Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-25 00:00:00

29.08.2018 р [PERSON] (далі позивач) звернувся до Енергодарського міського суду Запорізької області з позовною заявою до [PERSON] (далі відповідач), уточнивши яку 04.10.2018 р. (а.с.16-17), зазначає, що 25.08.2015 р. він надав [PERSON] позику в сумі 1300 (одна тисяча триста) доларів США та 200 (двісті), що підтверджується розпискою. Неодноразові звернення з вимогою про повернення коштів були проігноровані відповідачем, який уникає спілкування. Позивач також зазначає, що 22.11.2016 р. він направив відповідачу вимогу про повернення коштів за договором позики у термін до 25.12.2016 р., однак кошти повернуто не було. Добровільно відповідач своїх зобовязань не виконує, у звязку з чим він змушений звернутися до суду. Станом на 02.07.2018 р., враховуючи курс НБУ у національній валюті відносно вартості 1 Євро 30,58 грн. та 1 долару США 26,33 грн., розмір суми основного боргу становить 40345 грн. У звязку з тим, що відповідач прострочив повернення суми позики, на думку позивача, він відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України повинен сплатити за період з 01.2017 по 06.2018 р. розмір інфляційних витрат, виходячи із суми боргу, розмір яких становить 7399 грн. та 3 процента річних що складає 1804,63 грн. Просить суд: стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму основного боргу 40345 грн., суму інфляційних витрат 7399 грн., три проценти річних від простроченої суми 1804,63 грн., а всього 49548,63 грн. Ухвалою Енергодарського міського суду від 08.10.2018 р. провадження по справі було відкрито та призначено підготовче судове засідання (а.с.19). Ухвалою Енергодарського міського суду від 26.12.2018 р. підготовче провадження по справі закрито та справу призначено до розгляду по суті (а.с.29). В судове засідання позивач [PERSON] не зявився, надав до суду письмову заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує, просить суд їх задовольнити, не заперечує проти розгляду справи у заочному провадженні (а.с.35). У судове\~засідання відповідач\~[PERSON] не зявився\~повторно,\~про поважність\~причин неявки\~суд не\~повідомив,\~заяв або\~клопотань про\~відкладання слухання\~справи,\~розгляд справи\~у відсутності,\~заяв про\~зміну місця\~проживання,\~відзиву або\~заперечень на\~позовну заяву\~-\~до суду\~не надав.\~Дані про\~місце роботи\~або електронна\~адреса відповідача\~у суду\~відсутні. Про день, час та місце розгляду справи відповідач повідомлявся рекомендованою поштовою кореспонденцією через відділення поштового звязку «Укрпошта» в порядку визначеному ч.7 ст.128 ЦПК України за адресою його місця проживання чи місця перебування, зареєстрованого у встановленому законом порядку, відповідно до даних зазначених в інформаційній довідці з Сектора реєстрації Енергодарської міської ради (а.с.12), яка співпадає з адресою місця проживання зазначеною у позовній заяві (а.с.17) однак до суду повернулись поштові конверти судового відправлення з відповідними відмітками «Укрпошти» (а.с.24, 31, 34), що свідчить про їх неотримання відповідачем. Згідно ч.9 ст.28 ЦПК України, позови до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування якого невідоме, пред'являються за місцезнаходженням майна відповідача чи за останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання або перебування чи постійного його заняття (роботи). Згідно ч.8 п.4\~ст.128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Враховуючи приписи ст.ст. 28, 128, 223, 280 ЦПК України, відсутність клопотань або заяв про відкладення слухання справи, відсутності даних про поважність причин неявки відповідача, наявність згоди сторони позивача про розгляд справи за відсутності відповідача у заочному провадженні, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності відповідача за останнім відомим зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем його проживання, ухваливши заочне рішення. У звязку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи, на підставі ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку: Згідно з ч.1 ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Згідно ч.2 ст.11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно ст.16 ЦК України,\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин 1 та 2 статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Позикові відносини регулюються положеннями глави 71 ЦК України. Поняття договору позики визначено статтею 1046 ЦК України, згідно з якою за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Відповідно до статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Судом встановлено, що 25.08.2015 р. [PERSON]Т (відповідачем по справі) було написано розписку про те, що ним взято у борг у [PERSON] (позивача по справі) грошові кошти в розмірі 1300 (одна тисяча триста доларів) та 200 (двісті Євро) (а.с.5). Зазначена розписка підтверджує факт виникнення у відповідача перед позивачем грошового зобовязання. Позивачем 22.11.2016 р. було направлено письмову вимогу відповідачу щодо повернення у строк до 25.12.2016 р. взятих у борг грошових коштів (а.с.6, 7). Згідно зі ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Тобто, у визначений строк та у порядку передбаченого договором позики, відповідач повинен був виконати взяті на себе зобовязання (ч.1 ст.1049 ЦК України). Частиною 1 статті 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до положень ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці. На час розгляду справи, в матеріалах справи відсутні докази того, що сума позики відповідачем повністю або частково була повернута позивачу, а отже відповідачем не виконано зобовязань за договором позики, яким в даному випадку є боргова розписка, у визначений строк та порядок, а отже, позивачем доведено суду факт невиконання відповідачем своїх зобовязань за договором позики від 25.08.2015 р. Згідно зі\~статтею 99 Конституції України\~грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини 1 та 2 статті 192 ЦК України). Такі випадки передбачені статтею\~193, частиною 4 статті\~524 ЦК України,\~Законом України від 16.04.1991 р. №959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність»,\~Декретом Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 р. №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»,\~Законом України від 23.09.1994 р. № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Згідно зі\~статтею 524 ЦК України\~зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Відповідно до ч.1\~ст.533 ЦК України\~грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта, вважається єдиним законним платіжним засобом на території України. Частина 2\~статті 533 ЦК України\~допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Позивач просить суд про стягнення з відповідача на свою користь заборгованості у гривневому еквіваленті відносно іноземної валюти зазначеної у договорі позики (розписки) за курсом визначеним НБУ України станом на 02.07.2018 р. За змістом\~статті 1 Закону України «Про Національний банк України»\~від 20 травня 1999 року №679-XIV, облікова ставка НБУ - один із монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ встановлює для банків та інших суб'єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів. Згідно статті 2 Закону України «Про Національний банк України»\~від 20 травня 1999 року №679-XIV, НБУ є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються\~Конституцією України, цим\~Законом\~та іншими законами України. Частиною другою статті 46 Закону України «Про Національний банк України»\~від 20 травня 1999 року №679-XIV, НБУ здійснює дисконтну валютну політику, змінюючи облікову ставку НБУ для регулювання руху капіталу та балансування платіжних зобов'язань, а також коригування курсу грошової одиниці України до іноземних валют. Відповідно до п.30.1\~ст. 30 Закону України від 05.04.2001 р. №2346-ІІІ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні»\~моментом виконання грошового зобов'язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою. Як зазначалось, доказів погашення відповідачем суми заборгованості на користь позивача матеріали справи не містять, а отже порушення щодо визначення суми заборгованості у гривневому еквіваленті станом на 02.07.2018 р. суд не вбачає, та при проведенні перерахунку, суд вважає можливим врахувати курс іноземної валюти зазначеної у договорі позики відносно гривні оприлюдненого на офіційному сайті Національного банку України в Інтернет ресурсі: https://bank.gov.ua/control/uk/curmetal/currency/search/form/day, станом на 02.07.2018 р., який відповідає курсу зазначеному позивачем у позові та становить: вартість долара США відносно гривні, дорівнює, з розрахунку 100 доларів США - 2632.7494 грн., вартість Євро з розрахунку 100 Євро відносно гривні - 3058.2017 грн., тобто вартість 1 долару США буде становить 26,33 грн., а вартість 1 Євро 30,58 грн. Отже, розмір заборгованості за договором позики, в перерахунку на гривневий еквівалент, розрахований станом на 02.07.2018 р. буде дорівнювати наступному: 1300 доларів США х 26,33 грн. = 34229,00 грн. + 200 Євро х 30,58 грн. = 6116,00 грн., тобто загальний розмір боргу за розпискою становитиме суму у 40345 грн.. Враховуючи зазначене вище, відсутність доказів на спростування встановлених судом обставин, суд дійшов висновку, що вимога позивача щодо стягнення з відповідача на його користь розміру основного боргу за договором позики підлягає задоволенню та стягненню з відповідача на користь позивача в розмірі 40345 грн. Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача на його користь розміру інфляційних витрат та трьох відсотків річних від простроченої суми заборгованості за період з 01.2017 р. по 06.2018 р. в сумі 7399,00 грн. та 1804,63 грн., відповідно, суд дійшов наступного. Частиною 1\~ст.1048ЦК України\~передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до частини першої\~статті 1050 ЦК України\~якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до\~статті 625 цього Кодексу. Згідно з приписами ч.2 ст.625 ЦК України\~боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Передбачене ч.2 ст.625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12, постанові [PERSON] Верховного Суду від 16.01.2019 р. по справі №464/3790/16-ц. Отже, враховуючи зазначене, вимога позивача в частині стягнення з відповідача на його користь розміру трьох відсотків річних від простроченої суми заборгованості за період з 01.2017 р. по 06.2018 р. підлягає задоволенню, однак в сумі 1810,55 грн. а ні в сумі 1804,63 грн. як зазначає позивач, враховуючи, що розмір у 3% річних вираховується за формулою: (розмір суми боргу) х (процентну ставку, тобто 3%) : 100% : (кількість днів на рік) х (кількість днів прострочки), тобто: 40345 грн. х 3% : 100% : 365 х 546 = 1810,55 грн., а отже позивачем було допущено арифметичну помилку при проведенні розрахунку розміру 3% річних від простроченої суми заборгованості за період з 01.2017 р. по 06.2018 р., яка підлягає усуненню. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних витрат в розмірі 7399,00 грн., суд вважає необхідним в цій частині відмовити, оскільки за змістом\~статті 1 Закону України від 03.07.1991 р. №1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення»\~індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується\~Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору позики, а отже індексації не підлягає. З урахуванням зазначеного вище, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню розмір заборгованості за договором позики в загальній сумі 42155,55 грн., яка складається з основної суми розміру заборгованості за договором позики - 40345,00 грн. та 1810,55 грн. - розміру 3% річних від простроченої суми заборгованості за період з 01.2017 р. по 06.2018 р., вимоги щодо стягнення суми інфляційних витрат задоволенню не підлягають. Позивач просить суд також стягнути з відповідача на його користь суму сплаченого судового збору за звернення до суду (а.с.18 зворот). Згідно п.2 ч.5 ст.265 ЦПК України, у резолютивній частині рішення зазначається про розподіл судових витрат. Згідно квитанції, позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір в розмірі 704 , 80 грн. (а.с.1). Враховуючи приписи ст.141 ЦПК України, суд вважає можливим стягнути з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір в сумі 704,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial