Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-14 00:00:00

29 березня 2019 року позивач [PERSON] , звернувся до суду з позовом до Шабівської сільської ради Білгород - Дністровського району Одеської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] , про визнання права власності за набувальною давністю земельної ділянки, просить суд визнати за ним право власності на земельну ділянку [ADDRESS] . Свої вимоги обґрунтовує тим, що більше 15 років добросовісно, відкрито і безперервно користується земельною ділянкою, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Стверджує, що вказана земельна ділянка згідно виписки з рішення Шабівської сільської ради від 05.04.1990 року № 58 була надана у користування [PERSON] для будівництва жилого будинку, господарських будівель та споруд, після чого на підставі виписки рішення виконавчого комітету Білгород-Дністровської районної ради народних депутатів № 140 від 19.04.1990 року [PERSON] був наданий дозвіл на будівництво житлового будинку на вказаній земельній ділянці, виданий будівельний паспорт на забудову земельної ділянки та встановлені в натурі на місцевості межі ділянки. Таким чином, з 1990 року вказана ділянка була сформована у відповідності до вимог Земельного Кодексу в редакції Закону від 1992 року, визначені межі ділянки, її площа та цільове призначення. У грудні 1995 року [PERSON] виїхав на заробіток до Російської Федерації. Перед від`їздом [PERSON] дозволив [PERSON] користуватись цією ділянкою. Так, з 1995 року він користується вказаною ділянкою, провів її рекультивацію, побудував на ділянці господарські будівлі, проведено світло, посаджені багаторічні фруктові насадження, усі ці роки він сплачував земельний податок за користування земельною ділянкою. На теперішній час місце перебування [PERSON] йому невідомо. Разом з тим вважає себе таким, що має права на передачу йому вказаної земельної ділянки за набувальною давністю та бажає зареєструвати її в органах реєстрації . За вказаних вище обставин він і звернувся до суду з даним позовом. Позивач в судовому засіданні свої вимоги підтримав та просить суд їх задовольнити з підстав наведених у позові. Відповідач Шабівська сільська рада в судове засідання не з`явився, від його представника надійшла заява про розгляд справи у відсутність. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причина неявки суду невідома . Зі згоди позивача, суд розглядає справу за відсутність відповідача та третьої особи належним чином повідомлених про день та час судового розгляду справи, відповідно до наданої заяви. Вивчивши матеріали справи, ретельно дослідивши докази, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що дійсно згідно виписки з рішення № 58 виконавчого комітету Шабівської сільської ради народних депутатів від 05.04.1990 року, вирішено затвердити рішення загальних зборів членів колгоспу № 1 від 10.02.1990 року про виділення громадянину [PERSON] земельної ділянки площею 0,13 га за рахунок земель колгоспу ім. Леніна в с. Шабо по вул . Перемоги, 36. /л.с8/. Згідно виписки з рішення № 140 виконавчого комітету Білгород-Дністровської районної ради народних депутатів від 19.04.1990 року, дозволено громадянину [PERSON] будівництво індивідуального житлового будинку та госпбудівель для особистого підсобного господарства в [ADDRESS] на земельній ділянці площею 0,13 га, виділеної рішенням загальних зборів членів колгоспу № 1 від 10.02.1990 року. /л.с.14/. Згодом [PERSON] був виданий паспорт на забудівлю садиби в сільському населеному пункті Українського РСР. /л.с.15-16/. Згідно акту виносу в натуру земельної ділянки індивідуального забудовника, встановлені в натурі межі присадибної ділянки, що виділена [PERSON] для будівництва індивідуального житлового будинку, що розташована в [ADDRESS] с.18/. Позивач вказує, що у грудні 1995 року [PERSON] виїхав на заробіток до РФ, наразі його місце перебування невідоме, однак, перед від`їздом [PERSON] дозволив [PERSON] користуватись вказаною вище земельною ділянкою. Так, позивачем було збудовані госпбудівлі, проведено світло, що підтверджується робочим проектом електропостачання житлового будинку по [ADDRESS] , що виготовлений на замовлення [PERSON] , договором № 1180/3039 про користування електричною енергією, що укладений з [PERSON] / л.с.21-50/. Матеріалами справи також встановлено регулярна оплата рахунку земельного податку. /л.с.51-53/. Разом з тим, згідно листа Шабівської сільської ради № 1639/02-20 від 31.05.2018 року повідомлено, що згідно даних земельно-кадастрової книги Шабівської сільської ради за адресою: с.Шабо [ADDRESS] знаходиться земельна ділянка, загальною площею 0,1300 га у користуванні [PERSON] /л.с.54/. Згідно акту обстеження побутових умов проживання [PERSON] по [ADDRESS] , комісія у складі депутата Шабівської сільської ради Браткевича О.О., у присутності сусідів [PERSON] та [PERSON] встановила, що [PERSON] мешкає за адресою: [ADDRESS] з 1993 року. За ним була закріплена земельна ділянка, але не були зроблені документи /л.с.62/. Позивач наполягає, що на протязі більш ніж 15 років він добросовісно, відкрито володіє майном [PERSON] , що підтверджує заявами свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] / л.с.55-61/ Згідно ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом.. Згідно ст.119 ЗК України, громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання у користування. Розмір цієї земельної ділянки встановлюється у межах норм, визначених цим Кодексом. (набувальна давність). Передача земельної ділянки у власність або у користування громадян на підставі набувальної давності здійснюється в порядку, встановленому цим Кодексом. Згідно вимог ст. 121 ЗК України, громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара. Земельна ділянка, яка раніше була передана у приватну власність, може бути передана іншій особі лише після її вилучення у визначеному законом порядку. Згідно Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду. Враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. (п. 11 Постанови) Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15,16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. (п. 13 Постанови) Проте, позивач, якому достовірно було відомо особу, якій належала на праві користування земельна ділянка не звертається з позовом до цієї особи, а ставить її третьою особою, що є процесуально невірним. Більш того, позивач всупереч ст. 119 ЗК України не звертався до органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу йому у власність або надання у користування спірної земельної ділянки, таким чином не дотримався порядку встановленого нормами діючого законодавства щодо набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю. Жодних доказів того, що позивач добросовісно заволодів чужим майном суду не надано, оскільки він на момент заволодіння чужим майном /як вказує 1993 рік/ точно знав про відсутність у нього підстав для набуття за ним права власності, оскільки земельна ділянка, що розташована по [ADDRESS] була виділена громадянину [PERSON] для будівництва індивідуального житлового будинку та госпбудівель. Суд ставиться критично також до стверджень позивача про те, що [PERSON] виїхав за межі території України та надав дозвіл [PERSON] у користуванні належної йому земельної ділянки, оскільки вказані ствердження не підкріплені жодними належними та допустимими доказами. У Постанові пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» чітко вказано, що право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Варто зауважити, що [PERSON] не набув права власності на вищевказану земельну ділянку, разом з тим вона не є безхазяйною, а отже у сенсі розуміння вимог чинного законодавства позивач також не набуває права власності на неї. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Статтею ст.12 ЦПК України обумовлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. З урахуванням усього вищевикладеного, прийнявши до уваги те, що набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом, яким зокрема передбачено звернення громадян, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років до органу державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання у користування, чого позивачем зроблено не було, у зв`язку із чим порушено процедуру набуття права власності за набувальною давністю, враховуючи недоведеність факту добросовісності заволодіння майном, з урахуванням того, що спірна земельна ділянка перебувала у користуванні іншої особи, а не у власності, з огляду на положення вимог чинного законодавства, визнання права власності [PERSON] на земельну ділянку, що розташована за адресою: [ADDRESS] за набувальною давністю є неможливим, а отже позовні вимоги [PERSON] до Шабівської сільської ради Білгород - Дністровського району Одеської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] про визнання права власності за набувальною давністю земельної ділянки є необґрунтованими, недоведеними та такими, що задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed