Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-12 00:00:00

29 жовтня 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - позивач) звернулося із вказаним вище позовом до [PERSON] (далі-відповідач), мотивуючи тим, що 04.07.2008 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» і відповідачем було укладено кредитний договір № б/н, згідно якого позивач надає відповідачеві кредит у розмірі 2500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Позивач вказані зобовязання виконав, відповідач скористався кредитом, але станом на 30.09.2015 року не виконує належним чином свої зобовязання згідно вказаного Договору, внаслідок чого утворилась заборгованість на загальну суму 20522,10 грн., яка складається із заборгованості за кредитом 12723,69 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом 6244,98 грн., заборгованості за пенею та комісією за користування кредитом 100,00 грн., а також із штрафів відповідно до пункту 8.6. «Умов та правил надання банківських послуг»: 500,00 грн. штраф( фіксована частина), 953,43 штраф (процентна складова). З огляду на вказане, просить суд стягнути з відповідача вказану заборгованість, а також судовий збір у розмірі 1218,00 грн. Представники позивача та відповідача у судове засідання не зявилися, подали суду заяви, згідно якої просили розглядати справу без їх присутності. Зясувавши обставини та оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов слід задовольнити повністю, виходячи з наступних встановлених обставин і відповідних їм правовідносин. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. 04 липня 2008 року між закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] було укладено кредитний договір приєднання № б/н (далі - Договір) /а.с.8-14/. Як вбачається із копії статуту публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» - позивача, він є правонаступником всіх прав та зобовязань Закритого акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» /а.с. 19/. Позивач на виконання умов Договору відкрив відповідачеві картковий рахунок, відповідач скористався кредитним лімітом, але станом на 30.09.2015 року не виконує належним чином свої зобовязання згідно вказаного Договору, внаслідок чого утворилась заборгованість на загальну суму 20 522,10 грн., яка складається із заборгованості за кредитом 12 723,69 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом 6 244,98 грн., заборгованості за пенею та комісією за користування кредитом 100,00 грн., а також із штрафів відповідно до пункту 8.6. «Умов та правил надання банківських послуг»: 500,00 грн. штраф (фіксована частина), 953,43 штраф (процентна складова), що підтверджується розрахунком заборгованості та умовами договору /а.с. 4-14/. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Згідно ст. 212 ЦПКУкраїни, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд критично оцінює посилання представника відповідача на те, що останній не може відповідати за використання кредитних коштів, які були зняті 12.06.2014 року із його картки. Оскільки вказане було здійснено невідомою особою після викрадення кредитної картки 11.06.2014 року /а.с. 94/. Адже відповідно до п. 14.16 ст. 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» № 2346-III від 05.04.2001 користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу зобов'язаний негайно повідомити банк у спосіб, передбачений договором. Згідно п. 6.1 Положення «Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою Правління Національного банку України від 30 квітня 2010 року № 223 (далі - Положення), яке було чинним на дату втрати кредитної картки відповідачем, користувач зобов'язаний використовувати спеціальний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, та не допускати використання спеціального платіжного засобу особами, які не мають на це законного права або повноважень. П. 6.8. вказаного Положення встановлює, що користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред'явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. З огляду на вказане положення, ВСУ у своїй постанові від 13.05.2015 року по справі № 6-71цс15 зробив правовий висновок, що не встановивши обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, не дають підстав говорити про вину користувача як підставу цивільно-правової відповідальності. Однак як вбачається із повідомлення представника банку кошти із платіжної картки відповідача, якою він користувався відповідно до умов Договору від 04 липня 2008 року, 12.06.2014 року знімались через банкомат /а.с. 151/. До того ж кредитна картка була втрачена відповідачем 11.06.2014 року, однак у банк з метою заблокувати кредитну картку відповідач звернувся тільки на другий день /а.с. 77, 84-85/. За таких обставин, наявні підстави для цивільно-правової відповідальності відповідача за неналежне виконання умов Договору, що призвело до виникнення заборгованості, про яку заявив позивач та підлягає до стягнення. А позов до задоволення. Згідно частини 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а тому із відповідача на користь позивача слід стягнути також 1218 грн. 00 коп. сплаченого судового збору /а.с. 1/. На підставі ст. ст. 526, 1054 ЦК України, враховуючи правову позицію ВСУ, висловлену у постанові від 13.05.2015 року по справі № 6-71цс15,

Outcome: approved