Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-26 00:00:00

6 березня 2014 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, який обґрунтував тим, що 14.06.2007 року він, за договором купівлі продажу, придбав земельну ділянку площею 0,455 га., розташовану за адресою: [ADDRESS], а 2 листопада 2007 року отримав державний акт про право власності на зазначену земельну ділянку. Згодом з'ясувалося, що на придбаній позивачем земельній ділянці, збудовано житловий будинок з іншими господарськими спорудами. Після з'ясування вищевикладених обставин, він звернувся з позовом до [PERSON] про усунення порушень права власності на земельну ділянку та рішенням Самарського районного суду від 20.09.2012 року, було зобов'язано [PERSON] за власний рахунок, знести усі будівлі та споруди з його земельної ділянки, відновити її стан та передати у його розпорядження. Також у провадженні Самарського суду була цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі - продажу земельної ділянки від 14.06.2007 року, де позивач просив суд визнати зазначений договір недійсним вважаючи його фіктивним. В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] надав суду договір купівлі - продажу домоволодіння від 29.01.2008 року, відповідно до умов якого він придбав у [PERSON] домоволодіння [ADDRESS] та виключно на підставі цього договору набув та зареєстрував право власності на домоволодіння № 54 та набув право власності на земельну ділянку під ним на підставі державного акту про право власності від 30.01.2009 року. Ознайомившись з текстом договору купівлі - продажу домоволодіння від 29.01.2008 року, укладеним між [PERSON] та [PERSON], він дійшов висновку, що зазначений договір є нікчемним, оскільки предметом купівлі - продажу є садиба - тобто земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими спорудами, комунікаціями та насадженнями. Оскільки відповідач [PERSON], за вказаним договором купівлі-продажу придбав у відповідача [PERSON], житловий будинок, інші споруди, що розташовані на його земельній ділянці, то внаслідок цього правочину земельна ділянка [PERSON] вибула з його фактичного володіння та розпорядження, чим суттєво порушується його право власності на землю. Вказані обставини стали причиною звернення до суду з вказаним позовом, в якому позивач просить суд встановити нікчемність договору купівлі - продажу домоволодіння від 29.01.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 238 та скасувати державну реєстрацію права власності на домоволодіння №54 за [PERSON] (а.с.4-6). В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги повністю. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог, з підстав викладених у письмових запереченнях. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився. Заслухавши пояснення сторін ознайомившись з матеріалами справи, перевіривши та оцінивши наявні докази, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з наведених нижче підстав. В судовому засіданні було встановлено, що 29 січня 2008 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі - продажу домоволодіння, відповідно до умов якого [PERSON] придбав у [PERSON] домоволодіння [ADDRESS] з належними будівлями та спорудами, розташованими на земельній ділянці площею 539 кв.м. (державний акт на право приватної власності на землю на підставі договору купівлі - продажу від 26.12.2005 року № 9440) (а.с.7-8). На підставі цього договору, [PERSON] набув та зареєстрував право власності на домоволодіння № 54 та набув право власності на земельну ділянку під ним на підставі державного акту про право власності від 30.01.2009 року. Вказані обставини не заперечувалися сторонами в судовому засідання та встановлені рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20.09.2012 року, яке набрало законної сили (а.с.9-15). Цим же рішенням суду було зобов'язано [PERSON] знести за власний рахунок будівлі та споруди, розташовані на земельній ділянці по [ADDRESS], яка належить [PERSON] та відновити її стан та передати у його розпорядження (а.с.15). Позивач вважає, що оскільки відповідач [PERSON] за договором купівлі-продажу від 29.01.2008 року придбав у відповідача [PERSON], житловий будинок, що розташований на його земельній ділянці, тому цей договір повинен бути визнаний нікчемним, а право власності [PERSON] на це домоволодіння підлягає скасуванню. Однак такі доводи позивача є безпідставним, оскільки предметом спірного договору купівлі продажу не є перехід права власності на земельну ділянку [ADDRESS], яка належить позивачу. Крім того, договір купівлі - продажу від 29.01.2008 року застосування терміну «садиба», також не містить, а за загальним визначенням терміну «домоволодіння» на відміну від «садиби» - це комплекс споруд які знаходяться на одній земельній ділянці, але при цьому не відносить земельну ділянку до складової частини домоволодіння. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] на час вчинення продажу [PERSON] домоволодіння та до набуття позивачем права власності на земельну ділянку по [ADDRESS] (14.06.2007 року) володів на праві приватної власності домоволодінням [ADDRESS], таке право було зареєстровано, жодних правочинів щодо відчуження частин свого домоволодіння позивачу не здійснював, що спростовує доводи останнього про відчуження спірним договором належного позивачу майна. Відповідно до ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Таким чином, сам факт укладання договору купівлі-продажу домоволодіння від 29.01.2008 року жодним чином не змінює правовідносин позивача та не порушує його прав, а лише константує зміну власника домоволодіння, тому як наслідок - не може вважатися таким, що спрямований на порушення конституційних прав та свобод позивача з врахуванням того, що цей договір не передбачав переходу права власності на майно, яке належить саме позивачу. За правилом ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. (ч. 1 ст. 216 ЦК України). Отже, наслідком визнання нікчемності правочину повинно бути повернення сторін договору у попереднє становище, а саме повернення у власність [PERSON] домоволодіння та повернення [PERSON] сплачених за цим договором коштів, що жодним чином не впливає на законі права та інтреси позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Ця норма пов'язує право на звернення до суду із захистом прав, свобод чи інтересів саме особи яка звернулась до суду. З огляду на те, що позивач не являється стороною договору купівлі-продажу домоволодіння від 29.01.2008 року, жодних законних прав чи свобод у разі визнання правочину недійсним в нього не виникне, тому він немає права вимагати встановлення нікчемності цього правочину в контексті того, що він є заінтересованою особою, як це передбачено п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року. Відповідно до положень вказаної Постанови, вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду у разі наявності відповідного спору, однак між сторонами вказаного правочину спору не існує, а право позивача, як не сторони правочину, ставити вимогу саме про встановлення нікчемності правочину - не передбачено законом та не відповідає способу захисту його цивільного права у відповідності до ст. 16 ЦК України, так само як і його вимога про скасування державної реєстрації права власності [PERSON] на домоволодіння. Згідно вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд роз'яснював позивачу його права та обов'язки, попереджав про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, а тому розглядаючи позов в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів, як того вимагає ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд приходить до висновку про відмову у його задоволенні.

Outcome: dismissed