Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-10 00:00:00

31.05.2018 року [PERSON] звернувся з позовом до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області про встановлення юридичного факту, факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно, відповідно до якого позивач просить: - встановити факт спільного проживання однією сім'єю [PERSON] та [PERSON], яка померла [INFO] року, в період з січня 1997 року по [INFO] року, на час відкриття спадщини; - встановити факт прийняття [PERSON], спадщини, що відкрилася після смерті [PERSON], померлої [INFO] року та складається з квартири [ADDRESS]; - визнати за [PERSON], право власності на квартиру [ADDRESS], загальною площею 21,6 м?, житловою 10,8 м?. Адвокат в інтересах позивача - [PERSON] у судовому засіданні повністю підтримала доводи позовної заяви, та обставини, викладені нею у відповіді на відзив. Просила суд задовольнити позов у повному обсязі. Представник відповідача - Білгород-Дністровської міської ради Одеської області у судовому засіданні просила суд відмовити у задоволенні позову з мотивів які викладені у відзиві на дану позовну заяву, а також просила суд застосувати строк позовної давності та відмовити позивачу у задоволенні позову у зв'язку зі спливом строку позовної давності. Дослідивши матеріали справи, заслухавши представників позивача, відповідача, ретельно вивчивши надані сторонами докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. [INFO] року померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Білгород-Дністровського міського управління Одеської області від 10 січня 2002 року, зроблено відповідний актовий запис №18. [PERSON] була одинокою людиною, вона була з дитячого будинку, заміж так і не вийшла, своїх дітей не було. Позивач для неї був сім'єю. Вони з січня 1997 року по день смерті [PERSON], тобто до [INFO] року, проживали разом за адресою: [ADDRESS]. Позивач був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] потім за адресою: [ADDRESS]. Однак, у зв'язку з тим, що [PERSON] була одинокою, похилого віку, постійно хворіла та потребувала стороннього догляду, інших близьких родичів не мала, [PERSON] фактично проживав з нею, щоб доглядати за [PERSON], де вони вели спільне господарство, розпоряджалися спільним бюджетом. В матеріалах справи, містяться пояснення свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], (які прийняті адвокатом [PERSON] на підставі п. 7 ч 1 статті 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»), які підтверджують факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім'єю з січня 1997 року по [INFO] року, тобто по день смерті [PERSON], за адресою: [ADDRESS]. (а.с.43-52)Крім того, факт проживання позивача з [PERSON] із січня 1997 року за адресою: [ADDRESS] підтверджується актом паспортиста КП «Житлово-експлуатаційне об'єднання №1» від 30.05.2018 року (а.с. 12). Встановлення факту постійного проживання позивача з [PERSON] з січня 1997 року по [INFO] року, тобто на час відкриття спадщини, необхідно для спадкування позивачем спадщини за законом, що відкрилася після смерті [PERSON] Відповідно до ст.524 ЦК УРСР, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Відповідно до п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного ,проживання зі спадкодавцем однією сім'єю. Отже, встановлення юридичного факту проживання однією сім'єю зі спадкодавцем для заявника має юридичне значення, оскільки від цього залежить виникнення у останнього права на спадкування за законом. Згідно ч.ч.2, 4 ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім'ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв'язках. Обов'язковою умовою для визнання їх членами сім'ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Приймаючи до уваги наведене вище, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про встановлення факту спільного проживання однією сім'єю є доведеними матеріалами справи, тобто обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог [PERSON] в частині про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно, суд зазначає наступне. Після смерті [PERSON], позивач, який постійно проживав разом із померлою, фактично вступив в управління спадковим майном, оскільки в даній квартирі проживав, сплачував комунальні послуги, переукладав договори із КП «Автотрансервіс», ТРК «АТВ-плюс», КП «Білгород-Дністрвоськводоканал» на його ім'я, що підтверджується відповідними договорами у матеріалах справи. (а.с. 16-25). Однак, [PERSON] не мав можливості оформити спадщину, оскільки оригінали правовстановлюючих документів були загублені. На звернення до нотаріальної контори йому була надана усна відмова у зв'язку із тим, що він не має оригіналів правовстановлюючих документів. Після смерті [PERSON] позивач здійснив її поховання, продовжує доглядати за її могилою, встановив пам'ятник. Оскільки на момент виникнення спірних правовідносин діяв Цивільний кодекс України від 18 липня 1963 року, то до спірних правовідносин слід застосовувати норми вказаного Закону. Відповідно до ч.1 ст.524 ЦК України, 1963 року, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Відповідно до ст. 548 ЦК України 1963 року, для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до вимог ст. 549 ЦК України, 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Відповідно до листа Першої Одеської державної нотаріальної контори, спадкова справа до майна померлої [PERSON], яка померла [INFO] року, відсутня, про що свідчить Інформаційна довідка зі Спадкового реєстру №52526244. (а.с.58-59). Таким чином, приймаючи до уваги той факт, що позивачем доведено факт проживання ним разом із позивачем на день смерті, а також доведено той факт, що позивач фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, що підтверджується відповідними матеріалами справи. суд вважає, що позовні вимоги позивача в частині прийняття спадщини та визнання за ним права власності на спадкове майно є також доведеними матеріалами справи, тобто є такими, що підлягають задоволенню. Стосовно клопотання представника відповідача щодо застосування судом строку позовної давності, суд зазначає наступне. Згідно статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно статті 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У відповіді на відзив, адвокат в інтересах позивача [PERSON] з приводу строку позовної давності вказує наступне. Позивачем [PERSON] 22 травня 2018 року, отримана судова повістка на ім'я померлої [PERSON], яка надійшла на адресу позивача : [ADDRESS], про виклик до суду по справі №495/2887/18 за позовом невідомої йому особи до померлої [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності на об'єкт нерухомості. За цією судовою повісткою від 15.05.2018 року [PERSON] викликалась до суду на 05.06.2018 року о 09:45 хв. на судове засідання. Таким чином, 22 травня 2018 року позивач дізнався про те, що невідома йому особа намагається оформити право власності на спадкове майно після смерті [PERSON] - на квартиру [ADDRESS], що підтверджується копіями конверту, судової повістки про виклик до суду. Як йому стало відомо пізніше, справа №495/2887/18 за позовом невідомої йому особи до померлої [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності на об'єкт нерухомості ухвалою Білгород-Дністровського міськрайооного суду Одеської області від 19 квітня 2018 року була залишена без розгляду (копія ухвали додається). Таким чином, звернувшись до суду із позовною заявою 30.05.2018 року, позивачем не пропущений трирічний строк позовної давності, який почав свій перебіг із 22 травня 2018 року - з моменту коли [PERSON] довідався про порушення свого права. Згідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судове рішення у цивільній справі» за № 14 від 18.12.2009 року, - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У звязку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі. Згідно статті 2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно статті 12,13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 6 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказі в їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги позивача є доведеними матеріалами справи, обґрунтованими, тобто є такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved