Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-25 00:00:00

29 травня 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути з відповідача компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки у розмірі 1101,72 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 14596,00 грн. На обгрунтування позовних вимог зазначив, що 26 лютого 2017 року працював у відповідача та наказом № 847К від 15 листопада 2016 року його було звільнено з посади фахівця з обслуговування клієнтів управління з експлуатації мережі відділень західного регіону ТОВ «МІСТ «МППВ» згідно ст. 38 КЗпП України. Проте при звільненні йому не було виплачено всіх сум, що належать йому від підприємства при звільнені. З банківської виписки з особового розрахункового рахунку вбачається, що заборгованість по основній сумі заробітної плати за відпрацьовані дні листопада 2016 року в сумі 1489,92 грн., було погашено відповідачем лише 28 грудня 2016 року, а компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки не виплачено до цього часу. Згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати та відомостей з Пенсійного фонду, компенсація за сім днів невикористаної ним відпустки складає 1101,72 грн., а середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, за станом на 11 травня 2017 року складає 14569,00 грн. У зв'язку з тим, що з ним не було проведено повного розрахунку, просив суд позов задовольнити. В судовому засіданні позивач [PERSON] пред'явлений позов підтримав, суду пояснив, що у у день звільнення з ним не було проведено повного розрахунку. Неодноразові усні звернення до відповідача позитивного результату не дали. При звільненні його не було письмово повідомлено про нараховані та належні йому суми від підприємства. Просив позов задовольнити. Відповідач явку повноважного представника для участі в судовому засіданні не забезпечив, про час ти місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про що свідчить розписка представника відповідача (а.с.66). Згідно письмових заперечень на позовну заяву від 14 червня 2017 року відповідач у задоволенні позову просить відмовити. Суть заперечень зводиться до невірного розрахунку позивачем суми заборгованості за 43 дні затримки виплати заробітної плати [PERSON], та компенсації за невикористану відпустку. В задоволенні позову ТОВ «МІСТ «МППВ» просить відмовити у повному обсязі. У відповідності до ч. 1 ст. 224 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Позивач [PERSON] не заперечує проти такого вирішення справи. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково, виходячи з таких підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 26 лютого 2016 року до 15 листопада 2016 року працював у відповідача. Наказом № 847К від 15 листопада 2016 року його було звільнено з посади фахівця з обслуговування клієнтів управління з експлуатації мережі відділень західного регіону ТОВ «МІСТ «МППВ» згідно ст. 38 КЗпП України (а.с.35). У відповідності до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводяться в день звільнення. Усупереч вказаної правової норми 15 листопада 2016 року, тобто у день звільнення позивача, з ним не було проведено повного розрахунку. З розрахункових листків за листопад-грудень 2016 року видно, що позивачу [PERSON] було нараховано 1696,77 грн., з яких 1171,00 грн. - оклад за період з 01 по 15 листопада 2016 року, та 525,77 грн. компенсації за сім днів відпустки. Всього належить до виплати за мінусом військового збору та податку з доходів фізичних осіб 1489,02 грн. (а.с.61). З банківської виписки з особового рахунку, на яку покликається позивач видно, що 1489,02 грн. йому було виплачено 28 грудня 2016 року (а.с.7). Таким чином з позивачем [PERSON] було проведено фактичний розрахунок лише 28 грудня 2016 року, тобто час затримки розрахунку становить 43 дні. Статтею 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. З позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивач [PERSON] звернувся до суду 29 травня 2017 року, тобто поза межами тримісячного строку, встановленого ч. 1 ст. 233 КЗпП України. За змістом ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, встановлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки. Строк звернення [PERSON] до суду з позовом підлягає поновленню. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Саме невиконання відповідачем вказаного обов'язку, на переконання суду, призвело до несвоєчасного звернення [PERSON] з позовом до суду, оскільки поставило позивача у стан невизначеності розміру заборгованості сум, що належать йому від підприємства при звільненні. Згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до правової позиції, наведеної у Постанові Верховного Суду України № 6-144цс13 від 29 січня 2014 року, яка згідно з ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, передбачені статтею 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Нарахування відшкодування проводиться відповідно до п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08 лютого 1995 року № 100, шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна заробітна плата розраховується діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Згідно довідки про доходи від 08 червня 2017 року № МП000000065, розмір заробітної плати позивача за два останні місяці (вересень-жовтень 2017 року), що передували місяцю звільнення, становив 4618,11 грн. (2276,11+2342,00=4618,11). У вказаному періоді, з врахуванням листа Міністерства соціальної політики України від 20 липня 2015 року № 10846/0/14-15/13 «Про розрахунок норм тривалості робочого часу на 2016 рік» позивачем було відпрацьовано 44 робочих дні. Відповідно середньоденна зарплата позивача становить 104,95 грн. (4618,11/44=104,95). Фактичний час затримки виплати заробітної плати з 15 листопада 2017 року по 28 грудня 2017 року становить 43 робочих дні. Суд визначає середній заробіток позивача за весь час затримки по день фактичного розрахунку, шляхом множення середньоденної заробітної плати на число робочих днів у розрахунковому періоді і така сума складає 4512,85 грн. (104,95*43=4512,85). Згідно з абзацом 3 пункту 3 Порядку усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахувань на податки, стягнення аліментів тощо. Таким чином відповідач повинен виплатити позивачу вказану суму, за мінусом утриманих визначених законом податків. В частині позовних вимог про стягнення з відповідача компенсації за невикористані дні щорічної відпустки у розмірі 1101,72 грн. суд вважає, що позов у цій частині до задоволення не підлягає. З розрахункових листків за листопад-грудень 2016 року видно, що позивачу [PERSON] в листопаді 2016 року було нараховано компенсацію за сім днів відпустки в сумі 525,77 грн., яку 28 грудня 2017 року виплачено позивачу (а.с.61). Відповідачем розраховано та визначено компенсацію відпустки [PERSON] за сім днів, яка складає 525,77 грн. (а.с.57). Доказів неправомірного визначення відповідачем суми компенсації за невикористані сім днів щорічної відпустки позивачем не надано, а тому в задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Оскільки від сплати судового збору позивач звільнений на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», а тому у відповідності до ч. 3 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір пропорційно до задоволеної частини вимог. Позов задоволено на 28%, відтак в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 185,60 грн. (640*29%=185,60).

Outcome: partial