Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-06 00:00:00

31.08.2015 року [PERSON] (далі по тексту позивач) звернулася до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до [PERSON] (далі по тексту відповідач-1), [PERSON] (далі по тексту відповідач-2), [PERSON] (далі по тексту відповідач-3) та [PERSON] (далі по тексту відповідач-4) про визнання права власності (а.с.1-3). Так, позивач просить суд визнати за [PERSON] право власності на квартиру № 39 у житловому будинку під № 131 «а» по вулиці Ізмаїльській в місті Білгороді-Дністровському Одеської області, що складається з 1 коридору, 2-житлової, 3-житлової, 4-санвузлу, 5-туалету, 6-кухні, 7-лоджії, загальною площею 49,4 кв.м., житловою - 27,1 кв.м. Позивач [PERSON], в судове засідання не зявилася, але подала до суду заяву, згідно якої заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити та розглянути справу без її участі. Проти заочного розгляду справи не заперечує (а.с.48). Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], відзив, заперечення або пояснення на позов [PERSON] до суду не надали та в судові засідання не з'явилися без поважних причин, про причини неявки суд не повідомили, будь-яких клопотань не заявляли, хоча були належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду засідань. Так, ухвали суду та повістки про призначення слухання справи, а також копії позовної заяви [PERSON] з додатками до неї були надіслані на адресу [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (67700, Одеська область, м. Білгород-Дністровський, вул. Ізмаїльська, 131 «А», кв.39), яка наявна в матеріалах справи (а.с.1). Між тим, усі документи з зазначених адрес були повернуті до суду у зв'язку з закінченням терміну зберігання (а.с.21-24). Відповідно до ч.5 ст.74 Цивільного процесуального кодексу України, судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через курєрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області було надіслано запит до Білгород-Дністровського РВ ГУ ДМС щодо доступу до персональних даних [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] з метою розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання права власності (а.с.29-32). Згідно відповідей № 23/8525, №23/8529, №23/8526, №23/8524, що надійшли від Білгород-Дністровського РВ ГУ ДМС, [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] по м. Білгород-Дністровському та Білгород-Дністровському районі не значаться(а.с.33-40). На виконання положень ч.ч. 9, 10 ст.74 Цивільного процесуального кодексу України, позивачем у газеті Одеської обласної ради «Одеські вісті» від 28.11.2015 року було надруковано оголошення, згідно якого Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області викликає в якості відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] у судове засідання, яке відбудеться 07.12.2015 року о 12:40 год. у приміщенні Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, вул. Енгельса,27 (зала судових засідань № 23), по цивільній справі №495/6222/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання права власності. Попереджено, що у разі неявки у судове засідання справа може бути розглянута за відсутності відповідачів (а.с.45-46). Відповідно до ч.4 ст.169 Цивільного процесуального кодексу України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно із ч.1 ст.224 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно із ст.157 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі, а справи про поновлення на роботі, про стягнення аліментів одного місяця. У виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду справи, суд ухвалою може подовжити розгляд справи, але не більше як на пятнадцять днів. Враховуючи викладені обставини, норми чинного законодавства та ті факти, що відповідачі в жодне судове засідання не зявилися, будь-яких клопотань не заявляли, хоча були належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду, позивач в судове засідання не зявився, але просив розглянути справу без його присутності та проти винесення заочного рішення не заперечував, строк розгляду справи, відповідно до ст.157 Цивільного процесуального кодексу України, закінчився і ніхто із сторін не заявив клопотання про його подовження, суд вважає за можливе і необхідне, у відповідності до ч.4 ст.169, ч. 1 ст.224 Цивільного процесуального кодексу України, розглянути справу без участі сторін або їх представників, на підставі наявних та достатніх для розгляду матеріалів справи. У відповідності до ч.2 ст.197 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши позовну заяву, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання права власності підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, 02.09.1998 року на Одеській товарній біржі між [PERSON] та [PERSON], [PERSON], [PERSON], яка діяла від себе та від імені своєї дочки [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна. Про вчинення даного правочину в реєстровому журналі біржових угод здійснено запис № 1827/Б, що підтверджується відповідним штампом, зробленим Білгород-Дністровським МБТІ на договорі купівлі-продажу (а.с.8-9). Передана [PERSON] квартира належала відповідачам на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого органом приватизації державного житлового фонду виконкому Білгород-Дністровської народних депутатів від 02.06.1994 та зареєстровано в МБТІ за № 108-4810/64-2273. Так, згідно договору, відповідачі передали [PERSON] у приватну власність квартиру № 39 у житловому будинку за № 131 «а» по вул. Ізмаїльській у м. Білгород-Дністровському Одеської області, яка складається з 1 коридору, 2-житлової, 3-житлової, 4-санвузлу, 5-туалету, 6-кухні, 7-лоджії, загальною площею 49,40 кв.м., житловою - 27,10 кв.м. Між тим, такий договір сторонами нотаріально посвідчений не був. Відповідно до виготовленого 18.09.1998 року КП «Білгород-Дністровське МБТІ» технічного паспорту, інвентарний № 4974, реєстровий № 108-4810, власником квартири № 39 у житловому будинку за № 131 «а» по вул. Ізмаїльській у м. Білгород-Дністровському Одеської області, яка складається з 1 коридору, 2-житлової, 3-житлової, 4-санвузлу, 5-туалету, 6-кухні, 7-лоджії, загальною площею 49,40 кв.м., житловою - 27,10 кв.м., є [PERSON] (а.с.7). За твердженням позивача, сторонами було виконано умови договору купівлі-продажу нерухомості від 02.09.1998 року за реєстровим № 1827/Б в повному обсязі. Так, позивач сплатив відповідачам 10 800 грн. (усю суму, передбачену договором), відповідачі після відчуження проданої житлової квартири виселилися із неї та знялися з реєстраційного обліку, позивач вселився в житлову квартиру, користується нею в повному обсязі, сплачує комунальні та інші послуги. Між тим, на даний час позивач не має можливості розпоряджатися житловим приміщенням, в тому числі відчужувати його, оскільки чинне законодавство передбачає нотаріальне посвідчення договорів, повязаних з відчуженням нерухомого майна. Зазначені обставини і стали підставою для звернення [PERSON] до суду з відповідним позовом. Відповідно до ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із ч.1 ст.3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно із ст.1 Закону України «Про товарну біржу», діяльність товарної біржі здійснюється у відповідності з цим Законом та діючим законодавством України, статутом біржі, правилами біржової торгівлі. Розділом 4 Закону України «Про товарну біржу» визначені основні принципи правил ведення біржової торгівлі та здійснення біржових операцій, якими, зокрема, встановлено, що біржовою операцією вважається тільки та угода, яка відповідає сукупності умов, які передбачені ч.1 ст.15 Закону, а саме: якщо вона представляє собою купівлю-продажу, поставку, обмін товару, що допущені до обміну на товарній біржі; якщо її учасники ї членами товарної біржі; якщо угода надана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню, угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі (частини 2, 4 статті 15 Закону України «Про товарну біржу»). Отже, при укладенні договору № 1827/Б купівлі-продажу нерухомого майна від 02.09.1998 року сторонами були дотримані всі умови, які необхідно дотримуватися при укладенні договорів на товарній біржі, у відповідності до ст.15 Закону України «Про товарну біржу». Крім того, у відповідності до пункту 2 Постанови Кабінету Міністрів України №1030 від 31.08.1996 року «Про врегулювання сплати державного мита при відчуженні об'єктів нерухомого майна», яка діяла на момент укладення договору № 1827/Б купівлі-продажу нерухомого майна від 02.09.1998 року, будь-які угоди про відчуження об'єктів нерухомого майна, які укладаються на біржах, в агентствах нерухомості тощо, прирівнюються до нотаріального посвідчення цих договорів. Згідно із ч.2 ст.220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до розяснень, які містяться у п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від\~6 листопада 2009 року № 9 слідує, при розгляді справ про визнання правочинів дійсними суди\~повинні зясувати чи підлягає правочин обовязковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи не втрачена така можливість. У звязку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених ст. 218 та 220 ЦК України. Згідно із ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Як вбачається з матеріалів справи, сторони при укладені договору № 1827/Б купівлі-продажу нерухомого майна від 02.09.1998 року досягли згоди з усіх істотних умов такого договору та виконали усі умови цього договору, а тому такий договір є укладений. Статтею 328 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно із ст.398 Цивільного кодексу України, право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом. Відповідно до ст.391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст.392 Цивільного кодексу України). Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та положеннями Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Так, у Рішенні Європейського Суду від 29.11.1991 року у справі «[PERSON] Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. Зазначені сподівання, тобто те, на що розраховує позивач, як власник спірної квартири, відповідачем порушені. За статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і використання практики Європейського суду з прав людини» практика Європейського суду є джерелом права у національній правовій системі. З погляду Європейського Суду повага власності основний метод права, міжнародного й внутрішнього дотримання. У Конвенції говориться, що держава зобов'язана дотримувати, виконувати, зміцнювати, захищати й забезпечувати права власності фізичних і юридичних осіб. Порушення Конвенції й Протоколів будуть тоді, коли піде недотримання, невиконання й не забезпечення державою зазначених норм. Відповідно до ст.1 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», Високі Договірні сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією права і свободи, визначенні в розділі І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод». В силу ст.13 розділу І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Протокол № 1 стаття 1 «Захист власності» говорить «Кожна фізична або юридична особа має право на повагу своєї власності. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». Тим самим у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод чітко встановлено: право власності кожної фізичної і юридичної особи, неурядової організації й групи приватних осіб, повинне поважатися. У першу чергу ця повага повинна виходити від держави й втілюватися у вигляді прийняття законодавчих, виконавчих дій, що захищають право власності від незаконних зазіхань із боку кого б то не було. Згідно із ч.3 ст.10 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи вищезазначені обставини, норми чинного законодавства та ті факти, що, по-перше, сторони при укладені договору купівлі-продажу нерухомості за реєстровим № 1827/Б від 02.09.1998 року досягли згоди з усіх істотних умов такого договору та виконали усі умови цього договору, по-друге, чинним на час укладання договору законодавством та самим договором не було передбачено нотаріальне посвідчення такого договору, по-третє, такі дії не суперечать закону і не порушують права, свободи чи інтереси інших осіб та держави, суд дійшов до висновку про законність, обґрунтованість та правомірність позовних вимог [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання права власності, у зв'язку з чим такий позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved