Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-12 00:00:00

30 грудня 2016 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просила визнати недійсним заповіт, посвідчений 27.03.1996 року від імені [PERSON] на користь [PERSON] з підстав відсутності нотаріального посвідчення. В обгрунтування позову послалась на те, що [INFO] померла мати позивачки, [PERSON]. Після її смерті залишилась спадщина, а саме земельна ділянка площею 3,8 га, згідно сертифікату на земельну частку (пай) за [NUMBER], виданого Татарбунарською районною державною адміністрацією, яка була прийнята та оформлена нею з отриманням 19.01.2000 року свідоцтва про право на спадщину. 20 листопада 2000 року рішенням Татарбунарського районного суду було скасовано її право власності на спадкове майно та визнано за відповідачем, який на той час був неповнолітнім, право власності на будинок, розташований по [ADDRESS], та на земельну частку (пай), площею 3,8 умовних кадастрових гектар, яка залишилась після смерті [PERSON]. Крім того, судом визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, посвідчене державним нотаріусом Татарбунарської державної нотаріальної контори 19.01.2000 року, згідно якого вона стала спадкоємцем по закону на вищезазначену земельну частку (пай). У грудні 2016 року на усний адвокатський запит, за її проханням, до архівного відділу Татарбунарської райдержадміністрації Одеської області щодо наявності повноважень на вчинення нотаріальних дій секретарем Дмитрівської сільської ради у 1996 році, нею була отримана відповідь за №222 від 23.12.2016 року, в якій зазначено, що за результатами вивчення архівної документації, протоколи виконкомів та сесій Дмитрівської сільської ради за період з 1994-1996 років з рішенням щодо покладення обов'язків на вчинення нотаріальних дій на секретаря Дмитрівської сільської ради Татарбунарського району, Одеської області не виявлено. Однак, з довідки Дмитрівської сільської ради Татарбунарського району від 27.12.2016 року слідує, що рішення виконкому за період 1994-1996 років були передані до архівного відділу Татарбунарської районної державної адміністрації. Таким чином, позивачка вважає, що оспорюваний нею заповіт посвідчений секретарем Дмитрівської сільської ради при відсутності повноважень на вчинення нотаріальних дій останньою, що тягне за собою визнання його недійсним з підстав відсутності нотаріального посвідчення. При цьому, посилається, що їй стало відомо про цю обставину лише 23.12.2016 року після отримання відповіді з архівного відділу, тому вважає, що строк звернення нею до суду з вказаним позовом не пропущено. В судове засідання представник позивачки [PERSON] не з'явилась, подавши заяву про розгляд справи у її відсутність, позов підтримала, просила його задовольнити в повному обсязі(а.с.50). Представник відповідача [PERSON] позов не визнав, надавши заяву про розгляд справи у його відсутність та проханням відмовити у задоволенні позову з посиланням на те, що 27.03.1996 року секретарем Дмитрівської сільської ради народних депутатів Кічук В.П., був посвідчений заповіт [PERSON] на користь [PERSON], який, на його думку, відповідав вимогам закону, що діяв на той час. Про існування заповіту позивачка достовірно знала, що підтверджується рішенням Татарбунарського районного суду у цивільній справі №2-574 від 20.11.2000 року за позовом [PERSON] в інтересах неповнолітнього сина [PERSON] до [PERSON], Татарбунарської державної податкової інспекції про визнання права власності на домоволодіння, визнання свідоцтв на право власності на земельний сертифікат та грошовий вклад недійсними та визнання на них права власності іншої особи. Також зазначив, що рішенням Татарбунарського районного суду №515/1329/16-ц від 13 грудня 2016 року [PERSON] було відмовлено у задоволенні позову до [PERSON] про визнання заповіту недійсним. Таким чином, він вважає, що позивачка, достовірно знаючи про наявність оспорюваного нею на теперішній час заповіту, який раніше визнавала під час судового засідання в 2000 році, пропустила строк на пред'явлення позову по новим обставинам, про які вона мала можливість дізнатись ще 16 років тому, а тому просив застосувати строки позовної давності та відмовити в позові(а.с.43-44). Дослідивши матеріали справи та надані представниками сторін доказами, суд приходить до наступного. Відповідно до положень ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Згідно із ст.ст.3, 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України. Перелік можливих способів захисту міститься в ст.16 ЦК України. Статтею 214 ЦПК України передбачено, що суд, встановивши фактичні обставини справи, для вирішення спору повинен застосувати правову норму, яка регулює виниклі правовідносини. Відповідно до ст.5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотньої дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Оскільки позивач поставив питання про визначення недійсним заповіту, який був посвідчений 27.03.1996 року, до спірних правовідносин в частині підстав визнання заповіту недійсним підлягає до застосування ЦК Української РСР 1963 року та інші нормативні акти, які діяли на той час. Відповідно до ст. 47 ЦК УРСР 1963 року нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу. Згідно з ст. 541 ЦК УРСР 1963 року заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений. У разі недотримання вимоги про нотаріальне посвідчення заповіту його може бути визнано недійсним, адже недійсність в силу закону (нікчемність), чинний на той час ЦК УРСР не передбачав. Стаття 48 ЦК Української РСР 1963 року передбачає, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом. Згідно ст.534 ЦК Української РСР 1963р. кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Відповідно до ст. 545 ЦК Української РСР 1963 року недійсність окремих частин заповіту не тягне за собою недійсності його в цілому. Якщо заповіт буде визнаний недійсним, то спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений спадщини, одержує право спадкувати на загальних підставах. Згідно ст. 37 Закону України «Про нотаріат» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), статей 38,42,59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та п.2 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України у населених пунктах, де немає нотаріусів, посадові особи виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад народних депутатів, на яких такий обов'язок покладено рішенням виконавчого комітету відповідної ради, вчиняють нотаріальні дії, зокрема, посвідчують заповіти. Позовна давність, за визначенням статті 256 чинного Цивільного кодексу України - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. У ч. 1 ст. 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом вказаних норм ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Якщо позов не доведений, то підстав для застосування наслідків спливу позовної давності, які визначені у ст. 267 ЦК України, - немає. Аналогічні правила діяли відповідно до ст.ст. 74, 76, 80 ЦК Української РСР в редакції 1963 року. У разі коли цивільне право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення і такі правила не змінилися після набрання чинності ЦК України з 01 січня 2004 року. Судом встановлено, що 27.03.1996 року [PERSON] склала заповіт, посвідчений секретарем Дмитрівської сільської ради народних депутатів Кічук В.П., за яким заповіла все належне їй майно онуку [PERSON] (а.с.9), що є відповідачем у справі. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 21.11.1999 року (а.с.12). Після смерті останньої, батько неповнолітнього на той час спадкоємця [PERSON], фактично вступив у спадок в інтересах сина, виконавши тим самим вимоги ст.549 ЦК УРСР в редакції 1963 року, однак не подав своєчасно нотаріусу заяву про прийняття спадку, що встановлено рішенням Татарбунарського районного суду у цивільній справі №2-574 від 20.11.2000 року за позовом [PERSON] в інтересах неповнолітнього сина [PERSON] до [PERSON], Татарбунарської державної податкової інспекції про визнання права власності на домоволодіння, визнання свідоцтв на право власності на земельний сертифікат та грошовий вклад недійсними та визнання на них права власності іншої особи, яким позовні вимоги [PERSON] в інтересах неповнолітнього сина [PERSON] задоволені, за [PERSON] визнано право власності на домоволодіння, розташоване по [ADDRESS]. Також визнано право на земельний пай, площею 3,8 умовних кадастрових гектарів, виданий члену КСП ім.Дімітрова [PERSON] Татарбунарською районною державною адміністрацією 18.05.1998 року. Визнано недійсним свідоцтво на спадщину по закону, засвідчене державним нотаріусом Татарбунарської державної нотаріальної контори 19.01.2000 року, згідно якого [PERSON] визнана спадкоємицею права на земельний пай площею 3,8 умовних кадастрових гектарів виданий члену КСП ім.Дімітрова [PERSON] Татарбунарською районною державною адміністрацією 18.05.1998 року.(а.с.9-10). Як встановлено вказаним рішенням, в судовому засіданні [PERSON] позов визнала частково та, не оспорюючи заповіту на ім'я, неповнолітнього на той час, сина позивача - [PERSON], не заперечувала проти визнання за ним права власності на спадковий будинок, однак вважала, що має право на грошовий вклад та земельний сертифікат, що залишились після смерті спадкодавця, на які їй було видано свідоцтво про право на спадщину по закону. Рішення набрало чинності 01.12.2000 року. Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, судом встановлено, що у 2000 році позивачка [PERSON], після смерті своєї матері [PERSON], яка настала у 1999 році, під час оспорювання [PERSON] в судовому порядку отриманого нею свідоцтва про право на спадщину по закону на земельний сертифікат та грошовий вклад, не скористалась правом звернення до суду із зустрічним позовом про визнання недійсним заповіту, який був предметом дослідження Татарбунарського районного суду у 2000 році. Крім того, судом встановлено, що рішенням Татарбунарського районного суду №515/1329/16-ц від 13 грудня 2016 року [PERSON] було відмовлено у задоволенні позову до [PERSON] про визнання заповіту недійсним (а.с.45-46). Лише після цього, звернувшись із запитом до архівного відділу Татарбунарської райдержадміністрації Одеської області про наявність повноважень на вчинення нотаріальних дій секретарем Дмитрівської сільської ради у 1996 році, нею була отримана відповідь за №222 від 23.12.2016 року, в якій зазначено, що за результатами вивчення архівної документації, протоколи виконкомів та сесій Дмитрівської сільської ради за період з 1994-1996 років, рішення щодо покладення обов'язків на вчинення нотаріальних дій на секретаря Дмитрівської сільської ради Татарбунарського району, Одеської області не виявлено(а.с.7). Довідкою Дмитрівської сільської ради Татарбунарського району №170 від 06.03.2017 року, наданої на запит суду, повідомляється, що за період з 1994 по 1996 роки не приймалося рішення виконавчим комітетом щодо покладення права здійснення нотаріальних дій на секретаря Дмитрівської сільської ради Кічук В.П.(а.с.49). Таким чином, доказів щодо покладення повноважень права здійснення нотаріальних дій на секретаря Дмитрівської сільської ради у 1996 році, судом не добуто, відповідачем доводи позову з цього приводу не спростовані, тому оспорюваний заповіт [PERSON] від 27.03.1996 року, посвідчений службовою особою Кічук В.П., на яку не покладалось повноважень щодо здійснення нотаріальних дій, не може вважатись укладеним з додержанням встановленої нотаріальної форми. Відповідно до вимог ст.71 Цивільного кодексу УРСР 1963 року, що діяв на момент спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. За змістом ст.76 Цивільного кодексу УРСР 1963 року перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і79 цього Кодексу. Відповідно до п.6 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року, який набрав чинності з 01 січня 2004 року, правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. Відповідно до вимог ч.3 та 4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ч.5 вказаної статті, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Таким чином, в ході судового розгляду було встановлено, що позивачкою [PERSON] порушено строк звернення з позовом до суду, та що вона без будь-яких поважних причин тривалий час, протягом шістнадцяти років, з 2000 року по 2016 рік, не зверталася до суду за захистом свого порушеного права, і представник відповідача [PERSON] заявляє про застосування наслідків пропуску строків позовної давності(а.с.43-44). При цьому позивачка та її представник [PERSON], не заявили клопотання про визнання поважними причини пропуску позовної давності, будь-яких належних і допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що пропущення позовної давності відбулось з поважних причин, суду також не надано та не зазначено джерел їх здобуття. Посилання в позові на дату - 23.12.2016 року, коли їй стало відомо про відсутність в архівному відділі РДА документів щодо покладання обов'язків вчинення нотаріальних дій у 1996 році на секретаря Дмитрівської сільської ради Татарбунарського району, як на дату, коли вона дізналась про своє порушене право, не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки позивачка не була позбавлена можливості в межах установленого законом трирічного загального строку давності звернутись до вказаного органу з відповідним запитом, який зроблений, на її прохання, адвокатом [PERSON] лише в кінці 2016 року, вже після відмови їй Татарбунарським районним судом у задоволенні позову про визнання заповіту недійсним з інших підстав. На думку суду, з урахуванням вимог ст.76 Цивільного кодексу України 1963 року, перебіг строку позовної давності для [PERSON] розпочався з дня виникнення права на позов, коли вона дізналась про порушене своє право, а саме з дня винесення рішення по цивільній справі №2-574 від 20.11.2000 року, яким було визнано недійсним видане їй свідоцтво про право на спадщину за законом, посвідчене державним нотаріусом Татарбунарської державної нотаріальної контори 19.01.2000 року, згідно якого вона набула право по закону на спадкову земельну частку (пай) та визнано право власності на це майно за відповідачем по справі. Відповідно до вимог ч.1 ст.204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, і позивачка, яка без поважних причин пропустила строк звернення з позовом до суду, позбавила себе можливості захистити своє порушене право шляхом визнання оспорюваного заповіту [PERSON] від 27.03.1996 року, посвідченого секретарем Дмитрівської сільської ради Татарбунарського району Кічук В.П., недійсним. З урахуванням викладеного, в задоволенні позову слід відмовити у зв'язку зі спливом строків позовної давності, внаслідок чого, відповідно до вимог ст.88 ЦПК України, понесені позивачем витрати по сплаті судового збору (а.с.1), відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed