Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-22 00:00:00

29 серпня 2018 р. заявник [PERSON] звернулася до суду із заявою, в якій просить суд встановити факт розірвання шлюбу між нею та [PERSON]. В заяві зазначає, що вказаний шлюб було розірвано на підставі рішення Єнакіївського міського суду Донецької області від 27 січня 1999 р., про що 01 березня 1999 р. Відділом реєстрації актів громадянського стану м. Єнакієве було зроблено актовий запис № 80 та видано свідоцтво про розірвання шлюбу. На сьогодні свідоцтво про розірвання шлюбу заявником втрачене, повторне свідоцтво вона отримати не має змоги, оскільки м. Єнакієве знаходиться на тимчасово неконтрольованій території Донецької області України. Орган реєстрації актів цивільного стану за місцем останнього проживання заявника в Україні відмовив у поновленні актового запису про розірвання шлюбу та видачі відповідного свідоцтва у зв'язку із відсутністю актового запису у Державному реєстрі актів цивільного стану громадян. В обґрунтування заявлених вимог заявник вказує, що інший законний порядок встановлення факту розірвання шлюбу відсутній, а від встановлення цього факту залежить можливість виникнення, зміни або припинення її особистих та майнових прав. Ухвалою судді від 03 вересня 2018 р. у справі відкрито провадження та призначено підготовче засідання. 23 жовтня 2018 р. ухвалою судді підготовче провадження закрито та призначено розгляд справи по суті. Заявник у судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, направила до суду свого представника, тому суд вважає за можливе розглянути справу без її участі. Представник заявника в судовому засіданні вимоги заяви підтримав в повному обсязі та просив її задовольнити. Заінтересована особа Святошинський районний у м. Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві у судове засідання не з'явилася, належним чином повідомлялася про день, час та місце розгляду справи, свого представника не направила, надіслала до суду заяву про розгляд справи за наявними документами без участі свого представника. Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши думку представника заявника, дійшов таких висновків. Судом встановлено, що 01 березня 1999 р. Відділом реєстрації актів громадянського стану м. Єнакієве, на підставі рішення Єнакіївського міського суду Донецької області від 27 січня 1999 р., було складено актовий запис № 80 та видано свідоцтво про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 8). На час припинення шлюбних правовідносин між заявником та [PERSON] чинним був Кодекс про шлюб та сім'ю України, статтею 39 якого передбачалося, що розірвання шлюбу проводиться, зокрема, в судовому порядку. Статтею 44 КпШС України було встановлено, що шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану. Відповідно до ч.1, 2 ст. 158 КпШС України, розірвання шлюбу підлягає реєстрації в державних органах реєстрації актів громадянського стану. Про зроблений запис акта громадянського стану видається відповідне свідоцтво. Таким чином, свідоцтво про розірвання шлюбу є документом, який підтверджує факт припинення шлюбу між заявником та [PERSON] У зв'язку із втратою свідоцтва про розірвання шлюбу представник заявника звернулася до Святошинського районного у м. Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві, який листом від 21 серпня 2018р. № 5043/16.10-36 відмовив у видачі повторного свідоцтва про розірвання шлюбу у зв'язку із відсутністю відповідного актового запису у Державному реєстрі актів цивільного стану громадян (а.с. 11). Обставини розірвання шлюбу між заявником та [PERSON] підтверджуються також копією «свідоцтва про розірвання шлюбу», яка видана заявнику 03 липня 2018 р. «Єнакіївським міським відділом запису актів цивільного стану» на підтвердження обставин дійсності розірвання вищевказаного шлюбу та складення 01 березня 1999 р. відповідного актового запису № 80 (а.с. 10). Суд наголошує, що не вважає дійсним «документ», виданий на тимчасово неконтрольованій території України у т.зв. «Донецькій народній республіці», проте вважає за необхідне надати оцінку викладеному у ньому факті з огляду на таке. Розпорядженням Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення» від 7 листопада 2014 р. № 1085-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Зокрема, таким населеним пунктом визначено м. Єнакієве. Територіальні органи та установи юстиції Донецької області, що знаходяться на тимчасово неконтрольованій території, зобов'язані були переміститися в населені пункти, на території яких органи державної влади України здійснюють свої повноваження в повному обсязі, що підтверджується наказом Міністерства юстиції України «Про переміщення органів та установ юстиції Донецької області» від 25.11.2014 № 247/7. Всі акти та документи, виданні «органами», не переміщеними в населені пункти, на території яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі, з 1 грудня 2014 р. вважаються недійсними. Водночас, Європейський суд з прав людини у справі «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) зазначив, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, який слід розглядати в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, які проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і саме в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які стосуються сказаного, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Тобто, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у вказаній справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати вказані загальні принципи та підходи ЄСПЛ в контексті оцінки «документа» про підтвердження факту розірвання шлюбу, який виданий установою, що знаходяться на тимчасово неконтрольованій урядом України території, оскільки суд розуміє, що можливості отримання заявником архівних документів та актових записів про розірвання шлюбу на цій території є істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право на повагу до приватного та сімейного життя заявника. Відповідно до п.4 ч.1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту розірвання шлюбу. Згідно з ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Частиною 2 ст. 319 ЦПК України визначено, що рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів. Відповідно до ч.1 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація актів цивільного стану проводиться з метою забезпечення реалізації прав фізичної особи та офіційного визнання і підтвердження державою фактів народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті. Згідно з п. 3.5. Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених наказом Міністерства юстиції України 12.01.2011 № 96/5, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 14.01.2011 № 55/18793, поновлення втрачених актових записів про шлюб, зміну прізвища, розірвання шлюбу, смерть проводиться тільки за наявності документів, які підтверджують, що відповідний актовий запис був раніше складений в органах державної реєстрації актів цивільного стану України (свідоцтва про державну реєстрацію акту цивільного стану, його копії, засвідченої нотаріально, відмітки (штампа) про державну реєстрацію акту цивільного стану в паспорті або паспортному документі), або на підставі рішення суду. З урахуванням вищенаведеного, у суду не має підстав ставити під сумнів достовірність та правдивість факту розірвання шлюбу між заявником та [PERSON], який 01 березня 1999 р. було розірвано Відділом реєстрації актів громадянського стану м. Єнакієве, актовий запис № 80. З метою захисту законних прав та інтересів заявника, суд приходить до висновку, що заява підлягає задоволенню, оскільки на сьогоднішній час заявник позбавлена можливості в позасудовому порядку отримати повторне свідоцтво про розірвання шлюбу. Встановлення юридичного факту розірвання шлюбу потрібне для підтвердження припинення сімейно-шлюбних правовідносин заявниці із [PERSON] На підставі викладеного,

Outcome: approved