Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-24 00:00:00

7 вересня 2015 року [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом з вимогами стягнути з відповідача: заробітну плату на суму 1602,97 грн.; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні на суму 40130,68 грн., мотивуючи їх тим, що у день звільнення з роботи 12 березня 2015 року відповідач не провів з нею розрахунок на вказану суму за відсутності спору про розмір виплат і тому повинен нести відповідальність, передбачену ст. 117 КЗпП України, у виді середнього заробітку за час затримки розрахунку, з 13 березня по 7 вересня 2015 року, тобто з наступного дня після звільнення з роботи, до дня звернення до суду. 22 грудня 2015 року [PERSON] подала до суду заяву про збільшення позовних вимог, мотивуючи її тим, що 27 листопада 2015 року отримала заборгованість по зарплаті у повному обсязі, тому додатково просила стягнути середній заробіток за період з 8 вересня 2015 року по 26 листопада 2015 року на суму 18749,58 грн., а всього просила стягнути 58880,26 грн. за весь час затримки розрахунку при звільненні. Відповідач подав заперечення на позовну заяву, які мотивував відсутністю вини підприємства з посиланням на те, що заборгованість перед позивачем на суму 1602,97 грн. на день звільнення склаладася з нарахованої частини соціальної допомоги за періоди тимчасової непрацездатності з 27 січня по 6 лютого 2015 року на суму 1134,25 грн. та з 2 березня по 11 березня 2015 року на суму 468,72 грн., яка підлягала виплаті за рахунок Фонду соціального страхування. Кошти на суму 90573,36 грн. для соціальних виплат, в т.ч. для виплати позивачеві, надійшли від Фонду соціального страхування на відкритий підприємством спеціальний рахунок в установі банку 25 березня 2015 року. 27 березня 2015 року підприємство здійснило оплату податків і зборів, що нараховуються на ці виплати, після чого банк провів безготівкове перерахування частини коштів на суму 27574,66 грн. на карткові рахунки працівників, однак видачу готівкових коштів на решту суми 85315,37 грн. для виплати іншим працівникам через касу підприємства не зміг цього дня забезпечити. У перший наступний робочий день 30 березня 2015 року на підставі постанови державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГУЮ в м. Києві [PERSON] від 25.03.2015 р. про арешт коштів боржника зазначена сума коштів була арештована, а 02.04.2015 примусового списана з спеціального рахунка підприємства на погашення боргу. Вказана постанова державного виконавця була визнана незаконною і скасована ухвалою господарського суду Київської області, зміненою постановою Київського апеляційного господарського суду від 30.06.2015 р., однак неправомірно списані соціальні кошти не були повернуті. У звязку з цим підприємство звернулося до господарського суду м. Києва з позовом про відшкодування завданих незаконними діями державного виконавця збитків за рахунок державного бюджету. У судовому засіданні позивач просила про задоволення позову в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, посилаючись на те, що ст. 116 КЗпП України зобовязує підприємство в день звільнення працівника провести виплату всіх сум, що належать йому від підприємства. Цього обовязку підприємство щодо неї не виконало, тому має нести відповідальність, передбачену ст. 117 КЗпП України, незалежно від дій державного виконавця. Представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що невиплачені своєчасно кошти не належали підприємству, а були коштами державного соціального страхування, які повинні виплачуватись після надходження їх з Фонду соціального страхування. Своєчасну їх виплату не було проведено не з вини підприємства, а внаслідок незаконних дій державного виконавця. Зважаючи на те, що розгляд судової справи про відшкодування з державного бюджету незаконно списаної суми коштів державного соціального страхування займе тривалий час, підприємство прийняло рішення про їх виплату працівникам за рахунок власних коштів підприємства з наступним відшкодуванням за рахунок присудженої суми, однак такого обовязку у підприємства не було. Зясувавши обставини справи на підставі наданих доказів, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Встановлено, що [PERSON] була прийнята на роботу в КП «УЖКГ» 07.04.2010 р., а 12.03.2015 р. звільнена за власним бажанням по ст. 38 КЗпП України (а.с.6-7). Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум (ч. 1). В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму (ч. 2). Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (ч. 1). Як видно зі змісту довідки про заробітну плату та інші доходи за 2015 рік [PERSON], яка працювала в КП УЖКГ на посаді провідного юрисконсульта та звільнена 12.03.2015 р., не видана зарплата за лютий 1134,25 грн., за березень 468,72 грн., всього 1602,97 грн., яка є заборгованістю по листках непрацездатності та виникла в звязку з примусовим списанням управлінням ДВС даних грошових коштів з рахунку соціального страхування (а.с. 8). Відповідно до ст. 254 КЗпП України основними джерелами коштів загальнообовязкового державного соціального страхування є внески власників підприємств, установ, організацій або уповноважених ними органів чи фізичної особи, працівників. Бюджетні та інші джерела коштів, необхідні для здійснення загальнообовязкового державного соціального страхування, передбачаються відповідними законами з окремих видів загальнообовязкового державного соціального страхування. З часу введення в дію Кодексу законів про працю Української РСР та набрання ним чинності (з 1 червня 1972 року) правове регулювання порядку нарахування та виплати коштів загальнообовязкового державного соціального страхування працівникам підприємств, установ, організацій, фізичних осіб-підприємців змінювалось. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» у редакції, чинній на час виникнення спору, Фонд соціального страхування України є органом, який здійснює керівництво та управління загальнообовязковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку, у звязку з тимчасовою втратою працездатності та медичним страхуванням, провадить акумуляцію страхових внесків, контроль за використанням коштів, забезпечує фінансування виплат за цими видами загальнообовязкового державного соціального страхування та здійснює інші функції згідно із затвердженим статутом (ч. 1). Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 15 цього Закону роботодавець зобовязаний надавати та оплачувати застрахованим особам у разі настання страхового випадку відповідний вид матеріального забезпечення, страхових виплат та соціальних послуг згідно із цим Законом. Згідно п. 4 ч. 5 цієї статті роботодавець несе відповідальність за шкоду, заподіяну застрахованим особам або Фонду внаслідок невиконання або неналежного виконання обовязків, визначених цим Законом. Відповідно до п. 1 ч. 1 статті 22 цього Закону допомога по тимчасовій непрацездатності надається застрахованій особі у формі матеріального забезпечення, яке повністю або частково компенсує втрату заробітної плати (доходу), у разі настання, зокрема, такого страхового випадку, як тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не повязаної з нещасним випадком на виробництві. Згідно ч. 2 цієї статті допомога по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не повязаної з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, виплачується Фондом застрахованим особам починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності або до встановлення МСЕК інвалідності незалежно від звільнення застрахованої особи в період втрати працездатності, у порядку та розмірах, встановлених законодавством. Оплата перших пяти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не повязаної з нещасним випадком на виробництві, здійснюється за рахунок коштів роботодавця у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ч. 1 ст. 30 цього Закону матеріальне забезпечення та соціальні послуги за страхуванням у звязку з тимчасовою втратою працездатності застрахованим особам, які працюють на умовах трудового договору (контракту) призначаються та надаються за основним місцем роботи (крім допомоги по тимчасовій непрацездатності (включаючи догляд за хворою дитиною), допомоги по вагітності та пологах, які надаються за основним місцем роботи та за сумісництвом у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України). Згідно ч. 3 цієї статті рішення про призначення матеріального забезпечення та надання соціальних послуг приймається комісією (уповноваженим) із соціального страхування, що створюється (обирається) на підприємстві, в установі, організації, до складу якої входять представники адміністрації підприємства, установи, організації та застрахованих осіб (виборних органів первинної профспілкової організації (профспілкового представника) або інших органів, які представляють інтереси застрахованих осіб). Комісія (уповноважений) із соціального страхування здійснює контроль за правильним нарахуванням і своєчасною виплатою матеріального забезпечення, приймає рішення про відмову в його призначенні, про припинення виплати матеріального забезпечення (повністю або частково), розглядає підставу і правильність видачі листків непрацездатності та інших документів, які є підставою для надання матеріального забезпечення та соціальних послуг. Комісія (уповноважений) із соціального страхування виконує свої функції відповідно до положення про комісію (уповноваженого) із страхування у звязку з тимчасовою втратою працездатності, яке затверджується правлінням Фонду. За змістом ч. 1 ст. 31 цього Закону підставою для призначення допомоги по тимчасовій непрацездатності є виданий у встановленому порядку листок непрацездатності. Відповідно до ч. 1 ст. 32 цього Закону документи для призначення допомоги по тимчасовій непрацездатності, по вагітності та пологах розглядаються не пізніше десяти днів з дня їх надходження. Повідомлення про відмову в призначенні допомоги із зазначенням причин відмови та порядку оскарження видається або надсилається заявникові не пізніше пяти днів після винесення відповідного рішення. Згідно п. 1 ч. 2 цієї статті допомога по тимчасовій непрацездатності, по вагітності та пологах виплачується застрахованим особам, які працюють на умовах трудового договору (контракту), - у найближчий після дня призначення допомоги строк, установлений для виплати заробітної плати. Порядок фінансування Фондом соціального страхування України страхувальників передбачено статтею 34 цього Закону. Відповідно до ч. 1 цієї статті підставою для фінансування страхувальників робочими органами Фонду є оформлена за встановленим зразком заява-розрахунок, що містить інформацію про нараховані застрахованим особам суми матеріального забезпечення за їх видами. Робочі органи Фонду здійснюють фінансування страхувальників-роботодавців протягом десяти робочих днів після надходження заяви. У разі якщо сума отриманих страхувальником від Фонду страхових коштів перевищує фактичні витрати на надання матеріального забезпечення, невикористані страхові кошти повертаються до робочого органу Фонду, що здійснив фінансування, протягом трьох робочих днів. Згідно положень ч. 2 цієї статті страхувальник-роботодавець відкриває окремий поточний рахунок для зарахування страхових коштів у банках у порядку, встановленому Національним банком України. Страхові кошти, зараховані на окремий поточний рахунок у банку можуть бути використані страхувальником виключно на надання матеріального забезпечення та соціальних послуг застрахованим особам. Страхові кошти, зараховані на окремий рахунок, не можуть бути спрямовані на задоволення вимог кредиторів, на стягнення на підставі виконавчих та інших документів, за якими здійснюється стягнення відповідно до закону. Як встановлено судом, 11.03.2015 р. КП УЖКГ було подано до Славутицької міської виконавчої дирекції Київського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності заяву-розрахунок для здійснення фінансування для надання матеріального забезпечення застрахованим особам за рахунок коштів Фонду на загальну суму 90573,36 грн., в т.ч. [PERSON] за період непрацездатності з 27.01.2015 р. по 06.02.2015 р. на загальну суму 2041,65 грн., в т.ч. за рахунок коштів Фонду 1134,25 грн. (а.с.24-25). 16 березня 2015 року КП УЖКГ було подано до відділення Фонду заяву-розрахунок для надання матеріального забезпечення застрахованій особі [PERSON] за період непрацездатності з 02.03.2015 р. по 11.03.2015 р. на загальну суму 1640,52 грн., в т.ч. за рахунок коштів Фонду 468,72 грн. (а.с.26). 23 березня 2015 року КП УЖКГ було відкрито у відділенні ПАТ «Укрсиббанк» спеціальний поточний рахунок № 26042034376400, МФО 351005 (а.с.23, 68). 24 березня 2015 року КП УЖКГ звернулися до Славутицької міської виконавчої дирекції Київського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності з проханням перерахувати матеріальне забезпечення застрахованим особам згідно вказаних заявок-розрахунків на відкритий спеціальний рахунок 26042034376400 у відділенні ПАТ «Укрсиббанк» (а.с. 27). Згідно виписки по цьому рахунку 25.03.2015 р. на нього було зараховано фінансування за рахунок Фонду згідно вказаних заявок-розрахунків на загальну суму 91042,08 грн. (а.с.28). Згідно виписки по цьому рахунку 27.03.2015 р. з нього проведені обовязкові платежі, а також перераховано на вклади 27574,66 грн. виплат по тимчасовій непрацездатності за лютий 2015 р. згідно списку працівників (а.с.29, 30). Постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Київській області [PERSON] при примусовому виконанні наказу № 911/1741/14 від 28.07.2014 р., виданого господарським судом Київської області про стягнення з КП УЖКГ на користь ТОВ «Зелена Енергія Т» 7790426,07 осн. боргу, 328,63 грн. 3% річних, 222486,71 інфляційних втрат, 73072 грн. судового збору накладено арешт на кошти, що містяться на ряді рахунків, в т.ч. рахунку 26042034376400 в ПАТ «Укрсиббанк» (а.с.31, 72). Згідно виписки по цьому рахунку 02.04.2015 р. проведено примусове стягнення боргу згідно вказаного рішення на суму 85315,37 грн. (а.с.32). Ухвалою господарського суду Київської області від 23 квітня 2015 року, зміненою постановою Київського апеляційного господарського суду від 30 червня 2015 року, частково задоволено скаргу КП УЖКГ на дії відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГУЮ Київської області, визнано незаконними та протиправними дії державного виконавця цього відділу [PERSON] щодо винесення, зокрема, постанови про арешт коштів боржника від 25.03.2015 р., що містяться на рахунку окремого цільового соціально-державного призначення в АТ «Укрсиббанк», № 26042034376400, скасовано вказану постанову та зобовязано зняти арешт з цього рахунка (а.с. 76-81, 33-43). 3 вересня 2015 року КП УЖКГ звернулося з позовом до головного управління Державної казначейської служби України в Київській області та відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Київській області про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної незаконними діями органу державної влади на суму 315121,40 грн. (а.с. 82-84, 45). Вирішуючи спір, суд виходить з наступного. Статті 116 і 117 КЗпП України, на які посилається позивач як на підставу позову, структурно розміщені у главі VII «Оплата праці» цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 94 цієї глави заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно ч. 1 ст. 115 цієї глави заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до положень ст. 2 Закону України «Про оплату праці» до структури заробітної плати входить основна заробітна плата, додаткова заробітна плата, інші заохочувальні та компенсаційні виплати. Згідно ст. 4 цього Закону джерелом коштів на оплату праці працівників госпрозрахункових підприємств є частина доходу та інші кошти, одержані внаслідок їх господарської діяльності. Як випливає з аналізу норм КЗпП України, Закону України «Про оплату праці» та Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування», допомога по тимчасовій непрацездатності не входить до структури заробітної плати і не є заробітною платою, а є матеріальним забезпеченням, яке повністю або частково компенсує втрату заробітної плати (доходу) внаслідок тимчасової непрацездатності працівника, джерелом якого в частині оплати перших пяти днів непрацездатності є власні кошти підприємства-роботодавця, а починаючи з шостого дня і до відновлення працездатності або встановлення інвалідності кошти Фонду соціального страхування, які мають виняткове цільове призначення і не можуть використовуватися на будь-які інші цілі. Порядок нарахування і виплати допомоги по тимчасовій непрацездатності відрізняється від порядку нарахування і виплати заробітної плати. Так, відповідно до положень ст. 30 і ст. 32 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» рішення про призначення допомоги по тимчасовій непрацездатності приймається комісією (уповноваженим) із соціального страхування, що створюється на підприємстві. Документи для призначення допомоги по тимчасовій непрацездатності розглядаються не пізніше десяти днів з дня їх надходження. Допомога по тимчасовій непрацездатності виплачується у найближчий після дня призначення допомоги строк, установлений для виплати заробітної плати. Призначене, але не одержане застрахованою особою своєчасно матеріальне забезпечення виплачується за минулий час у розмірі, встановленому на час настання страхового випадку. Суми матеріального забезпечення, не одержані з вини органу, що призначає матеріальне забезпечення, виплачуються за минулий час з дотриманням вимог законодавства про індексацію грошових доходів населення. Встановлений ст. 34 зазначеного закону порядок фінансування страхувальників Фондом соціального страхування України передбачає здійснення фінансування протягом десяти робочих днів після надходження заяви-розрахунку від страхувальника, що містить інформацію про нараховані застрахованим особам суми матеріального забезпечення за їх видами. Виходячи з аналізу наведених правових норм, суд вважає, що положення ст. 115 і 116 КЗпП України щодо строків виплати заробітної плати та проведення розрахунку при звільненні можуть застосовуватися лише до тих виплат по тимчасовій непрацездатності, які здійснюються за рахунок власних коштів підприємства, тобто за перші пять днів непрацездатності, а також тих, які здійснюються за рахунок Фонду соціального страхування, тобто починаючи з шостого дня і до відновлення працездатності або встановлення інвалідності, які надійшли на спеціальний рахунок підприємства до дня звільнення працівника з роботи. Як встановлено судом, виплата позивачці допомоги по тимчасовій непрацездатності за перші пять днів за рахунок власних коштів підприємства проведена своєчасно до дня звільнення включно, незважаючи на те, що листок тимчасової непрацездатності за другий її період вона надала в день звільнення. Разом з тим, встановлено, що кошти фінансування тимчасової непрацездатності позивачки, починаючи з шостого дня непрацездатності, надійшли від Фонду соціального страхування на спеціальний рахунок підприємства лише 25 березня 2015 року, тобто після її звільнення з роботи, що позбавляло підприємство можливості виплатити їх у день звільнення, оскільки на той момент вони йому не належали, що виключає застосування до спірних відносин положень ст. 116 КЗпП України. Виплату цих коштів в день звільнення за рахунок інших джерел, в т.ч. власних коштів підприємства, з наступною компенсацією за рахунок коштів Фонду соціального страхування чинним законодавством не передбачено. Виходячи з цього, немає підстав і для застосування до підприємства відповідальності за їх невиплату в день звільнення, передбачену ст. 117 КЗпП України. На підставі викладеного, суд дійшов висновку про те, що підстав для задоволення позову немає. Відповідно до правил ст. 88 ЦПК України у разі відмови у задоволенні позову судові витрати позивачеві не відшкодовуються.

Outcome: dismissed