2009 р.), виходячи з планування житлового будинку, порядку виділу для користування приміщеннями, будівлями та спорудами та земельної ділянки, що склався між співвласниками у окремих частках, встановив, що ринкова вартість, станом на дату проведення експертизи (28.02.2020 р.) житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами та земельної ділянки, які розташовані за адресою: [ADDRESS] , з урахуванням земельної складової і без урахування ПДВ, складає : 11559549 грн. (10571177 грн. будинок + 988372 грн. земля), що еквівалентно 470647 у.о. (т. 2 а.с. 116-188). Виходячи з планування житлового будинку, порядку користування приміщеннями, будівлями та спорудами, що склався між співвласниками, розташування належно оформлених господарчих будівель та споруд, поділ житлового будинку з надвірними спорудами з одноквартирного на двоквартирний у наближенні до відповідних часток можливий, за наступним найбільш доцільним варіантом: Першому співвласнику ( [PERSON] ) з часткою 2/3 пропонується виділити (див. табл. 6): Літера№ приміщ.Назва приміщенняПлоща, м2Вартість, грн. - В житловому будинку (літ. «А»):1-1Доп. приміщення23,7275696 1-2Котельна 9,0104695 1-3Електрощитова 2,225592 1-4Сауна 4,855837 1-5Сауна9,9115164 1-6Вбиральня 1,011633 1-7Коридор1,011633 1-8Душова 1,719776 1-9Коридор 4,248857 1-10Хол 13,8160532 1-11Грязелечебница 12,9150062 1-12Комора 1,618612 1-13Вбиральня1,011633 1-14Душова 1,011633 1-15Доп.прим. 8,497715 1-16Доп.прим. 9,0104695 1-29Сходи10,0116327 1-30Коридор3,540715 1-31Пральня 4,552347 1-32Коридор2,023265 1-33Гараж 34,0395513 1-34Коридор5,563980 1-35Хол 16,5191940 1-36Житлова19,3224512 1-45Сходи13,8160532 1-53Коридор2,023265 1-54Житлова18,9219859 1-55Житлова 16,0186124 1-56Санвузол5,058164 1-57Санвузол3,034898 1-58Житлова 31,2362941 1-59Коридор2,023265 1-60Сходи13,5157042 1-68Житлова 21,2246614 1-69Житлова16,1187287 1-70Санвузол5,260490 1-71Комора 13,8160532 1-72Коридор2,023265 - Літню кухню (літ. «Б») 1955678 - Ворота «№1» 23389 - Хвіртку «№2» 7796 - Частину огорожі «№5», довжиною 18,94 м., з лівого боку головного фасаду ділянки 42784 - Водопровід «№7» 1636 - Каналізація «№8» 1636 - Частину Мостіння «І, ІІ», загальною пл. 111,4 м2 48686 Всього: загальна площа: житлова площа:6 318 247 грн.; 364,2 м2 (на 114,9 м2 менше ідеально належної) 122,7 м2 (на 25,7 м2 менше ідеально належної) Реальна частка складає 3/5 (6 318 247 грн. / 10 571 177 грн.), що менше ідеально належної частки на 7/100. Вхід ззовні у дану частину житлового будинку здійснюється: з боку лівого бічного фасаду через ганок до сходової «1-29» і через вхід у підвал до доп. приміщення «1-1»; з боку головного фасаду житлового будинку через гаражні ворота у гараж «1-33» і через ганок до коридору «1-34» (див. додаток № 1). Варіант передбачає можливість: переобладнання приміщення житлової «1-36» у кухню шляхом встановлення відповідного обладнання та інженерних комунікацій. Другому співвласнику ( [PERSON] ) з часткою 1/3 пропонується виділити (див. табл. 7): Літера№ приміщ.Назва приміщенняПлоща, м2Вартість, грн. - В житловому будинку (літ. «А»):1-17Гінекологічний каб. 25,4295471 1-18Коридор 3,136061 1-19Санвузол 2,326755 1-20Процес. каб. 10,6123307 1-21Терапевтичний каб.10,7124470 1-22Коридор 3,034898 1-23Ліфт 0,55816 1-24Харчоблок 24,0279185 1-25Комора 1,315122 1-26Доп.прим. 2,529082 1-27Комора 1,315123 1-28Хол 19,0221022 1-37Санвузол 2,529082 1-38Санвузол 2,933735 1-39Житлова19,0221022 1-40Коридор 1,517449 1-41Ліфт 0,55816 1-42Кабінет 24,4283839 1-43Кухня27,1315247 1-44Санвузол5,766307 1-46Санвузол 2,731408 1-47Житлова20,0232655 1-48Коридор2,427919 1-49Хол 23,1268716 1-50Житлова 25,8300124 1-51Санвузол5,563980 1-52Санвузол4,957000 1-61Санвузол 2,529082 1-62Житлова29,7345492 1-63Житлова 25,8300124 1-64Коридор3,237225 1-65Санвузол5,058164 1-66Гардеробна 10,5122144 1-67Коридор6,069796 - Хвіртку «№3» 7796 - Ворота «№4» 26145 - Частину огорожі «№5», довжиною 6,06 м., з правого боку головного фасаду ділянки 13689 - Огорожу «№6» 34020 - Частину Мостіння «І, ІІ», загальною пл. 111,3 м2 48642 Всього: загальна площа: житлова площа:4 252 930 грн.; 354,4 м2 (на 114,9 м2 більше ідеально належної) 99,9 м2 (на 25,7 м2 більше ідеально належної) Реальна частка складає 2/5 (4 252 930 грн. / 10 571 177 грн.), що більше ідеально належної частки на 7/100. Вхід ззовні у дану частину житлового будинку здійснюється з боку тильного фасаду через ганки у приміщення комори «1-27», коридор «1-40» і кабінет «1-42», необхідно організувати додатково внутрішній вхід у приміщення третього та мансардного поверхів (див. додаток № 1). Зокрема, першому ( [PERSON] ) та другому ( [PERSON] ) співвласникам необхідно виконати роботи по організації та підключенню квартир житлового будинку до самостійних інженерних комунікацій (електрозабезпеченню, водопроводу, каналізації, газопостачанню, з установкою самостійних лічильників, а також, системи опалення з установкою опалювальних котлів), вартість робіт по яким не визначалась, тому що спочатку кожному із співвласників потрібна розробка та узгодження в установленому законодавством порядку проектної документації на прокладку внутрішніх та зовнішніх інженерних комунікацій і отриманням необхідних дозволів у відповідних інстанціях. До завершення робіт по організації та підключенню квартир, що виділяються, до самостійних інженерних комунікацій існуючі інженерні комунікації залишаються у загальному користуванні обох співвласників. Сума грошової компенсації, належної першому співвласнику ( [PERSON] ) з часткою 2/3 від другого співвласника ( [PERSON] ) з часткою 1/3 за відмінність від ідеальної частки у володінні житловим будинком з господарчими будівлями та спорудами, складає: 729204 грн. Графічно лінія поділу житлового будинку (літ. «А») проходить посередині несучої стіни житлового будинку і приводиться в додатку № 1, який є невід`ємною частиною експертизи. При цьому приміщення, позначені жовтим кольором, виділяються першому співвласнику ( [PERSON] ) з часткою 2/3, синім кольором - ( [PERSON] ) з часткою 1/3. Виходячи із взаємного розташування житлового будинку, господарчих будівель і споруд, з урахуванням технічних норм та запропонованого вище варіанту поділу житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами в натурі, експертом пропонується наступний технічно доцільний варіант поділу земельної ділянки по [ADDRESS] , з виділом окремих часток земельних ділянок співвласникам в двох частках відповідно по 2/3 та 1/3 часток. Першому співвласнику ( [PERSON] ) з часткою 2/3, для доступу до належних будівель та їх обслуговування пропонується виділити земельну ділянку, площею 1004 м2. Вхід на ділянку залишити з боку головного фасаду ділянки, з [ADDRESS] . Другому співвласнику ( [PERSON] ) з часткою 1/3, для доступу до належних будівель та їх обслуговування пропонується виділити земельну ділянку, площею 502 м2. Вхід на ділянку залишити з боку головного фасаду ділянки, з [ADDRESS] . Розділова межа між земельними ділянками, що виділяються, буде проходити наступним чином : від розділової межі земельної ділянки з боку головного фасаду, з відступом від правого бічного фасаду ділянки 10,06 м., у глибину двору по прямій, паралельній лінії правого бічного фасаду житлового будинку (літ. «А»), довжиною 6,48 м., до перетину із правим кутом головного фасаду будинку; далі прямо по лінії правого бічного фасаду житлового будинку, по прямій, довжиною 5,15 м.; поворот наліво, під прямим кутом, по прямій, довжиною 13,70 м., по розділовій лінії, яка проходить посередині несучої стіни житлового будинку до перетину із лінією лівого бічного фасаду житлового будинку (літ. «А»); поворот направо, вздовж лінії лівого бічного фасаду житлового будинку (літ. «А») і далі по лінії подовження, довжиною 16,09 м.; поворот направо, під прямим кутом, по прямій, довжиною 23,79 м., до перетину із лінією правого бічного фасаду земельної ділянки в точці, що знаходиться на відстані 27,76 м. від правого кута головного фасаду земельної ділянки. Графічно варіант поділу зазначеної земельної ділянки приводиться в додатку № 2, який є невід`ємною частиною експертизи, що долучена до даного позову. При цьому земельна ділянка, позначена у додатку № 2 жовтим кольором, виділяється першому співвласнику ( [PERSON] ) з часткою 2/3 нерухомого майна, синім кольором - другому співвласнику ( [PERSON] ) з часткою 1/3 нерухомого майна. Лінії поділу земельних ділянок між співвласниками і розміри їх відрізків вказані у додатку № 2 червоним кольором. Суд вважає безпідставними посилання представника відповідача [PERSON] адвоката Гришка С.О. про те, що експерт у своєму висновку нібито невірно встановив межі земельної ділянки, загальна площа якою за даними державного акту становить 0,1501 га, в той час, як експерт пропонує виділити у власність [PERSON] земельну ділянку площею 1004 кв.м, а у власність [PERSON] земельну ділянку площею 502 кв.м, що загалом становить площу 0,1506, що на 0,0005 га більше ніж площа, вказана у державному акті з огляду на те, що у своєму висновку № 2/20 від 28.02.2020 р. (По третьому питанню) експерт вказав, що ділянка фактичного користування співвласниками в натурі, межі та розміри якої позначені в додатку № 2 синім кольором, загальною площею 0,1506 га (1506 кв.м) із нанесенням на цей план. В результаті обчислення даних за допомогою програми «Allplan 2003», площа земельної ділянки за вищевказаною адресою складає в цілому - 1506 кв.м (0,1506 га), що майже відповідає даним правовстановлюючих документів на вказану земельну ділянку. Тобто мається відхилення від даних державного акту, так як у власності сторін фактично перебуває земельна ділянка площею 0,1506 га, а не 0,1501 га як вказано у державному акті (т. 2 а.с. 132,133). Стаття 30 Конституції гарантує кожному недоторканність житла чи іншого володіння. Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до вимог п.п. 1, 5 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Згідно з вимогами ч.ч. 1,2,6 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, а держава не втручається у здійснення власником права власності. Частиною 1 ст. 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні, при цьому власнику, що виділяється, та власнику, що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого співвласника, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні ст. 181 цього Кодексу та п. 10 Порядку присвоєння об`єкту нерухомого майна реєстраційного номера, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 грудня 2010 року № 1117 «Про ідентифікацію об`єктів нерухомого майна для державної реєстрації прав на них». Статтею 88 ЗК України передбачено, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки. Відповідно до положень ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із зазначенням частки кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ст. 358 ч. 3 ЦК України, співвласник має право на надання йому в окреме володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Суд вважає, що оскільки між сторонами провадження не досягнуто домовленості про поділ (виділ) в натурі житлового будинку та земельної ділянки, що призвело до неможливості вчинити договір про поділ цього майна, в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 367 ЦК України, позивачка [PERSON] має право на звернення до суду за захистом свого майнового права шляхом здійснення поділу житлового будинку та виділ земельної ділянки в натурі, відповідно до частки кожної із сторін у спільній власності з метою припинення права спільної часткової власності на це майно. Згідно з роз`ясненнями постанови пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» - при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам слід мати на увазі, що це можливо, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним входом (квартиру). Виділ також може мати місце за наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовану квартиру. У тих випадках, коли в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина жилого будинку, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток в праві власності на будинок. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 03 квітня 2013 року у справі № 6-12цс13. Таким чином, суд вважає обґрунтованим позов [PERSON] в цій частині, який підлягає задоволенню повністю. Право на правову допомогу в Україні гарантовано ст. 59 Конституції України та ст. 15 ЦПК України. У відповідності до статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Визначення договору про надання правової допомоги міститься в статті першій Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. За приписами частини 3 статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 Цивільного кодексу України. Зокрема, стаття 903 ЦК України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ст. 134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Суд може попередньо визначити суму судових витрат (крім витрат на професійну правничу допомогу), пов`язаних з розглядом справи або певною процесуальною дією. Така попередньо визначена судом сума не обмежує суд при остаточному визначенні суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Відповідно до ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. До позову [PERSON] , її представником адвокатом Пасічник О.В. були надані ордер, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю, договір про надання правової допомоги № 261 від 14.10.2019 р., а також квитанцію до прибуткового касового ордеру № 261 від 14.10.2019 р. на суму наданих адвокатом правничих послуг на правову допомогу у сумі 12000 грн., яку суд вважає необхідним стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] повністю, як підтверджену документально, а також суму судового збору у розмірі 10510 грн. за вимоги [PERSON] (т. 1 а.с. 130, т. 2 а.с. 104-106). Крім цього, в порядку ст. 141 ЦПК України, враховуючи повну відмову в задоволенні позову [PERSON] , з останнього з в дохід держави слід стягнути суму недоплаченого судового збору у розмірі 4204 грн. про що було вказано в ухвалі суду щодо відстрочення сплати позивачем вказаної суми до вирішення справи по суті (т. 1 а.с. 113-114). Крім цього, з позивачки за своїм позовом [PERSON] в дохід держави слід стягнути суму недоплаченого судового збору у розмірі 7146,80 грн., відносно якої судом було надано відстрочення по вирішення справи по суті (т. 2 а.с. 194-195).

Outcome: approved