Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-26 00:00:00

31.10.2013 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулася до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до [PERSON] (далі по тексту - відповідач) про розподіл спільного майна подружжя та визнання права власності на ? частину. Так, позивач просить суд: - визнати спільною сумісною власністю садовий будинок [ADDRESS], загальною площею 59,1 кв.м.; - визнати право власності на ? частину садового будинку [ADDRESS], загальною площею 59,1 кв.м., за [PERSON]. Позивач - [PERSON], в судові засідання 11.12.2013 року, 23.01.2014 року та 27.02.2014 року не з'явилась, але подала до суду заяву, згідно якої заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач - [PERSON], відзив або заперечення на позов [PERSON] до суду не надав та в судові засідання 11.12.2013 року, 23.01.2014 року та 27.02.2014 року не з'явився без поважних причин, про причини неявки суд не повідомив, будь-яких клопотань не заявляв, хоча був належним чином повідомлений про час та місце судових засідань, що підтверджується наявними в матеріалах справи відповідними поштовими повідомленнями про вручення йому копії позовної заяви [PERSON] з додатками до неї, копії ухвали суду та повісток про призначення слухання справи. Відповідно до ч.4 ст.169 Цивільного процесуального кодексу України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). У разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи (ч.1 ст.224 ЦПК України). Згідно із ст.157 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі, а справи про поновлення на роботі, про стягнення аліментів - одного місяця. У виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду справи, суд ухвалою може подовжити розгляд справи, але не більше як на п'ятнадцять днів. Враховуючи викладені обставини, норми чинного законодавства та ті факти, що відповідач в судові засідання не з'явився, будь-яких клопотань не заявляв, хоча був належним чином повідомлений про час та місце проведення судових засідань, позивач в судові засідання не з'явився, але просив розглянути справу без його присутності та проти винесення заочного рішення не заперечував, строк розгляду справи, відповідно до ст.157 Цивільного процесуального кодексу України, закінчився і ніхто із сторін не заявив клопотання про його подовження, суд вважає за можливе і необхідне, у відповідності до ч.4 ст.169, ч. 1 ст.224 Цивільного процесуального кодексу України розглянути справу без участі сторін або їх представників, на підставі наявних та достатніх для розгляду матеріалів справи. У відповідності до ч.2 ст.197 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши позовну заяву, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є законними, правомірними, обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, 27.12.1978 року між [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], було зареєстровано шлюб у Малиновському Відділі актів цивільного стану м. Одеси, актовий запис № 964. Під час шлюбу, було побудовано садовий будинок [ADDRESS], загальною площею - 59,1 кв.м., який складається з: 1 - коридор - 5,2 кв.м., 2 - кухня - 7,7 кв.м., 3 - приміщення - 16,6 кв.м., 4 - коридор - 2,7 кв.м., 5 - приміщення - 16,2 кв.м., хоз. блок під літ. «ж», який було зареєстровано на [PERSON] на підставі свідоцтва на право власності № 210 від 24.07.1998 року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Затоківської селищної ради № 13 від 07.07.1998 року. Відповідно до технічного паспорту від 27.07.1998 року (реєстровий номер 2-210), власником садового будинку [ADDRESS], є [PERSON] 20.02.2000 року [PERSON] було отримано Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії ІV-ОД № 054822 на земельну ділянку [ADDRESS] За твердженням позивача, в серпні 2013 року їй стало відомо, що відповідач шукає можливості провести відчуження спірного садового будинку без її дозволу та відома. 23.01.2014 року [PERSON] було подано до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області заяву про забезпечення позову в порядку статті 151 Цивільного процесуального кодексу України шляхом накладення арешту на садовий будинок [ADDRESS], який зареєстровано на ім'я [PERSON] на підставі свідоцтва на право власності від 24.07.1998 року № 210, виданого Затоківською селищною радою на підставі рішення виконавчого комітету Затоківської селищної ради від 07.07.1998 року за № 13. Така заява [PERSON] була мотивована тим, що на даний час невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення в майбутньому у випадку відчуження [PERSON] садовий будинок [ADDRESS] в період розгляду справи в суді. В підтвердження даного факту, [PERSON] до заяви про забезпечення позову додала роздруковане оголошення [PERSON] з сайту «slando.ua», з якого дійсно вбачався намір відповідача продати спірне майно набуте у шлюбі, яке належить йому на праві власності. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 23.01.2014 року було вжито заходи забезпечення позову шляхом накладання арешту на садовий будинок [ADDRESS], який зареєстровано на ім'я [PERSON] на підставі свідоцтва на право власності від 24.07.1998 року № 210, виданого Затоківською селищною радою на підставі рішення виконавчого комітету Затоківської селищної ради від 07.07.1998 року за № 13. Дані обставини і стали підставою для звернення [PERSON] до суду з відповідним позовом. У відповідності до ч.3 ст.368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ст.60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хворобою, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Закон закріплює існування двох видів права спільної власності: з визначенням часток учасників - спільна часткова і без визначення таких часток - спільна сумісна. Центральним у їх розмежуванні є те, що частка співвласників у праві спільної часткової власності є вираженою арифметично (1/2, 2/3, 4/5 і т. д.). Натомість частка учасника спільної сумісної власності у спільному майні завчасно не визначена. Остання встановлюється при поділі майна між співвласниками, а також при виділі частки когось із них. Однією з підстав набуття права спільної сумісної виступає факт укладення (реєстрації) шлюбу. Стаття 60 Сімейного кодексу України поширює правовий режим спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям за час шлюбу, що є продовженням загальної норми ч.3 ст.368 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст.69 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. Статтею 70 Сімейного кодексу України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними, або шлюбним договором. Оскільки спільна сумісна власність не передбачає визначення часток учасників, а поширюється на усе майно, при здійсненні поділу такого майна слід виходити з презумпції рівності часток. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Відповідно до п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» встановлено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Як вбачається з матеріалів справи, садовий будинок [ADDRESS], побудований [PERSON] та [PERSON] в період спільного шлюбу. Але і на даний час єдиним власником зазначеного садового будинку є [PERSON], який в добровільному порядку ухиляється від поділу будинку з [PERSON] Таким чином, суд вважає, що [PERSON], відповідно до ст.ст. 60, 69, 70 Сімейного кодексу України, ч.3 ст.368 Цивільного кодексу України має право на отримання частки на садовий будинок [ADDRESS], придбаний та побудований сторонами в період спільного шлюбу. Виходячи з вищевикладеного, враховуючи рівність сторін перед судом, суд не вбачає ніяких порушень цивільних прав відповідача у разі задоволення позовних вимог. Відповідно до ст.6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, суд дійшов до висновку, що вимоги [PERSON] до [PERSON] про розподіл спільного майна подружжя та визнання права власності на ? частину підлягають задоволенню. Відповідно до ст.ст. 79, 88 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню сплачений судовий збір за розгляд позовної заяви.

Outcome: approved