Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-23 00:00:00

29.10.2019 року до суду звернувся позивач [PERSON] , з позовом про стягнення боргу до відповідача [PERSON] 28.11.2019 року до суду надійшла адресна довідка про реєстрацію місця проживання відповідача фізичної особи. Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 29.11.2019 року відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду в за правилами спрощеного провадження з викликом сторін в судове засідання на 24.01.2020 року Відповідачем відзив на позовну заяву не наданий. Учасникам розгляду справи роз`яснені права та обов`язки у відповідності до ст. 43, 44, 49 ЦПК України. 24.01.2020 року в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення.. Згідно заявлених позовних вимог позивач просить стягнути з відповідача борг в сумі 124875.50 грн., і понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1255.00 Позовні вимоги позивач обґрунтовує наступним: 13.01.2018 року відповідач [PERSON] . позичила у [PERSON] , грошові кошти в сумі 5000.00 доларів США строком на 45-50 днів, тобто не пізніше як до 20 березня 2018 року з часу отримання грошових коштів. Позика була оформлена у вигляді письмової розписки. До теперішнього час відповідач не повернула позивачу позику, що й стало підставою звернення до суду. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримував, давши пояснення фактично установлені матеріалами справи. Також пояснив, що до теперішнього часу сума позики не повернена відповідачкою в повному обсязі. Відповідач обіцяє повернути грошові кошти, але ніяких дій з цього приводу не здійснює. Його довіритель йшов на зустріч відповідачці відстрочував час повернення позики, проте відповідач так належним чином і не виконала взяті на себе зобов`язання. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення судової повістки від 02.01.2020 року. Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, з`ясувавши зміст позовних вимог, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до наступних висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 13.01.2018 року між сторонами був укладений договір позики відповідно до якого позивач передав в борг відповідачу 5000.00 доларів США, що в еквіваленті національної валюти станом на день подання позовної заяви складає 124875.50 грн. (04.09.2019 року: 1 долар США 24.9751 грн.). На підтвердження укладеного договору відповідач видала розписку, форма якої заповнена власноручно відповідачем. Оригінал розписки оглянутий в судовому засіданні. Таким чином судом встановлено, що підтвердження укладення договору позики відповідачем була надана позивачу розписка від 13.01.2018 року. Відповідно до ст. 1046 ЦК України - \~За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ч.1. 2 ст. 1047 ЦК України Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом встановлено, що договір позики між сторонами укладений в належній формі, оскільки відповідачем видана розписка на підтвердження укладення договору. Крім того згідно правової позиції Верховного суду України, викладеної в постанові від 18.09.2013 року по справі № 6-63цс13, розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як факт його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Таким чином видана відповідачем розписка підтверджує і факт отримання грошових коштів Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог та умов відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичайно ставляться. Відповідно до виданої розписки позивач зобов`язувалась повернути грошові кошти протягом 45-50 днів, тобто не пізніше 20.03.2018 року. За доводами позивача відповідач, [PERSON] , взяті на себе боргові зобов`язання не виконала та не повернула позивачу суму боргу у встановлений строк. Будь-яких доказів, які б свідчили про повернення боргу відповідачем суду не надано. З чого суд приходить до висновку, що відповідачем взяті на себе зобов`язання не виконані. На підставі вищевикладеного суд, у відповідності до обраного позивачем способу захисту порушених прав, який передбачений ст. 16 ЦК України, вважає, що позовні вимоги в частині стягнення боргу підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про те, в якій валюті підлягає стягненню заборгованість суд виходить з наступного . У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Декретом № 15-93 встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Позивач просить стягнути борг з відповідача в гривнях відповідно до офіційного курсу відповідної валюти на день складання позовної заяви, який складав 1 дол. США еквівалентно 24.9751 грн. При цьому суд вважає, що грошові кошти були отримані в позику саме доларах США відповідно до звичаїв ділового обороту, які застосовуються в Україні, оскільки розписці не зазначено, що це були долари (валюта) іншої країни. Позивачем правильно розрахована сума боргу відповідно до офіційного курсу гривні до долару США, станом на день складання позовної заяви, яка складає 124875 грн. 50 коп. На підставі вищезазначеного суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі та з відповідача на користь позивача підлягає стягненню борг в сумі 124875 грн. 50 коп.. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, згідно якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру заявлених позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1255.00 грн. відповідно до суми задоволених позовних вимог.

Outcome: approved