Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-30 00:00:00

30 березня 2015 року позивачка звернулася з позовною заявою до суду, в якій просила визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений 19 листопада 2010 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Отроцюк О.В. та зареєстрований у реєстрі за № 4831, та стягнути з відповідачів судові витрати. В обґрунтування позову позивачка вказала на те, що 19 травня 2011 року, на підставі поданої нею заяви про прийняття спадщини, нотаріусом Ленінського району м. Єкатеринбургу Дубовицькою О.Н. була заведена спадкова справа № 50/2011 після смерті матері позивачки - [PERSON], яка померла 21.11.2010 року від тяжкої хвороби. Протягом життя матір позивачки мала у власності квартиру за адресою: [ADDRESS]. Зазначена квартира належить іншій особі - [PERSON], на підставі договору купівлі-продажу від 19 листопада 2010 року, укладеного з ним за довіреністю від імені матері від 19.11.2010 року - [PERSON]. Вартість квартири була оцінена [PERSON] у розмірі 80 000 грн., тоді як риночка ціна зазначеної квартири дорівнювала 400 000 грн. На час видачі довіреності 19.11.2010 року на [PERSON] матір знаходилася у тяжкому стані, бо була хвора на рак на 4-й стадії хвороби, від чого померла через день після її видачі. Варто зазначити, що продаж квартири був вчинений за суму, еквівалентну 10 000 доларів США. Враховуючи, що відчужувалась двокімнатна квартира у [ADDRESS], у новому будинку, ринкова її вартість склала на той час не менш ніж 40 000 доларів США. Таким чином, правочин суттєво порушив права та інтереси [PERSON] Більш того, гроші [PERSON] від [PERSON] за продаж квартири не передавалися. З чого вбачається, що цей правочин вчинений не на вигідних для [PERSON] умовах. Позивачка, як заінтересована особа, (спадкоємиця першої черги), вважає, що перехід права власності до [PERSON] від [PERSON] на квартиру за адресою: [ADDRESS], порушує її матеріальні права на спадщину за померлою [PERSON], тому вимушена звернутися до суду з даним позовом. У судовому засіданні позивачка свої позовні вимоги підтримала та просила задовольнити в повному обсязі, посилалася на обставини викладені в позовній заяві. Відповідач в судовому засіданні заперечував проти задоволення даного позову та просив відмовити позивачці в задоволенні її позовних вимог, при цьому вказав, що позивачка взагалі не має права не звернення до суду з даною позовною заявою, оскільки її права за спірним договором купівлі-продажу порушені не були. Крім того, за даними вимогами позивачка пропустила строк позовної давності. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з'явилася, про час та місце слухання справи була повідомлена належним чином, причин неявки суду не повідомила. Третя особа - Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Отроцюк О.В. у судове засідання не з'явилася, про час та місце слухання справи була повідомлена належним чином, причин неявки суду не повідомила. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні було встановлено, що [INFO] року померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть від 14.07.2011 року, серії [NUMBER], актовий запис № 4924 (а.с.4). Після смерті [PERSON], померлої [INFO] року, відкрилася спадщина на належне їй майно. Позивачка 17 травня 2011 року звернулася до нотаріуса нотаріального округу м. Єкатеринбургу Свердловської області Дубовицької О.М. з заявою про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON], померлої [INFO] року, на підставі якої була заведена спадкова справа № 50/2011, що підтверджується листом вказаного нотаріуса від 19.05.2011 року за вих. № 150 (а.с. 7). Відповідно до ч. 1 ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Згідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Позивачка - [PERSON] та відповідач - [PERSON] є рідними дітьми померлої [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с.5) та не заперечується сторонами по справі. За життя [PERSON], померлій [INFO] року, належала квартира [ADDRESS], на підставі Договору купівлі-продажу від 26 грудня 2002 року, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Семенюк В.В. та зареєстрований у реєстрі за № 4642 (а.с.11). Право власності на вищевказану квартиру було зареєстровано за [PERSON] 19 листопада 2010 року між [PERSON], від імені якої діяла [PERSON], на підставі Довіреності посвідченої 19 листопада 2010 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Отроцюк О.В. та зареєстрованої в реєстрі за № 4830 (а.с.117), та [PERSON] був укладений Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Отроцюк О.В. та зареєстрований у реєстрі за № 4831, згідно умов якого представник Продавця зобов'язується передати квартиру [ADDRESS], у власність Покупця, а Покупець зобов'язується прийняти нерухоме майно і сплатити за нього обговорену сум грошових коштів у розмірі 82 040 грн. (а.с. 11). Відповідно до п. 2.1 цього договору продаж квартири за домовленістю сторін вчиняється з 82 040 грн., які отриманні представником продавця від покупця під час оформлення цього договору. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ст. 233 ЦК України, правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовується наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв'язку з вчиненням цього правочину. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Як вбачається з оспорюваного договору купівлі-продажу від 19 листопада 2010 року продавцем за даним договором виступала [PERSON], покупцем за даним договором став [PERSON], який є рідним сином продавця. Позивачка [PERSON] хоча є також рідною дочкою померлої, але вона не є стороною даного договору. Позивачка, у своєму позові посилається на ст. 233 ЦК України, як на підставу визнання договору купівлі-продажу недійсним, оскільки він був укладений за декілька днів до смерті [PERSON], яка вже на той час перебувала у край тяжкому стані, через хворобу. Крім того, за даним договором оціночна вартість квартири склала 80 000 грн., що значно заменшено, оскільки на той час дійсна ринкова вартість квартири становила 400 000 грн. Тому, вона вважає, що цей правочин було укладено на невигідних для спадкодавиці умовах. Також, в обґрунтування своїх вимог, у судовому засіданні [PERSON] просила призначити судову експертизу для визначення ринкової вартості квартири на день її продажу. Однак судом було відмовлено у задоволенні даного клопотання, оскільки визначення ринкової вартості квартири не є допустимим доказом з приводу заявлених вимог. Суд вважає, що позивачкою в обґрунтування позову не надано жодних належних та допустимих доказів, які б свідчили про той факт, що для померлої [PERSON] продаж за спірним договором купівлі-продажу квартири [ADDRESS], була здійснена на вкрай невигідних умовах, оскільки продаж квартири рідному сину за меншою ціною ніж ринкова, не свідчить про укладання угоди на вкрай невигідних для померлої [PERSON] умовах. Що стосується посилань відповідача щодо необхідності застосування до оскарження даного правочину строку позовної давності, то вони задоволенню не підлягають, оскільки встановивши, що строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо стороною у спорі заявлено вимогу до ухвалення ним рішення про застосування строку позовної давності, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для відмови. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. У разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від оплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави. Оскільки, позивачці у задоволенні позову відмовлено, суд вважає, що немає підстав для повернення позивачці судових витрат. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed