Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-29 00:00:00

29 вересня 2014 року позивач [PERSON] акціонерне товариство «Перший Український [PERSON]» (надалі ПАТ «ПУМБ») звернувся до Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя Донецької області із позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення боргу за кредитним договором. В обгрунтування позову зазначив, що 21 квітня 2008 року між Закритим акціонерним товариством «Донгорбанк», правонаступником якого є ПАТ «ПУМБ» та [PERSON] був укладений Кредитний договір №4 (надалі Кредитний договір). Відповідно до умов Кредитного договору, ПАТ «ПУМБ» надав [PERSON] кредит у розмірі 435000,00 доларів США, а [PERSON] зобовязався використати кредит за цільовим призначенням, сплатити проценти за користування кредитом та повернути банку кредит частинами і розмірах, в порядку та в строки, визначені Кредитним договором. Згодом, сторонами до кредитного договору було укладено наступні додаткові угоди, які є його невідємною частиною: додаткова угода №1 від 21.04.2008, додаткова угода №2 від 01.07.2009, додаткова угода №3 від 27.07.2010, додаткова угода №4 від 28.02.2011, додаткова угода №5 від 30.03.2011, додаткова угода №12896761 від 31.10.2011, додаткова угода №14940846 від 23.04.2012, додаткова угода №14996626 від 26.04.2012, додаткова угода №189511753/18951456/18952850/18954244 від 05.12.2012. Відповідно до умов додаткової угоди №5 від 30.03.2011 сума кредиту на дату укладення угоді становила 318 630,24 доларів США, яка складалася: заборгованість №1 в розмірі 269111,28 доларів США, заборгованість №2 в розмірі 49518,96 доларів США. Також угодою було встановлено, що проценти нараховуються в такому порядку: -) проценти за користування кредитом за строковою кредитною заборгованістю №1 нараховуються банком за ставкою в розмірі 13 процентів річних; -) проценти за користування кредитом за простроченою кредитною заборгованістю №1 нараховуються банком за ставкою в розмірі 18 процентів річних; -) проценти за користування кредитом за строковою кредитною заборгованістю №2 нараховуються банком за ставкою в розмірі 13,5 процентів річних; -) проценти за користування кредитом за простроченою кредитною заборгованістю №2 нараховуються банком за ставкою в розмірі 18,5 процентів річних. Крім того, з метою забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором, між Закритим акціонерним товариством «Донгорбанк», правонаступником якого є ПАТ «ПУМБ», та [PERSON] був укладений договір поруки №18875053 від 05.12.2012 (надалі - Договір поруки), відповідно до умов якого, [PERSON] поручився перед банком за виконання [PERSON] зобовязань за Кредитним договором. Як зазначає ПАТ «ПУМБ», [PERSON] сплачував проценти за користування кредитом з моменту видачі кредиту та по 30 листопада 2013 року. Однак після цього періоду, [PERSON] почав вносити платежі несвоєчасно та взагалі припинив сплачувати проценти за користування кредитом. Таким чином, сума нарахованих та несплачених процентів за користування кредитом станом на 17.09.2014 року (включно) склала 21973,45 доларів США. Через невиконання [PERSON] зобовязань за Кредитним договором, ПАТ «ПУМБ» 18 липня 2014 року направив йому вимогу про дострокове повернення протягом 30 днів всієї суми кредиту та нарахованих процентів за користування кредитом. Проте, [PERSON] вказана вимога не була отримана, але ПАТ «ПУМБ», з урахуванням нормативних строків пересилання поштових відправлень, вважав, що 25.07.2014 належним чином повідомив [PERSON] про необхідність достроково повернути кредит в повному обсязі та сплатити нараховані проценти за користування кредитом, оскільки направляв вимогу на адресу [PERSON] 25 серпня 2014 року вимога ПАТ «ПУМБ» про дострокове повернення кредиту не була виконана. Таким чином, станом на 17.09.2014 року (включно) заборгованість [PERSON] за сумою кредиту становила 204631,06 доларів США. Також, за порушення [PERSON] строків виконання грошових зобовязань, ПАТ «ПУМБ» відповідно до п.5.1. Кредитного договору нарахував пеню, яка станом на 17.09.2014 року (включно) складала 1387,25 доларів США. Крім того, у звязку з невиконанням [PERSON] своїх зобовязань щодо повернення кредиту та сплати процентів за кредитним договором, ПАТ «ПУМБ» направив [PERSON] вимогу від 12.09.2014 року про виконання зобовязань, що забезпечені порукою. Проте, [PERSON] також не виконав своїх зобовязань за Договором поруки протягом встановленого строку. Посилаючись, зокрема на ст.ст.530, 554, 611, 629, 1048, 1050 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України), ПАТ «ПУМБ» просив суд стягнути з [PERSON] та [PERSON], як з солідарних боржників на свою користь заборгованість за Кредитним договором та Договором поруки в загальному розмірі 226604,51 доларів США, з якої: заборгованість за сумою кредиту - 204631,06 доларів США, заборгованість за несплаченими процентами по кредиту 21973,45 доларів США, а також суму пені за порушення строків виконання зобовязань за Кредитним договором в еквіваленті 1387,25 доларів США та судові витрати. 17 грудня 2014 року [PERSON] звернувся до Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя Донецької області із зустрічною позовною заявою до ПАТ «ПУМБ», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - [PERSON] про визнання припиненим Договору поруки (надалі зустрічний позов №1). В обгрунтування вказаного позову зазначив, що п.2.1.1. Договору поруки передбачено, що за Кредитним договором боржник [PERSON] зобовязаний щомісячно частинами повертати кредит та сплачувати проценти в розмірах та строки, що передбачені графіками згідно додатків №1, №.3, №4 до Кредитного договору. Згідно наданого банком розрахунку, прострочка зі сплати чергового щомісячного платежу виникла 31.12.2013 року. Тобто про порушення своїх прав ПАТ «ПУМБ» дізнався ще 31.12.2013 року, коли не отримав у повному обсязі черговий щомісячний платіж. Однак, вимоги до [PERSON] заявлені ПАТ «ПУМБ» у вересні 2014 року, тобто після спливу шести місяців від дня строку виконання зобовязання, передбаченого графіком поверення кредиту та сплати процентів за Кредитним договором. Таким чином, згідно приписів ч.4 ст.559 ЦК України, Договір поруки припинив свою дію зі спливом шести місячного строку. Посилаючись, зокрема на ч.4 ст.559 ЦК України, просив суд визнати припиненим Договір поруки з 30.06.2014 року. ПАТ «ПУМБ» подав до суду письмові заперечення проти зустрічного позову №1, в яких зазначив, що відповідно до п.п.1.1, 1.2 та 1.3 Договору поруки, [PERSON] відповідає перед банком за виконання зобовязань [PERSON] в тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, комісій, неустойки. Банком відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України змінено умови Кредитного договору та направлено [PERSON] вимогу від 15.07.2014 року про дострокове повернення протягом 30 днів всієї суми кредиту та процентів по кредиту. 12.09.2014 року на адресу [PERSON] банком направлено вимогу №61-05 щодо виконання зобовязань за Договором поруки, згідно якої [PERSON] повідомлено, що станом на 09.09.2014 року заборгованість за сумою кредиту та процентами по кредиту становить 225989,86 доларів США. З огляду на що, ПАТ «ПУМБ» вимагав у [PERSON], як поручителя [PERSON], в строк не пізніше трьох банківських днів з моменту отримання цієї вимоги сплатити заборгованість за Кредитним договором. Таким чином вважав, що вимогу до поручителя предявлено в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з дня встановленого банком для дострокового погашення кредиту з 25 серпня 2014 року та просив відмовити в задоволенні зустрічного позову №1. 20 січня 2015 року судом до участі у справі, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, залучено ТОВ «Баварія-Сервіс», яке є майновим поручителем [PERSON] за Кредитним договором відповідно до іпотечного договору №4/1 від 21.04.2008 року, укладеного між Закритим акціонерним товариством «Донгорбанк» та ТОВ «Баварія Сервіс» (надалі Договір іпотеки). 15 квітня 2015 року [PERSON] звернувся до Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя Донецької області із зустрічною позовною заявою до ПАТ «ПУМБ», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог [PERSON] про захист прав споживача та визнання недійсним кредитного договору (надалі зустрічний позов №2). В обгрунтування вказаного позову, з урахуванням уточнень від 03.06.2015 року, зазначив, що у Кредитному договорі не був визначений гривневий еквівалент грошового зобовязання. Отже вираження грошових зобовязань в доларах США, а також використання доларів США як засобу платежу за Кредитним договором, суперечить ст.99 Конституції України, ст.ст.524, 533 ЦК України, ст.3 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», ст.35 Закону України «Про Національний банк України». Крім того, надання та отримання кредиту в іноземній валюті, використання іноземної валюти, як засіб платежу можливо при дотриманні субєктами господарських відносин імперативних вимог законодавства щодо одержання відповідної індивідуальної ліцензії. У банку була відсутня індивідуальна ліцензія на укладання Кредитного договору. Таким чином вважав, що зміст Кредитного договору суперечив вимогам законодавства, а тому повинен бути визнаний недійсним відповідно до ст.ст.203, 215, 227 ЦК України. Також зазначив, що надання кредиту та сплата процентів по ньому в доларах США є несправедливими умовами Кредитного договору, оскільки порушують принцип добросовісності та призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків на шкоду позичальника, споживача кредитних послуг. Крім того, [PERSON] не володіє спеціальними знаннями, не знав та не був поставлений банком до відома, як того вимагає закон, в письмовій формі під час процесу укладення кредитного договору, договору іпотеки, про можливі ризики в разі різкої зміни валютного курсу. [PERSON] вважав, що валютний курс протягом дії Кредитного договору залишатиметься незмінним, а банк не міг не знати, що різка зміна валютного курсу є не в інтересах боржників і унеможливлює виконання Кредитного договору вже зі стадії його укладення. Однак, всупереч вимогам закону письмово не повідомив про можливість такого ризику, що є грубим порушенням прав позичальника, як споживача. Таким чином, Кредитний договір також відповідно до ст.ст.11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» повинен в цілому бути визнаний недійсним. Також, оскільки умовами Кредитного договору передбачена можливість підвищення процентної ставки за користування кредитом у разі порушення позичальником зобовязань за Кредитним договором, то встановлена п.5.1 Кредитного договору неустойка за порушення зобовязань у вигляді пені в розмірі 0,05 відсотка та штрафу в розмірі 5 відсотків може бути зменшена судом відповідно до ст.551 ЦК України. Так як відповідно до умов Кредитного договору, банк фактично застосовує до позичальника неустойку у вигляді нарахування додаткових процентів за користування грошовими коштами, оскільки в даному випадку мова йде про суму, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного зобовязання за кожен день прострочення. Крім того вказував, що відповідно до ст.548 ЦК України недійсне зобовязання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобовязання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Посилаючись, зокрема на ст.ст.203, 215, 533, 548 ЦК України, Закон України «Про захист прав споживачів», просив суд: визнати недійсним Кредитний договір; визнати недійсним Договір іпотеки; визнати недійсним пункт 2.1 Кредитного договору; визнати недійсним пункт 1 договору про внесення змін №3 від 27.07.2010 року до Кредитного договору та пункт 1 договору про внесення змін №4 від 28.02.2011 року до Кредитного договору відповідно до яких, пункт 2.1 розділу 2 «предмет договору» Кредитного договору викладено в такій редакції: проценти за безпідставне користування кредитом (позичкова заборгованість №1) по простроченій заборгованості 18 відсотків; проценти за безпідставне користування кредитом (позичкова заборгованість №2) по простроченій заборгованості 19 відсотків; пункт 1 договору про внесення змін №5 від 30.03.2011 року до Кредитного договору, згідно умов якого пункт 2.1 розділу 2 «предмет договору» Кредитного договору викладено в такій редакції: проценти за безпідставне користування кредитом (позичкова заборгованість №1) по простроченої заборгованості 18 відсотків, проценти за безпідставне користування кредитом (позичкова заборгованість №2) по простроченій заборгованості - 18,5 відсотків. ПАТ «ПУМБ» подав до суду письмові заперечення проти зустрічного позову №2, в яких зазначив, відповідно до ст.192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Частина 3 ст. 533 ЦК України передбачає, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Законодавчими актами, що встановлюють право банку здійснювати операції в іноземній валюті, є: Закон України «Про банки і банківську діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Закон України «Про Національний банк України». Зазначені нормативні акти визначають, що банк мас право здійснювати свою діяльність на підставі виданої ліцензії. Оскільки банк має генеральну банківську ліцензію на право здійснювати банківські операції та має дозвіл на право здійснення банківських операцій, зокрема залучення та розміщення іноземної валюти на ринку України, то він має право здійснювати й операції з надання кредитів в іноземній валюті. Щодо наявності індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій з надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то оскільки, на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфері режиму індивідуального ліцензування, вважав, що ця норма не може застосовуватися судами. Також зазначив, що діючим законодавством не передбачений стабільний курс долара США до гривні. При укладенні Кредитного договору [PERSON] були відомі усі умови договору та не існувало ніяких інших умов, які б примусили останнього прийняти їх на вкрай невигідних для себе умовах. За відсутності заборони використання іноземної валюти як засобу платежу та за умови дотримання вимог валютного законодавства, це не може бути підставою для визнання Кредитного договору кредиту недійсними. Крім того, зростання курсу долара США, за загальним правилом, саме по собі не є підставою для розірвання Кредитного договору, оскільки у позичальника існувала можливість передбачити в момент укладення договору зміни курсу гривні по відношенню до долара США, виходячи з динаміки зміни курсів валют з моменту введення в обіг національної валюти - гривні та її девальвації й можливість отримання кредиту в національній валюті. Отже у даному випадку відсутні підстави вважати, що існує істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду позивача, що має місце факт грубого порушення прав [PERSON] До того ж ПАТ «ПУМБ» вважав, що відповідно до ч.1 ст.652 ЦК України, істотна зміна обставин, якими сторони керувались при укладенні договору є підставою для зміни або розірвання Кредитного договору, за умови доведеності таких обставин, а не визнання його недійсним. А при укладанні Кредитного договору, [PERSON] було повідомлено про всі умови видачі кредиту, зокрема про розмір подорожчання кредиту та величину реальної процентної ставки за кредитом. Про що сторонами було укладено додаткову угоду №1 від 21.04.2008 року. Таким чином вважав, що в зустрічному позові №2 не наведено та не доведено жодних підстав недійсності Кредитного договору передбачених ст.215 ЦК України, а посилання [PERSON] на порушення Закону України «Про захист прав споживачів» при укладанні Кредитного договору є необгрунтованим. У звязку з викладеним, просив відмовити в задоволенні зустрічного позову №2. Письмових заперечень проти первісного позову [PERSON], [PERSON] та ТОВ «Баварія Сервіс» до суду не подавали. В судовому засіданні, представник ПАТ «ПУМБ» [PERSON], що діє на підставі довіреності, підтримала позовні вимоги у повному обсязі та просила їх задовольнити, в задоволенні зустрічного позову №1 та зустрічного позову №2 просила відмовити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не зявилися, хоча про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином. Представник [PERSON] адвокат [PERSON], що діє на підставі договору, в судовому засіданні позовні вимоги за первісним позовом не визнала, проти їх задоволення заперечувала. Підтримала зустрічний позов №2 та просила його задовольнити. Проти задоволення зустрічного позову №1 не заперечувала. Представник [PERSON] адвокат [PERSON], що діє на підставі договору, в судовому засіданні також позовні вимоги за первісним позовом не визнала, проти їх задоволення заперечувала. Додатково суду пояснила, що вимоги про стягнення пені в розмірі 1387,25 доларів США не підлягають задоволенню, оскільки відповідно до ст.2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» з 14.04.2014 року забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобовязань за кредитними договорами громадянам, які зареєстровані або постійно проживають на території населених пунктів, де проводить антитерористична операція. Крім того, вимоги про стягнення пені в розмірі 1387,25 доларів США є неправомірними, оскільки положення ч.2 ст.192, ч.3 ст.533 ЦК України, Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» не підлягають застосуванню при вирішенні питання про стягнення пені в іноземній валюті. До того ж, ПАТ «ПУМБ» не дотримався строку з шістдесяти календарних днів для звернення до суду, передбачених ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі укладання договору споживчого кредиту. Підтримала зустрічний позов №1 та просила його задовольнити. Проти задоволення зустрічного позову №2 не заперечувала. Представник ТОВ «Баварія Сервіс» адвокат [PERSON], що діє на підставі договору, в судовому засіданні позовні вимоги за первісним позовом не визнала, проти їх задоволення заперечувала. Підтримала зустрічний позов №1 та зустрічний позов №2. Суд, заслухавши пояснення представників сторін та третіх осіб, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши у сукупності надані докази, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч.2 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Стаття 57 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно з ч.2 ст.60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, а ч.4 цієї статті передбачає, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 21 квітня 2008 року між Закритим акціонерним товариством «Донгорбанк», правонаступником якого є ПАТ «ПУМБ» та [PERSON] був укладений Кредитний договір №4. Відповідно до умов вказаного договору, банк надав [PERSON] споживчий кредит зі строком повернення 21 квітня 2015 року згідно графіку, наведеному у додатку №1 до договору, та зі сплатою процентів за користування кредитом за строковою заборгованістю в розмірі 13,0 процентів річних і процентів за безпідставне користування кредитом за простроченою заборгованістю в розмірі 18 процентів річних, а [PERSON] зобовязався повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до п.3.4.2 Кредитного договору, [PERSON] зобовязався сплачувати банку проценти за користування кредитом, нараховані в порядку, передбаченому п.3.3.5 цього договору, до 20 числа (включно) місяця, наступного за місяцем нарахування процентів, а також проценти за безпідставне користування кредитом у випадку порушення позичальником строків повернення кредиту, виходячи зі ставок, зазначених у п.2.1 цього договору. Згідно п.5.1 Кредитного договору, у випадку несвоєчасної сплати процентів за користування кредитом, банк вправі вимагати, а позичальник зобовязаний сплатити, виходячи з офіційного курсу Національного банку України (надалі НБУ) на день оплати, пеню в розмірі 0,05 відсотка від суми заборгованості, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, яка діє в період, за який сплачується пеня, за кожний день прострочки. Також 21 квітня 2008 року між Закритим акціонерним товариством «Донгорбанк», правонаступником якого є ПАТ «ПУМБ» та [PERSON] була укладена додаткова угода №1 до Кредитного договору, зі змісту якої вбачається, що відповідно до постанови НБУ «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» №168 від 10.05.2007 року, банк проінформував позичальника про розмір подорожчання кредиту та величину реальної процентної ставки по кредиту, про що свідчить додаток №2 до цієї угоди (т.1 а.с. 21-23). Крім того, з цієї додаткової угоди вбачається, що [PERSON] з інформацією про умови кредитування був ознайомлений у письмовій формі перед укладанням кредитного договору, про що особисто в ній розписався (т.1 а.с.20). Таким чином, суд вважає що банком були дотримані вимоги законодавства щодо інформування споживача про умови кредитування, передбачені Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, які затверджені постанови НБУ №168 від 10.05.2007 року. Крім того, суд вважає, що саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для визнання Кредитного договору недійсним відповідно до положень ст.ст.203, 215 ЦК України, оскільки кредитні ризики стосуються обох сторін договору, й позичальник при належній завбачливості міг виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. Отже, суд не приймає до уваги твердження представника [PERSON] в цій частині за зустрічним позовом №2. 01 липня 2009 року між Закритим акціонерним товариством «Донгорбанк» та [PERSON] було укладено додаткову угоду №2 до Кредитного договору, відповідно до якої, сторонами було частково змінено графік повернення кредиту в частині розміру платежів (т.1 а.с.24-26). 27 липня 2010 року між Закритим акціонерним товариством «Донгорбанк» та [PERSON] було укладено додаткову угоду №3 до Кредитного договору, відповідно до якої, сторонами було, зокрема розподілено суму кредиту на строкову заборгованість №1 у розмірі 292175,94 доларів США, та строкову заборгованість №2 у розмірі 26454,30 доларів США, змінено графік повернення кредиту з урахуванням визначених заборгованостей; передбачено проценти за користування кредитом за строковою заборгованістю №1 в розмірі 13,0 процентів річних, проценти за користування кредитом за строковою заборгованістю №2 в розмірі 14,0 процентів річних, проценти за користування кредитом за простроченою заборгованістю №1 в розмірі 18,0 процентів річних, проценти за користування кредитом за простроченою заборгованістю №2 в розмірі 19,0 процентів річних. Строк повернення кредиту не змінено (т.1 а.с.27-31). 28 лютого 2011 року між Закритим акціонерним товариством «Донгорбанк» та [PERSON] було укладено додаткову угоду №4 до Кредитного договору, відповідно до якої, сторонами було, зокрема розподілено суму кредиту на строкову заборгованість №1 у розмірі 269111,28 доларів США, та строкову заборгованість №2 у розмірі 49518,96 доларів США, змінено графік повернення кредиту з урахуванням визначених заборгованостей; передбачено проценти за користування кредитом за строковою заборгованістю №1 в розмірі 13,0 процентів річних, проценти за користування кредитом за строковою заборгованістю №2 в розмірі 14,0 процентів річних, проценти за користування кредитом за простроченою заборгованістю №1 в розмірі 18,0 процентів річних, проценти за користування кредитом за простроченою заборгованістю №2 в розмірі 19,0 процентів річних. Строк повернення кредиту не змінено (т.1 а.с.32-35). 30 березня 2011 року між Закритим акціонерним товариством «Донгорбанк» та [PERSON] було укладено додаткову угоду №5 до Кредитного договору, відповідно до якої, сторонами було, зокрема передбачено проценти за користування кредитом за строковою заборгованістю №1 в розмірі 13,0 процентів річних, проценти за користування кредитом за строковою заборгованістю №2 в розмірі 13,5 процентів річних, проценти за користування кредитом за простроченою заборгованістю №1 в розмірі 18,0 процентів річних, проценти за користування кредитом за простроченою заборгованістю №2 в розмірі 18,5 процентів річних. Строк повернення кредиту не змінено (т.1 а.с.36). 31 жовтня 2011 року між ПАТ «ПУМБ» та [PERSON] було укладено додаткову угоду №12896761 до Кредитного договору, відповідно до якої, сторонами було, зокрема змінено графік повернення кредиту з урахуванням визначених заборгованостей. Строк повернення кредиту не змінено (т.1 а.с.37-41). 23 квітня 2012 року між ПАТ «ПУМБ» та [PERSON] було укладено додаткову угоду №14940846 до Кредитного договору, відповідно до якої, сторонами було, зокрема змінено графік повернення кредиту з урахуванням визначених заборгованостей. Строк повернення кредиту не змінено (т.1 а.с.42-46). 05 грудня 2012 року між ПАТ «ПУМБ» та [PERSON] було укладено додаткову угоду №18951753/18951456/18952850/18954244 до Кредитного договору, відповідно до якої, сторонами було, зокрема змінено строк повернення кредиту до 05.06.2022 року, змінено графік повернення кредиту з урахуванням визначених заборгованостей (т.1 а.с.48-61). Також 05 грудня 2012 року, між ПАТ «ПУМБ» та [PERSON] було укладено договір поруки №18875053. Відповідно до умов вказаного договору, [PERSON] поручився перед ПАТ «ПУМБ» за виконання [PERSON] своїх зобовязань за Кредитним договором з урахуванням всіх додаткових угод, підписаних раніше, у тому числі за заборгованістю №1 та заборгованістю №2. Відповідно до п.3.1 Договору поруки, у разі порушення зобовязання боржником, кредитор направляє поручителю письмову вимогу виконати зобовязання (або ту чи іншу його частину). Згідно з п.3.2 Договору поруки, поручитель зобовязався виконати предявлену вимогу кредитора в валюті зобовязання в повному обсязі в строк не пізніше 3 банківських днів з моменту отримання такої вимоги. Пунктом 6.1. Договору поруки сторони передбачили, що порука припиняється з припиненням зобовязання, а також в інших випадках, передбачених чинним законодавством України (т.1 а.с.75-89). З матеріалів справи вбачається, що внаслідок невиконання зобовязань за Кредитним договором, банком 18.07.2015 року на відомі адреси [PERSON] була відправлена вимога №61-05-579 від 15.07.2014 року про дострокове повернення протягом тридцяти днів з дати отримання цієї вимоги всієї суми кредиту та процентів по кредиту (т.1 а.с.67-69, 73, 74). Відповідно до ч.2 ст.1054 ЦК України, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно зі ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Частина 2 ст.1050 ЦК України передбачає, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Визначаючи дату, з якої повинен відраховуватися тридцяти денний строк передбачений у вимозі банку, суд виходить з наступного. В Кредитному договорі та додаткових угодах до нього, позивач [PERSON] в різний час неодноразово вказував адресу м.Маріуполь, бул.50 років Жовтня[ADDRESS]. Відповідно до п.3.4.5 Кредитного договору, у випадку зміни місця фактичного проживання, позичальник зобовязався повідомити банк протягом трьох робочих днів та надати відповідні документи. Суду не надано доказів і сторони проти цього не заперечували, що [PERSON] була змінена адреса місця проживання, яка зазначена у договорі та угодах до нього, про що, відповідним чином повідомлено банк. Отже, суд вважає, що зазначаючи в документах певну адресу свого проживання, [PERSON] самостійно та добровільно прийняв на себе усі ризики щодо отримання адресованих йому поштових відправлень. Тобто, з урахуванням нормативів і нормативних строків пересилання поштових відправлень, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України №958 від 28.11.2013, суд погоджується з позицією ПАТ «ПУМБ», що при належному виконанні [PERSON] своїх обовязків в частині отримання поштових повідомлень, цілком справедливою датою отримання вимоги банку є 25 липня 2014 року. Таким чином, суд вважає, що ПАТ «ПУМБ» в передбаченому законом порядку змінило строк основного зобовязання за Кредитним договором, визначивши нову дату його виконання 25 серпня 2014 року. Відповідно до розрахунку ПАТ «ПУМБ», у [PERSON] станом на 17.09.2014 року (включно) виникла кредитна заборгованість, проти розміру якої сторони не заперечували, а саме: за кредитною заборгованістю в розмірі 204631,06 доларів США, з яких: кредитна заборгованість №1 в розмірі 173147,20 доларів США, кредитна заборгованість №2 в розмірі 31483,86 доларів США, а також заборгованість за процентами в розмірі 21973,45 доларів США, з яких: проценти за користування строковою заборгованістю №1 в розмірі 17439,87 доларів США, проценти за користування простроченою заборгованістю №1 в розмірі 1046,45 доларів США, проценти за користування строковою заборгованістю №2 в розмірі 3297,41 доларів США, проценти за користування простроченою заборгованістю №2 в розмірі 189,72 доларів США. Відповідно до ст.525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Стаття 526 ЦК України передбачає. що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.3 ст.1049 ЦК України, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Доказів того, що вимога банку про дострокове повернення всієї суми кредиту та процентів по ньому була виконана [PERSON] суду не надано. Таким чином, суд вважає, що вимоги банку про стягнення з [PERSON] кредитної заборгованості в розмірі 204631,06 доларів США та заборгованості за процентами в розмірі 21973,45 доларів США є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Пунктом п.5.1 Кредитного договору передбачено право банку вимагати від позичальника сплатити, виходячи з офіційного курсу НБУ на день оплати, пені в розмірі 0,05 відсотка від суми заборгованості, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, яка діє в період, за який сплачується пеня, за кожний день прострочки. В той же час, суд не може цілком погодитися з розміром пені, нарахованої ПАТ «ПУМБ», оскільки відповідно до ст.2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України №1053-р від 30.10.2014 року «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція», м.Маріуполь було включено до переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Проте, 05.11.2014 року дію вказаного розпорядження було зупинено розпорядженням Кабінету Міністрів України №1079-р. Отже, вимоги ПАТ «ПУМБ» про стягнення суми пені, яка була нарахована банком за період з 21.04.2014 року по 17.09.2014 року за порушення строків сплати процентів за кредитною заборгованістю №1 в розмірі 508,56 доларів США, за порушення строків сплати процентів за простроченою кредитною заборгованістю №1 в розмірі 30,89 доларів США, за порушення строків сплати процентів за кредитною заборгованістю №2 в розмірі 96,17 доларів США, за порушення строків сплати процентів за простроченою кредитною заборгованістю №2 в розмірі 5,6 доларів США, а всього 641,22 доларів США стягненню з [PERSON] не підлягає. Таким чином, стягненню підлягає й сума пені виходячи з офіційного курсу НБУ на день ухвалення рішення, а саме в розмірі 17087,06 гривень ((1387,25 641,22) х 22,903985). При цьому, суд відхиляє доводи представника [PERSON] про те, що стягнення пені в доларів США є неправомірними, оскільки в силу положень ч.2 ст.192, ч.3 ст.533 ЦК України, Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» та умов договору, суд має право ухвалити рішення про стягнення пені за прострочку виконання грошового зобовязання в іноземній валюті з переведенням в українську валюту за курсом, встановленим НБУ на день ухвалення рішення. Відповідно до ст.553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Згідно зі ст.554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Згідно п.3.2 Договору поруки, поручитель зобовязався виконати предявлену вимогу кредитора у валюті зобовязання в повному обсязі в строк не пізніше 3 банківських днів з моменту отримання такої вимоги. З матеріалів справи вбачається, що вимога про виконання зобовязань за Договором поруки була направлена ПАТ «ПУМБ» на адресу [PERSON] 16.09.2014 року (т.1 а.с.95, 96), а позов до предявлено 29.09.2014 року, тобто після 13 календарних днів. Доказів того, що вимога банку про дострокове повернення всієї суми кредиту та процентів по ньому була виконана [PERSON] суду не надано. Таким чином, суд вважає, що вимоги банку про стягнення з [PERSON] кредитної заборгованості в розмірі 204631,06 доларів США, заборгованості за процентами в розмірі 21973,45 доларів США та суми пені в розмірі 17087,06 гривень, як поручителя [PERSON] також є обґрунтованими та підлягають задоволенню. При цьому, суд не приймає до уваги твердження представника [PERSON] адвоката [PERSON] за зустрічним позовом №1 про те, що на момент предявлення банком вимоги, Договір поруки, в силу ч.4 ст.559 ЦК України припинив свою дію зі спливом шести місячного строку, так як прострочка зі сплати чергового щомісячного платежу по Кредитному договору виникла ще 31.12.2013 року. Так як, відповідно до ч.4 ст.559 ЦК порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. При цьому, п.24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» розяснив, що при вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно зі статтею 526 ЦК зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобовязання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобовязань за цим договором строк предявлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобовязання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобовязання у повному обсязі або у звязку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Судом встановлено, що додатковою угодою №18951753/18951456/18952850/18954244 від 05.12.2012 року до Кредитного договору, сторонами було змінено строк виконання основного зобовязання з 21.04.2015 року на 05.06.2022 року. Проте, відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України і цей строк згодом було змінено ПАТ «ПУМБ» шляхом направлення [PERSON] вимоги №61-05-579 від 15.07.2014 року та встановлено строку з 25 серпня 2014 року. Таким чином, суд вважає, що відрахування шестимісячного строку в межах якого може бути предявлено вимогу до поручителя, повинно починатися саме з дати настання виконання основного зобовязання, а не чергових платежів по ньому. Вказана позиція узгоджується з висновками Верховного Суду України у справах 6-1085цс15, №6-1077цс15, №6-352цс15. Також суд не приймає до уваги твердження представника [PERSON] адвоката [PERSON] про те, що вираження грошових зобовязань в доларах США, а також використання доларів США як засобу платежу за Кредитним договором, суперечить ст.99 Конституції України, ст.ст.524, 533 ЦК України, ст.3 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», ст.35 Закону України «Про Національний банк України». Відхиляючи вказані аргументи за зустрічним позовом №2 суд виходить з того, що згідно зі ст.99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу. Статтею 192 ЦК України передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. При цьому, ч.3 ст.533 ЦК України встановлює, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Таким чином, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання). Щодо доводів представника [PERSON] адвоката [PERSON] за зустрічним позовом №2 про відсутність у банка індивідуальної ліцензії на валютні операції, то суд бере до уваги, що вимоги пп.«в» п.4 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» передбачають наявність індивідуальної ліцензії НБУ на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватися. Отже, надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. Щодо доводів представника [PERSON] адвоката [PERSON] за зустрічним позовом №2 про визнання недійсним договору іпотеки, то суд виходить з того, що вимоги про визнання правочину недійсним можуть заявлятися як сторонами правочину, так і будь-якою заінтересованою особою в разі, якщо таким правочином порушено її права чи законні інтереси. Проте, ані [PERSON], ані його представником не надано доказі того, що Договором іпотеки порушено їх права. До того ж, власником предмету іпотеки є ТОВ «Баварія Сервіс», яка ніяких вимог щодо недійсності правочину не заявляла. Щодо доводів представника [PERSON] адвоката [PERSON] за зустрічним позовом №2 про нарахування додаткових процентів за користування грошовими коштами, то суд виходить з того, що відповідно до ст.1056-1 ЦК України, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. До того ж, ст.546 ЦК України передбачає, що договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання. Таким чином, суд вважає, що нарахування додаткових процентів за користування кредитом, за умови, якщо їх нарахування було погоджено сторонами під час укладання договору не є порушенням прав [PERSON], а є умовою, яка визначається залежно від кредитного ризику та інших факторів, які враховуються банком під час надання кредиту. Відхиляючи пояснення представника [PERSON] адвоката [PERSON] щодо недотримання ПАТ «ПУМБ» вимоги шістдесяти календарних днів для звернення до суду, передбачених ч.10 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», суд виходить з положень абз.6 ч.10 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якого, якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність. Позов до [PERSON] та [PERSON] було предявлено ПАТ «ПУМБ» 29.09.2014 року. До моменту ухвалення рішення, а це більше одного року, ані [PERSON], ані [PERSON] жодних дій щодо усунення порушень з виконання грошових зобовязань за Кредитним договором та повернення до графіку сплати кредиту не вчинили. Таким чином, на думку суду, лише формальний підхід щодо дотримання положень абз.6 ч.10 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» не може бути підставою для відмови ПАТ «ПУМБ» у задоволенні його позовних вимог. До того ж, й сама ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» не містить вимог щодо відмови у позові, якщо не дотримано положення ч.10 ст.11 цього Закону. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. З матеріалів справи вбачається, що ПАТ «ПУМБ» під час розгляду справи було сплачено судового збору на суму 4141,20 грн. Отже, виходячи з вимог пропорційності, з відповідачів підлягає стягненню сума у розмірі 4129,60 грн. або по 2064,80 грн. з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: partial