Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-23 00:00:00

30 жовтня 2017 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу. У своїй позовній заяві позивач посилалася на те, що шлюб між нею та відповідачем було зареєстровано 23.11.2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського районного управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 144. Від шлюбу спільних дітей не має. Сімейне життя з відповідачем не склалось, сторони втратили один до одного почуття любові та поваги, що призвело до фактичного припинення шлюбних відносин з січня 2017 року, не ведуть спільного господарства, проживають окремо. Майнового спору не має. Просила суд, розірвати шлюб укладений між нею та відповідачем 23.11.2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського районного управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №144. Позивач у судове засідання не з'явилася, в матеріалах справи наявна заява про розгляд справи без її участі /а.с. 27/, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Також зазначила, що з січня 2017 року вона з відповідачем не веде спільного господарства, не підтримує шлюбні відносини, проживає окремо, майнового спору не має. Просила після розірвання шлюбу залишити їй прізвище «[PERSON]». Відповідач в судове засідання не з'явився, в матеріалах справи наявна заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги позивача визнає в повному обсязі, проти розірвання шлюбу не заперечує. Також зазначив, що з більше року він з позивачем не веде спільного господарства, не підтримує шлюбні відносини, проживає окремо, майнового спору не має. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України (в редакції від 03.10.2017 року), фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, протокол судового засідання не вівся. Дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги позивача є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Згідно ч. 1 ст. 13 СК України частиною національного сімейного законодавства України є міжнародні договори, що регулюють сімейні відносини, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Статтями 51 Конституції України та 24 СК України закріплено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Відповідно до ст. 5 Протоколу № 7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року) - кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Відповідно до ч. 6 ст. 7 СК України жінка та чоловік мають рівні права і обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. Відповідно до ч. 1 ст. 18 СК України кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється в наслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього кодексу. З матеріалів справи судом встановлено, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано 23.11.2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського районного управління юстиції у Дніпропетровській області, про що в книзі реєстрації шлюбів 23.11.2013 року зроблено відповідний актовий запис за № 144, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] від 23.11.2013 року /а.с. 4/. Від шлюбу спільних дітей не має. Відповідно до ч. 3 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Сімейне життя позивача з відповідачем не склалось, сторони втратили один до одного почуття любові та поваги, що призвело до фактичного припинення шлюбних відносин з січня 2017 року, що підтверджується поясненнями позивача викладеними в позові /а.с. 1/, а також поясненнями сторін в заявах від 20.12.2017 року /а.с. 27/ та від 24.01.2018 року. Сторони не ведуть спільне господарство, проживають окремо з січня 2017 року, що підтверджується поясненнями сторін в заявах від 20.12.2017 року /а.с. 27/ та від 24.01.2018 року. Відповідно до ст. 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Надання сторонам строку для примирення на думку суду є недоцільним, оскільки шлюбні відносини припиненні з січня 2017 року, сторони не бажають поновлювати стосунки, будь-яких заходів до примирення не приймають, між сторонами були втрачені почуття любові та поваги, збереження шлюбу суперечить їх інтересам. Майновий спір між сторонами відсутній, що підтверджується поясненнями сторін в заявах від 20.12.2017 року /а.с. 27/ та від 24.01.2018 року. Відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Позивач в заяві від 20.12.2017 року /а.с. 27/ просила залишити їй прізвище «[PERSON]», на підставі ст. 113 СК України суд вважає за можливе залишити позивачу після розірвання шлюбу прізвище «[PERSON]». Відповідно до ст. 112 СК України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України (в редакції від 03.10.2017 року) відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує його права, свободи чи інтереси, а також не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України (в редакції від 03.10.2017 року) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих участниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підставі вище викладеного, суд приходить до висновку, що шлюбно-сімейні відносини між сторонами припинені, їх сім'я розпалася остаточно та відновлена бути не може, а подальше спільне життя та збереження шлюбу суперечитиме їх інтересам, а також враховує визнання відповідачем позову, тому позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України (в редакції від 03.10.2017 року) судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України (в редакції від 03.10.2017 року) судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем не заявлено вимогу про стягнення з відповідача судові витрати, тому суд вважає за необхідне не стягувати з відповідача на користь позивача судові витрати.

Outcome: approved