Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-02 00:00:00

2 лютого 2018 року позивач звернулася до суду із позовом до відповідача про визнання недійсними договорів дарування земельної ділянки та житлового будинку, що розташовані по [ADDRESS]. На обґрунтування свої вимог, [PERSON] зазначила, що 5 серпня 2016 року приватним нотаріусом [PERSON] було посвідчено договір дарування земельної ділянки та житлового будинку, за якими вона подарувала належне їй нерухоме майно своїй дочці [PERSON] Позивач як підставу для задоволення вимог посилається на те, що при укладенні оспорюваних договорів вона була впевнена, що підписує документи для приватизації земельної ділянки. Після укладення договорів дарування позивач продовжує проживати у будинку, несе витрати по оплаті житлово-комунальних послуг. З огляду на викладене, відповідно до ст.ст.203, 215, 229 ЦПК України позивач просить її вимоги задовольнити. В судовому засіданні позивач та її представник вимоги викладені у позовній заяві підтримали в повному обсязі, додатково зазначили, що [PERSON] є особою похилого віку, має вади зору, відчужене житло є єдиним придатним для проживання, відповідач у зазначеному будинку не проживає. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив та зазначив, що перед оформленням договору дарування [PERSON] надавала довіреність на ім'я чоловіка відповідачки [PERSON] для оформлення документів необхідних для відчуження земельної ділянки та житлового будинку. Крім цього посилання позивача та її представника на те, що оспорюваний правочин вчинено внаслідок помилки є необґрунтованими, оскільки право власності на земельну ділянку [PERSON] було набуто 24 липня 2017 року в Чорноострівській селищній раді. Суд, заслухавши пояснення учасників справи та дослідивши наявній у ній докази, вважає, що позов слід задовольнити з огляду на наступне. Як встановлено в судовому засіданні 5 серпня 2016 року [PERSON] подарувала, а [PERSON], який діяв від імені [PERSON] на підставі довіреності прийняв у дар земельну ділянку, площею 0,2338 га із цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд присадибна земельна ділянка, що розташована за адресою [ADDRESS]. В цей же день [PERSON] подарувала, а [PERSON], який діяв від імені [PERSON] на підставі довіреності прийняв у дар житловий будинок загальною площею 79,1 кв.м. з надвірною будівлею, що розташований за адресою [ADDRESS]. Відповідні договору були посвідчені в судовому засіданні приватним нотаріусом Хмельницького районного нотаріального округу [PERSON] Позивач та її представник свої вимоги обґрунтовують тим, що дарувальник є особою похилого віку, оскільки на час укладення договору їй було 82 роки, має вади зору, зокрема у 2010 році була травма правого ока, що підтверджується випискою із історії хвороби №17856, відповідно до консультативного заключення [PERSON] поставлено діагноз афакія ОД, вікові не зрілі катаракти ОS, також, зазначили, що позивач укладаючи договори дарування не читала текст правочинів, вважала, що підписує документи на приватизацію земельної ділянки. Після укладення правочинів, [PERSON] продовжує проживати у відчуженому будинку, сплачує комунальні послуги, зазначили, що будинок по [ADDRESS] є єдиним придатним житлом для проживання. Відповідач постійно проживає за межами України, будинком не користується, останній фактично не передавався. Ці обставини, в судовому засіданні були підтверджені відповідною медичною документацією, квитанціями про оплату житлово-комунальних послуг, показаннями свідків [PERSON] та [PERSON] Крім цього суду було надано копію рішення Чорноострівської селищної ради №41 від 1 грудня 2016 року, яке було прийнято через чотири місяці після укладення оспрюваних правочинів. Цим рішенням було затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) [PERSON] на земельну ділянку площе 0,25 га. із земель житлової та громадської забудови для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна земельна ділянка) в [ADDRESS] та передано її у власність [PERSON] Цим же рішенням було рекомендовано [PERSON] протягом одного року зареєструвати право власності на земельну ділянку. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] зазначив, що при оформленні субсидії стало відомо, що в будинку зареєстровані [PERSON] та [PERSON], після цього привів матір в сільську раду, і там з'ясували, що на підставі договору дарування житловий будинок та земельна ділянка належать на праві власності [PERSON] В подальшому надавав пояснення щодо обставин, відомих виключно із слів матері, зокрема, що всі документи вона підписувала вважаючи, що надає довіреність на приватизацію земельної ділянки у с. Захарівці Хмельницького району. В спірній хаті свідок та матір проживає понад 20 років. Зазначив, що всі дії щодо відчуження нерухомого майна вчиняв [PERSON] який приховав свої справжні наміри під приватизацією землі. Свідок [PERSON] зазначив, що в листопаді 2017 року дізнався, що його баба подарувала житловий будинок із земельною ділянкою тітці [PERSON] На початку 2018 року до нього надійшла інформація, що житловий будинок хочуть продати. Коли він повідомив [PERSON] про це, остання була шокована, після чого вони поїхали до приватного нотаріуса, і попросили копію договору, на що приватним нотаріусом було відмовлено. Як пояснювала йому [PERSON], вона хотіла перевести пенсію в с. Захарівці і довірилася [PERSON] щоб також ще приватизувати земельну ділянку. Коли спілкувався особисто із [PERSON], зрозумів, що останній обманув бабу. [PERSON] у 2018 році приїжджав в Україну і відбувся контакт в присутності свідка між [PERSON] та [PERSON] Розмова між ними перейшла в конфлікт і [PERSON] пішов. З розмови з [PERSON] свідок зробив висновок, що мотиви останнього обумовлені користю та прагненням отримати кошти за будинок і земельну ділянку. [PERSON] запропонував свідку компромісний варіант, розірвати договори дарування та поділити хату в рівних частках, або сплатити вартість ? частини майна. Також свідок зазначив, що дійсно йому відомо, що баба підписувала документи які надавав їй [PERSON] одні в с. Захарівці, а інші в м. Хмельницькому у нотаріуса. Також зазначив, що коли [PERSON] приїхав в с. Захарівці до [PERSON], баба забрала у нього документи на земельну ділянку, щоб він її не відчужив. Крім цього свідок зазначив, що баба дійсно погано бачить. [PERSON] повідомила йому, підписувала документи які надавав їй [PERSON] не читаючи, оскільки довіряла йому. Намагання досягти компромісу щодо спірного майна у розмові між [PERSON] та [PERSON] підтвердив в судовому засіданні і представник відповідача, однак зазначив, що згоди досягнути не вдалося. Допитаний в якості свідка приватний нотаріус [PERSON] в судовому засіданні зазначив, що [PERSON] та [PERSON] неодноразово зверталися до нього для вчинення нотаріальних дій, [PERSON] перед укладенням правочину видавала на ім'я [PERSON] довіреність на отримання документів необхідних для відчуження майна, читала договір дарування, перед цим консультувалася із ним щодо укладення правочинів, у 2009 році написала заповіт на ім'я [PERSON], тобто сумнів щодо наміру подарувати [PERSON] майно у нього не було. Згідно ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до ст.229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Виходячи зі змісту ст. ст. 203, 717 цього Кодексу договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. З роз'яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірному житлі після укладення договору дарування. В судовому засіданні судом встановлено, що позивач та її син [PERSON] після укладення договорів дарування продовжують проживати у спірному будинку, ключі від нього обдарованій особі не передавались, [PERSON] є особою похилого віку, має проблеми із зором, а тому послання на те, що вона не могла ознайомитись із текстом з цих причин під час оформлення правочинів і зрозуміти їх правову природу, права та обов'язки сторін дійсно заслуговує на увагу. Крім цього на час укладення оспорюваних правочинів у [PERSON] були реальні наміри приватизувати земельну ділянку в с. Захарівці Хмельницького району, оскільки технічна документація із землеустрою на неї була виготовлена та затверджена 1 грудня 2016 року рішенням сесії Чорноострівської селищної ради (тобто через 4 місяці після укладення правочинів), цим рішенням також вирішено питання про передачу землі у власність [PERSON] Відчужене позивачем житло є єдиним придатним для проживання, оскільки будинок в с. Захарівці Хмельницького району не опалюється, що учасниками справи не заперечувалося, та було підтверджено показаннями позивача і свідків [PERSON] та [PERSON] Відчужений будинок фактично не передавався у користування обдарованій особі, яка вже тривалий час проживає за межами України та витрат в його утриманні не несе. З огляду на викладене, у суду є всі обґрунтовані підстави вважати, що помилка щодо обставин правочину, прав та обов'язків сторін що має істотне значення дійсно мала місце під час укладення договорів дарування 5 серпня 2016 року, а тому приходить до висновку, що волевиявлення [PERSON] на відчуження належного їй мана не було. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Враховуючи викладене, а суд вважає за необхідне визнати оспорювані договори дарування житлового будинку та земельної ділянки недійсними, з підстав визначених ст.ст.203, 215, 229 ЦК України, зокрема відсутності волевиявлення на вчинення таких правочинів. Судові витрати по справі становлять 1 057 грн 20 коп, які відповідно до ст.141 ЦПК України слід стягнути з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved