Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-04 00:00:00

31.05.2016 року позивач звернувся до суду із позовною заявою, в якій просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №6/1/27/2007/980-АП/33 від 11.12.2007 року у розмірі 280998,66 грн., яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 74450,21 грн., заборгованості за відсотками у розмірі 111893,01 грн., пені за прострочення сплати кредиту у розмірі 87155,44 грн. та штрафу за порушення умов кредитного договору у розмірі 7500,00 грн. Також просив стягнути з відповідача судові витрати понесені позивачем у розмірі 4214,98 грн. В обґрунтування позиву позивач зазначив, що 11.12.2007 року між ВАТ КБ «Надра» (правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра») та [PERSON] був укладений договір «Автопакет» №6/1/27/2007/980-АП/33, відповідно до якого позивач надав відповідачу у тимчасове користування на умовах забезпечення, повернення, строковості та платності грошові кошти у розмірі 75000,00 грн. строком до 08.11.2014 року. За користування кредитом була встановлена відсоткова ставка у розмірі 19,65% та він був виданий для придбання автотранспортного засобу. Позивач виконав взяті на себе зобовязання та надав відповідний кредит відповідачеві, однак відповідач під час дії кредитного договору від виконання взятих на себе зобовязань ухиляється, у звязку з чим виникла заборгованість, яку позивач просить стягнути з відповідача. У судове засідання представник позивача не з`явився, про день, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином (а.с.51 повернута до суду повістка про виклик у судове засідання 05.09.2016 року з відміткою про вручення), причини неявки суду не повідомив. Представник ПАТ КБ «надра» надав суду засобами електронної пошти заяву від 29.06.2016 року разом із своєю довіреністю (а.с.30-31), в якій просив слухати справу за відсутності представника позивача, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] проти позову заперечував у повному обсязі, надавши суду 15.07.2016 року у порядку ст.128 ЦПК України свої заперечення разом з додатками (а.с.34-47), в яких вказав, що підставою для не сплати було те, що автомобіль, на придбання якого відповідач отримав кредит 19.06.2008 року потрапив у ДТП, в результаті якого йому були спричинені багаточисленні ушкодження, що унеможливили його подальшу експлуатацію у нормальному режимі. У звязку з вказаною подією відповідач, враховуючи, що предмет застави за кредитним договором був застрахований, намагався, щоб позивач отримав страхове відшкодування за вказаний автомобіль та компенсував виділені на кредит кошти зі страхової виплати, однак позивач отримувати вказане відшкодування не забажав, у звязку з чим відповідач вимушений був самостійно захищати свої інтереси перед страховою компанією у суді. Відповідним рішенням суду таке страхове відшкодування було відповідачу присуджено, в той час позивач від отримання вказаного відшкодування самоусунувся з невідомих причин. Додатково у своїх запереченнях просив стягнути з позивача 77686,00 грн. у якості компенсувати матеріальних збитків та моральної шкоди, а також витрат на правову допомогу. У судовому засіданні підтримав свої доводи з вищевказаних міркувань та просив стягнути суму 77686,00 грн. з позивача по справі. Вислухавши відповідача, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Надра» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб слід відмовити у повному обсязі, виходячи з наступного. Перш за все суд відмовляє у прийнятті зустрічної позовної заяви [PERSON] що стягнення з ПАТ КБ «Надра» 77686,00 грн., з яких 50000,00 грн. моральна шкода, 15930,00 грн. матеріальні збитки від знищення автомобіля, 5000,00 витрати на правову допомогу адвоката, 3876,00 грн. - сплата за проведення авто-технічної експертизи та 2880,00 грн. сплата за охорону автомобіля на стоянці, оскільки вказані вимоги були викладені не у зустрічній позовній заяві, а у запереченнях на первинну позовну заяву. Тим самим позивач порушив норми статей 123 та 124 Цивільного процесуального кодексу України щодо порядку викладення зустрічної позовної заяви, до того ж не навівши жодного доказу на підтвердження своєї позиції всупереч вимогам п.6 ч.2 ст.119 ЦПК України. Щодо предмету спору, то тут судом встановлені наступні правовідносини. 11.12.2007 року між позивачем (в організаційно-правовій формі, що існувала на той час) та відповідачем був укладений договір «Автопакет» №6/1/27/2007/980-АП/33, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу кредит у розмірі 75000,00 грн. із щомісячної сплатою відсотків у розмірі 19,65% на залишок заборгованості за кредитом терміном дії до 08.11.2014 року із цільовим призначенням на придбання автомобіля марки «Samand», моделі «El», 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], свідоцтво про реєстрацію АХС072803. У судовому засіданні відповідач факт отримання кредиту не заперечував, тому суд вважає вказану обставину встановленою, незважаючи на відсутність у матеріалах справи меморіальних ордерів про перерахування коштів від позивача цільовим призначенням для придбання автомобіля відповідачем. Відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Як встановлено у мотивувальній частині рішення Дзержинського районного суду Харківської області від 18.07.2013 року за позовом [PERSON] до приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Гарантія», третя особа по справі ПАТ КБ «Надра» про стягнення страхового відшкодування та відшкодування моральної шкоди (а.с.39-43), 10.12.2007 року між ПрАТ «СК «Гарантія» та відповідачем зі згоди позивача як вигодонабувача (про що було зазначено у договорі) у випадку страхового випадку був укладений договір добровільного страхування транспортного засобу №05-178-01/07, згідно з яким відповідач застрахував у ПрАТ «СК «Гарантія» автомобіль марки «Samand», моделі «El», реєстраційний номер [NUMBER]. 19.07.2008 року тобто трохи більше ніж через сім місяців після отримання кредитних коштів сталося ДТП із автомобілем, на придбання якого були виділені відповідні кредитні кошти ПАТ КБ «Надра». Через несплату страхового відшкодування ПрАТ «СК «Гарантія» відповідач [PERSON] на протязі 4 років з 09.04.2009 року до 16.10.2013 року судився з вказаною страховою компанією щодо отримання відповідного страхового відшкодування, оскільки позивач по справі як первинний вигодонабувач самоусунувся від отримання вказаного відшкодування з невідомих суду причин. Вказаний факт був встановлений рішенням апеляційного суду Харківської області під час розгляду справи №2/638/2569/13, провадження 22-ц/790/5725/13 (а.с.44-47), яке як було встановлено судом відповідно до даних єдиного державного реєстру судових рішень в касаційному порядку не оскаржувалося та набрало законної сили. Вказаним рішенням було змінено рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 18.07.2013 року та з ПрАТ «СК «Гарантія» на користь [PERSON] було стягнуто 62924,69 грн. відшкодування за укладеним 10.12.2007 року договором добровільного страхування транспортного засобу №05-178-01/07 автомобіля марки «Samand», моделі «El», реєстраційний номер [NUMBER], на придбання якого були витрачені кредитні кошти позивача. У мотивувальній частині вказаного рішення було зазначено, що «як вбачається з матеріалів справи, ПАТ КБ «Надра», який є вигодонабувачем за укладеним між [PERSON] та СК «Гарантія» договором добровільного страхування, долучений до участі у справі в якості третьої особи, але його представник у судове засідання суду першої та апеляційної інстанції на протязі 4 років розгляду справи не з`явився, протягом пяти років з дня настання страхового випадку із самостійним позовом про стягнення з ПрАТ «СК «Гарантія» страхового відшкодування на свою, як вигодонабувача, користь до суду не звернувся, будь-яких інших активних дій, які б свідчили про бажання отримати страхову виплату не вчинив. Проте звертався з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за укладеним між ними 11.12.2007 року кредитним договором у розмірі 138554,00 грн., 74450,00 грн. з яких є кредитом, який було надано позивачу на придбання вищевказаного автомобіля». У розрахунку заборгованості, наданої позивачем по справі (а.с.7) зазначено, що позивач за період з 16.01.2008 року до 17.06.2008 року, тобто до моменту ДТП сплатив на користь позивача 9740,79 грн. у якості погашення основної суми кредиту з урахуванням процентів та 4115,48 грн. у якості погашення додаткових платежів, визначених договором у розмірі 5625,00 грн., а загалом 13856,27 грн., що з урахуванням страхового відшкодування у розмірі 62924,69 грн., визначених рішенням суду від 16.10.2013 року та залишкової вартості автомобіля повинні були повністю компенсувати позивачу його витрати (включаючи комісію та інші приховані, але обов`язкові, платежі) на видачу кредиту. В той же час позивач при вирішенні вказаного питання від отримання такої компенсації самоусунувся. З позовом до суду звернувся 31.05.2016 року, даних (конкретне рішення суду) про результат розгляду справи про стягнення заборгованості з [PERSON], про яке було зазначено в рішенні апеляційного суду Харківської області від 16.10.2013 року суду, як і відповідач [PERSON], суду не надав, отримавши заперечення відповідача з додатками своєї думки щодо вказаного заперечення та доданих до нього рішень судів не висловив, тому суд вважає, що в даному випадку відсутні винні дії відповідача [PERSON], а позивач ПАТ КБ «Надра» припустився прострочки кредитора, що прямо вплинуло на розрахунки між сторонами та виниклий спір. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно з ч.3 та ч.4 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом, а суд, у свою чергу, сприяє всебічному та повному з`ясуванню обставин справи: розяснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України. Частиною 1 статті 613 Цивільного кодексу України визначено, що кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобовязання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обовязку. Відповідно до ч.1 ст.614 ЦК України особа, яка порушила зобовязання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобовязання. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed