Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-04 00:00:00

30 квітня 2013 року позивачі звернулись до суду із вищевказаним позовом. В обґрунтування заявлених вимог вони посилаються на те, що їм на праві спільної часткової власності належить домоволодіння [ADDRESS] Зазначене домоволодіння складається з двох житлових будинків, господарських будівель та споруд. По межах їхньої земельної ділянки встановлена огорожа. Вказане домоволодіння знаходиться на земельній ділянці площею 0,0852 га. Поряд із вищевказаною земельною ділянкою знаходиться земельна ділянка [PERSON]. При оформленні документів для приватизації земельної ділянки позивачів було виявлено, що фактично їх земельна ділянка становить не 0,0852 га, а 0,0808 га. При отриманні державних актів на право власності на землю з'ясувалось, що частина земельної ділянки позивачів площею 0,0044 га наприкінці 90х років приватизована колишнім власником домоволодіння [ADDRESS] - [PERSON] У 1998 році [PERSON] приватизував частину земельної ділянки домоволодіння [ADDRESS], яка граничить із земельною ділянкою позивачів, у межах земельної ділянки, наданої йому для обслуговування житлового будинку та частину земельної ділянки домоволодіння [ADDRESS], чим збільшив свою земельну ділянку за рахунок сусідньої земельної ділянки на 0,0044 га. У 2010 році [PERSON] подарував приватизовану ним земельну ділянку своїй колишній дружині - [PERSON]. Позивачі не заперечували проти приватизації [PERSON] його земельної ділянки, оскільки не знали, що він при виготовленні технічної документації на земельну ділянку повідомив неправдиві відомості щодо дійсних меж своєї земельної ділянки працівникам управління земельних ресурсів, які виготовляли технічну документацію. Працівники управління земельних ресурсів не повідомили позивачів, на той час користувачів суміжної земельної ділянки, про час та дату проведення робіт із закріплення межовими знаками меж земельної ділянки домоволодіння [ADDRESS]. Вони виконали замовлення [PERSON] без наявних матеріалів інвентаризації земель, планово-картографічних матеріалів, без перевірки правових підстав надання земельної ділянки у користування [PERSON], її площі та межі, оскільки відображені ними межі земельної ділянки та її площа не співпадають з межами технічної документації на домоволодіння [ADDRESS] та домоволодіння [ADDRESS]. На час, коли позивачі почали оформляти документи для приватизації своєї земельної ділянки, їм не було відомо, що [PERSON] рішенням № 497 виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради народних від 19.03.1998 року передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0407 га, а згідно плану, виготовленого працівниками управління земельних ресурсів і зазначеного рішення, йому було надано державний акт на право приватної власності на землю в межах, вказаних [PERSON] працівникам управління земельних ресурсів. При отриманні позивачами, співвласниками земельної ділянки домоволодіння [ADDRESS], державних актів на право приватної власності на землю виявилось, що їх земельна ділянка зменшилася відносно фактичних меж на 0,0044 га. Таким чином, за рахунок земельної ділянки позивачів, ділянка [PERSON] збільшилась на 0,0044 га, а земельна ділянка позивачів відповідно зменшилась на 0,0044 га. Просили: визнати незаконним рішення № 497 виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради народних депутатів від 19.03.1998р. в частині передачі у приватну власність земельної ділянки площею 0,0407 [PERSON], розташованій по [ADDRESS]; визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю, виданий 17.04.1998 і виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради на земельну ділянку площею 0,0407 га для обслуговування житлового будинку по [ADDRESS], зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за № 010299. У судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивачів [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити у повному обсязі, при цьому посилаючись на підстави викладені в позовній заяві. У судове засідання представник Дніпропетровської міської ради не з'явився. У передуючих судових заперечував проти задоволення позовних вимог, просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. У судове засідання [PERSON] не з'явилася, надала до суду клопотання про розгляд справи за її відсутності, а також письмові заперечення. Інші сторони у судове засідання не з'явились. Справа розглянута в порядку ст. 169 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON], [PERSON], [PERSON] на праві спільної часткової власності належить домоволодіння [ADDRESS], що підтверджується договором дарування частини домоволодіння від 08.11.2002 року (а.с.18), договором дарування житлового будинку від 07.03.1998 року (а.с.12), свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 02.11.2009 року та свідоцтвом про право власності на 37/100 частини домоволодіння від 21.11.2002 року (а.с.13, 17). [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,0808 га, яка розташована по [ADDRESS], що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серія ЯЛ 866215 (а.с.9). [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,0407 га, яка розташована на території Красногвардійського району, м. Дніпропетровськ, вул. Токарна, буд. 4, яка належить їй на підставі договору дарування земельної ділянки за реєстровим № 2-768 від 15.04.2010р. (а.с.46). Як передбачено ч.ч.1-2 ст.78 Земельного кодексу України, право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Згідно з ч.1 ст.152 ЗК України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть, якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Також і стаття 104 ЗК України визначає, що власники та землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати припинення діяльності на сусідній земельній ділянці, здійснення якої може призвести до шкідливого впливу на здоров'я людей, тварин, на повітря, земельні ділянки та інше. Відповідно до ст. 106 ЗК України власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивачі в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, могли б скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Нормами діючого законодавства не передбачено захисту порушеного права саме в межах заявлених вимог позивачами. Позивачами не надано до суду доказів того, яким саме чином порушене його право саме Дніпропетровська міська рада та [PERSON], оскільки, при проведенні приватизації [PERSON] ще у 1998 р., позивачі не заперечували та дали свою згоду для приватизації, про що самі зазначають у позовній заяві та підтвердили у судовому засіданні [PERSON] та представник [PERSON], що свідчить про те, що у цьому випадку права позивачів порушені не були, також не надано до суду доказів того, що їх земельна ділянка становить 0,0852 га, а не 0,0808 га., як зазначено у позові. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню, а ні повністю, а ні частково. Виходячи із вищевикладеного, суд вважає за необхідне в задоволенні позовних вимог [PERSON], [PERSON], [PERSON] до Дніпропетровської міської ради, [PERSON], третя особа: Дніпропетровське міське управління земельних ресурсів про визнання незаконним рішення та недійсним державного акту на право власності на землю відмовити. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, враховуючи результат розгляду справи, суд вважає за необхідне судові витрати судові витрати по сплаті судового збору у сумі 230 грн. 00 коп. понесені [PERSON] віднести за його рахунок. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed