Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-20 00:00:00

29.11.2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінанс [PERSON]» звернулося до суду з позовом до відповідача [PERSON], Товариства з обмеженою відповідальністю «Телец-ВАК» про стягнення в солідарному порядку заборгованості за кредитним договором у сумі 820\~340,43 грн. Свій позов позивач обґрунтував тим, що 01.07.2008 року між ВАТ «Ерсте Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №014/4933/2/18971, за умовами якого останньому надано кредит на умовах його забезпечення, строковості, повернення та плати за користування в сумі 414\~700,00 грн. зі строком користування кредитними коштами до 30.12.2035 року, із сплатою 17% річних. Крім того, 01.07.2008 року між ВАТ «Ерсте Банк», [PERSON] та ТОВ «Телец-ВАК» був укладений договір поруки №014/4933/2/18971/2, згідно якого поручитель зобовязався відповідати банком перед у повному обсязі солідарно з позичальником за виконання останнім зобовязань, що випливають з кредитного договору №014/4933/2/18971 від 01.07.2008 року та всіх додаткових угод до нього. 30.07.2014 року між ПАТ «Фідобанк», яке згідно його статуту, є правонаступником ВАТ «Ерсте Банк», та ТОВ «Фінансова компанія «ВЕНДОР» був укладений договір №3 про відступлення права вимоги, згідно якого ПАТ «Фідобанк» відступив ТОВ «Фінансова компанія «ВЕНДОР» свої права вимоги до боржників, у тому числі до [PERSON] за спірним кредитним договором. В подальшому, 18.05.2015 року між ТОВ «Фінансова компанія «ВЕНДОР» та ТОВ «ФІНАНС [PERSON]» був укладений договір про відступлення права вимоги (факторингу) №132, згідно якого право вимоги до [PERSON] за вказаним кредитним договором на суму 820 340,43 грн. було відступлене ТОВ «ФІНАНС [PERSON]». Оскільки відповідач не виконує належним чином своїх зобов'язань за кредитним договором, позивач просив стягнути з нього зазначену заборгованість. Ухвалою від 16.12.2016 року суд відмовив у відкритті провадження в частині позовних вимог ТОВ «Фінанс [PERSON]» до ТОВ «Телец-ВАК» про стягнення заборгованості за кредитним договором та відкрив провадження у справі в частині позовних вимог до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором та призначив справу до судового розгляду. Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 21.03.2017 року залучено до участі у справі правонаступника позивача ТОВ «Фінанс [PERSON]» ТОВ «Фінансова компанія «Інновація». В судове засідання представник позивача не зявився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд не враховувати заперечення відповідача та заяву про застосування строків позовної давності, у звязку з їх необґрунтованістю. В судове засідання відповідач [PERSON] не зявився. Адвокат [PERSON], представник відповідача надав заяву про розгляд справи за його відсутності та відсутності відповідача. Проти задоволення позовних вимог заперечував, мотивуючи тим, що позивач звернувся до суду з даним позовом після спливу строків позовної давності. Враховуючи, що всі особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не зявились, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд дійшов до наступних висновків. У судовому засіданні встановлено, що 01.07.2008 року між ВАТ «Ерсте Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №014/4933/2/18971, за умовами якого останньому надано кредит на умовах його забезпечення, строковості, повернення та плати за користування в сумі 414\~700,00 грн. зі строком користування кредитними коштами до 30.12.2035 року, із сплатою 17% річних. Відповідно до п. 2.1. Кредитного договору, кредитні кошти призначені для інвестування в обєкт нерухомого майна, яким є двокімнатна квартира за адресою: [ADDRESS]. На забезпечення належного виконання зобовязань за кредитним договором 01.07.2008 року між ВАТ «Ерсте Банк» та [PERSON] було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за реєстровим №802, згідно якого, в іпотеку були передані майнові права на двокімнатну квартиру, робочий (будівельний) №158 на третьому поверсі в сьомому підїзді, загальною площею 94,25 кв.м., у будинку №94 по вул. Чигрина в м. Миколаєві, будівництво якої не завершене і яка в майбутньому стане власністю. Крім того, 01.07.2008 року між ВАТ «Ерсте Банк», [PERSON] та ТОВ «Телец-ВАК» був укладений договір поруки №014/4933/2/18971/2, згідно якого поручитель зобовязався відповідати банком перед у повному обсязі солідарно з позичальником за виконання останнім зобовязань, що випливають з кредитного договору №014/4933/2/18971 від 01.07.2008 року та всіх додаткових угод до нього. 22.06.2010 року між ПАТ «Ерсте Банк» та [PERSON] була укладена додаткова угода №1 до кредитного договору, за умовами п. 1.7. якої, повернення кредиту та сплата процентів за користування кредитом здійснюється позичальником щомісячно до 15 числа кожного місяця згідно з графіком погашення, наведеним у додатку №1 до цієї додаткової угоди: з 15.02.2010 року рівними частинами по 5\~986,14 грн., та в останній місяць 2\~473,82 грн., з кінцевим строком повергнення кредиту 15.05.2035 року. 30.07.2014 року між ПАТ «Фідобанк», яке, згідно його статуту, є правонаступником ВАТ «Ерсте Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «ВЕНДОР» був укладений договір №3 про відступлення права вимоги, згідно якого ПАТ «Фідобанк» відступив ТОВ «Фінансова компанія «ВЕНДОР» свої права вимоги до боржників, у тому числі до [PERSON] за кредитним договором №014/4933/2/18971 від 01.07.2008 року, на суму 820\~340,43 грн., в тому числі 413\~944,26 грн. основної заборгованості за кредитом та 406\~396,17 грн. несплачених процентів, яка була визначена банком станом на 30.07.2014 року та зазначена в реєстрі прав вимоги №1 до договору №3 про відступлення права вимоги. 18.05.2015 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ВЕНДОР» та ТОВ «ФІНАНС [PERSON]» був укладений договір про відступлення права вимоги (факторингу) №132, згідно якого право вимоги до [PERSON] за вказаним кредитним договором на суму 820\~340,43 грн. було відступлене ТОВ «ФІНАНС [PERSON]», яке 17.11.2016 року звернулося до суду з даним позовом. В подальшому 10.02.2017 року між ТОВ «ФІНАНС [PERSON]» та ТОВ «Фінансова компанія «ІННОВАЦІЯ» укладено договір про відступлення прав вимоги (факторингу), відповідно до якого ТОВ «ФІНАНС [PERSON]» відступило ТОВ «Фінансова компанія «ІННОВАЦІЯ» право вимоги до [PERSON] за даним кредитним договором, на суму 820\~340,43 грн. У звязку з цим, ухвалою від 21.03.2017 року до участі у цій справі в якості позивача було залучено його правонаступника ТОВ «Фінансова компанія «ІННОВАЦІЯ». За Конституцією України, ст. 49 ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. При цьому, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, для чого роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав. В силу ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Зокрема, цивільні права та обов'язки виникають із договорів та інших правочинів, зміст яких, відповідно до статей 203-204, 215 ЦК України, не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; вони вчинені у формі, встановленій законом, особами, які мають необхідний обсяг цивільної дієздатності, за їх вільного волевиявлення і відповідно до їх внутрішньої волі і спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними. За ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. В силу ст. ст. 3, 627 ЦК України, договору притаманна така риса, як свобода договору. Поряд із справедливістю, добросовісністю і розумністю вона вважається вищою цінністю права, що забезпечує природне існування фізичної особи. Свободу договору можна охарактеризувати як нормативно закріплену можливість особи здійснювати дії, вчинки на власний розсуд, не порушуючи при цьому свободу інших субєктів. Зміст свободи договору в загальному розкривається у ст. 627 ЦК України, яка з посиланням на ст. 6 ЦК України встановлює співвідношення актів цивільного законодавства і договору. За ними, зміст названого принципу проявляється у свободі особи вільно вступати у договірні відносини; самостійно обирати контрагента та вид договору, який регулюватиме їх взаємні відносини; самостійно визначають умови (зміст) договору, структуру і вид договірного звязку. Учасники договору можуть обрати договір, що передбачений законом (так звані поіменовані договори, які прямо передбачені в ЦК України або в іншому нормативному акті), так і договір, не передбачений у законодавстві (не пойменовані), проте породжує права та обовязки його учасників. Одночасно слід зазначити, що договір є підставою виникнення договірного зобовязання під яким, відповідно до ст. 509 ЦК України, слід розуміти правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. За положеннями ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України, грошові зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Одним з видів порушення зобов'язання є його прострочення, тобто невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. За приписами ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Судовий розгляд, яким цивільна справа вирішується по суті, закінчується ухваленням рішення суду. В силу статей 12, 78, 81, 263 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року Про судове рішення у цивільній справі рішення суду у цивільні справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість. Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 77-78, ч. ч. 3-4 ст. 82, 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. При цьому, згідно із статтею 81 ЦПК України, обовязок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача. Так за умовами п. 6.5. кредитного договору №014/4933/2/18971 від 01.07.2008 року кредитор має право достроково вимагати погашення заборгованості позичальника у випадках порушення умов, зокрема, п. 5.2. кредитного договору, стосовно внесення ануїтетних платежів на погашення кредиту та відсотків щомісячно до 15 числа місяця. За останнім абзацом п. 6.5. кредитного договору, стягнення здійснюється за умови попередньої (за 30 днів) надіслання відповідної вимоги Позичальнику. Згідно п. 5.6. кредитного договору, Позичальник зобовязується достроково здійснити повернення кредиту, відсотків та інших платежів, що визначені цим договором, у разі, зокрема, невиконання або неналежного виконання позичальником та/або третіми особами умов цього договору та/або договорів застави, інших договорів, що забезпечують погашення кредиту, та в інших випадках, передбачених цим договором та/або чинним законодавством України. Кошти мають бути повернені протягом 30 днів з моменту надіслання Кредитором на адресу Позичальника відповідного листа-повідомлення. Крім того, за умовами п. п. 5.1., 3.2. додаткової угоди №1 від 22.06.2010 року до кредитного договору, кредитор має право достроково вимагати погашення заборгованості позичальника за кредитом, включаючи прострочену та поточну заборгованість позичальника за процентами, та/або стягнути таку заборгованість, включаючи нараховані проценти за користування кредитом та неустойку (пеню, штрафи) у випадках, зокрема, порушення позичальником п. п. 1.7-1.10, 3.1 цієї угоди, а Позичальник зобовязується в разі отримання вимоги кредитора про дострокове повернення кредиту, сплати процентів та інших платежів на умовах кредитного договору, в тому числі цієї додаткової угоди, повернути/сплатити кошти протягом 30 днів з моменту надіслання кредитором на адресу Позичальника відповідного листа-повідомлення (вимоги). Як вбачається, 05.04.2012 року АТ «Ерсте Банк» направив на адресу [PERSON] лист №6.3.7.3.0/32/БТ, у якому зазначалося, що станом на 19.03.2012 року у позичальника існує прострочена заборгованість перед кредитором у сумі 653\~963,40 грн., в тому числі основна заборгованість за кредитом 413\~944,26 грн. (у тому числі прострочена заборгованість 351,03 грн., заборгованість по відсоткам 240 019,14 грн. (у тому числі прострочена заборгованість по відсоткам 239\~248,61 грн.), заборгованість по пені за прострочення строків повернення кредиту 128,10 грн., та заборгованість по пені за прострочення повернення відсотків 73\~923,07 грн., яку позичальник зобовязаний протягом 30 днів від дати отримання повідомлення погасити за адресою будь-якого з відділень банку. Отже, цим листом банк вимагав виконати порушене зобовязання здійснити погашення простроченої заборгованості по чергових платежах по кредиту в сумі 351,03 грн., простроченої заборгованості за відсотками у сумі 239\~248,61 грн., штрафних санкцій в розмірі 0,1% від суми простроченого платежу, за кожен день прострочення, усього 74\~051,17 грн., а також достроково виконати зобовязання за кредитним договором погасити залишок заборгованості за кредитом в сумі 413\~593,23 грн. та відсотки за користування кредитом на момент його повного погашення. Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно правової позиції [PERSON] Верховного Суду у постанові від 28.03.2018 року у справі №444/9519/12, провадження №14-10цс18, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 року №6-990цс16, а саме, що після зміни строку виконання зобовязання усі наступні платежі, передбачені графіком сплати щомісячних платежів, не мали правового значення та не підлягали виконанню. Таким чином, банк скористався правом вимагати дострокового повернення кредиту, тому строк повернення кредиту в сумі 413\~944,26 грн. із нарахованими процентами станом на 19.03.2012 року в сумі 240\~019,14 грн. був змінений на 05.05.2012 року (через 30 днів після направлення на адресу відповідача вимоги від 05.04.2012 року). З дати зміни банком строку повернення кредиту право банку нараховувати проценти за кредитним договором припинилося, тому за період з 05.04.2012 року по 30.07.2014 року проценти були нараховані незаконно, і стягненню з відповідача не підлягають. Відповідачем не надано доказів погашення заборгованості, вказаної у листі АТ «Ерсте Банк» від 05.04.2012 року. Натомість, відповідачем у поданій суду заяві про надання заперечень проти позову від 10.07.2017 року заявлено про застосування позовної давності. Згідно ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Оскільки строк виконання основного зобовязання за кредитним договором був змінений на 05.05.2012 року, з наступного дня у АТ «Ерсте Банк» виникло право на звернення до суду щодо захисту своїх порушених прав, однак первісний позивач звернувся до суду із зазначеним позовом лише 17.11.2016 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності. Відповідно до ст. 262 ЦК України, заміна сторін у зобов'язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності. Згідно ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Доказів переривання позовної давності відповідно до ст. 264 ЦК України позивачем не надано. Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості [PERSON] за кредитним договором №014/4933/2/18971 від 01.07.2008 року, останній платіж на виконання кредитного договору здійснений 06.03.2012 року в сумі 1\~000,00 грн. З урахуванням вищевикладеного, суд залишає позовні вимоги ПАТ «Фінансова компанія «Інновація» без задоволення, застосувавши строки позовної давності. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed