Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-14 00:00:00

29 квітня 2015 року позивач звернулася з позовом до суду в якому просить визнати інформацію неправдивою щодо нанесення [PERSON] тілесних ушкоджень [PERSON] Аверєвичу, стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 30830, 63 грн. Позивач в обґрунтування своїх позовних вимог вказує на те, що 20.03.2015 року відповідач звернувся до апеляційного суду Київської області зі скаргою на рішення Іванківського районного суду Київської області від 12.03.2015 року в якій зазначив, що [PERSON] неодноразово наносила тілесні ушкодження [PERSON], знущалась з нього. Позивач вважає, що це є неправдива інформація, яка ганьбить її честь та гідність та завдає їй моральної шкоди, яка полягає в душевних стражданнях, приниженні суспільного іміджу, завдає сорому та ганьбить її честь. В судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримала та просить їх задовольнити в повному обсязі, а також просить суд спростувати ввказану вище недостовірну інформацію. Відповідач, в судове засідання зявився, проти позову заперечив, вважає, що інформація, яку він вказав у своїй апеляційній скарзі щодо побиття його [PERSON] є правдивою, оскільки він неодноразово звертався до правоохоронних органів, щодо вказаних фактів. Також, подав заперечення на позов, в якому зазначив, що позовних вимог [PERSON] не визнає, зазначив, що не поширював неправдиву інформацію, у звязку з цим просить суд у позові [PERSON] відмовити повністю, а також приєднав до матеріалів справи докази, які, на його думку, підтверджують його достовірність викладеної в апеляційній скарзі інформації. Суд, заслухавши доводи сторін, встановивши обставини справи, що підтвердженні засобами доказування, дослідивши матеріали цивільної справи та оцінивши докази в їх сукупності вважає, що позов [PERSON] до [PERSON] про захист гідності, честі та відшкодування моральної шкоди не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що 20 березня 2015 року [PERSON] Аверєвичем була подана до Апеляційного суду Київської області апеляційна скарга на рішення Іванківського районного суду Київської області від 12.03.2015 року в якій зазначив, що в період з 2010 року по даний час він з [PERSON] та її сином [PERSON] не можуть дійти спільної мови щодо користуванням житлом, між ними постійні виникають сварки, а також зазначив, що 06.12.2014 року, позивач з її сином, почали погрожувати відповідачу, виражалися нецензурною лайкою, а потім з особистих неприязних стосунків нанесли [PERSON] тілесних ушкоджень в результаті чого він був змушений звернутись до правоохоронних органів та лікарні. Відповідно до ч. 1ст. 275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Згідно ч.1, 4 ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. У постанові Пленуму Верховного суду України від 27.02.2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що інформація, зазначена у позовній заяві чи іншій заяві, адресованій суду, а також в процесуальних документах (запереченнях на позов, апеляційних чи інших скаргах тощо), може бути підставою для захисту гідності, честі чи ділової репутації, за винятком випадків, коли ця інформація була визначена підставою пред'явленого позову і стосувалася його предмета, була доказом у справі, а так само предметом апеляційного чи іншого перегляду в порядку, встановленому процесуальним законом. Як вбачається з матеріалів справи, зазначена у апеляційній скарзі інформація щодо нанесення тілесних ушкоджень була визначена однією з підстав пред'явленого у 2015 році [PERSON] позову до [PERSON], [PERSON], третя особа Іванківський районний центр ДМС України в Київській області про визнання [PERSON] та [PERSON]В такими, що втратили право користуванням жилим приміщенням та стосувалася його предмета та була доказом у цій справі. Крім того, відповідно до витягу з кримінального провадження №12014110180000832, 06 грудня 2014 року близько 08 години [PERSON] перебуваючи в приміщенні квартири [ADDRESS], на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків спричинив тілесні ушкодження [PERSON] Аверєвичу. Згідно листа Іванківського РВ ГУ МВС України від 20.03.2015 року №513-3 [PERSON] неодноразово звертався до Іванківського РВ, а саме: 19.06.2012 року, про те що житель [INFO], громадянин [PERSON] виражався в адресу заявника нецензурною лайкою та кидався до нього в бійку, 07.02.2012 року, про те, що громадянка [PERSON] на ґрунті особистих неприязних відносин вдарила заявника, спричинивши тілесні ушкодження у вигляді синця обличчя. Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Тобто, [PERSON] під час викладення обставин в апеляційній скарзі щодо, на його думку, неправомірних дій [PERSON] реалізовував своє право на захист своїх законних прав, яке передбачено Конституцією України та законами України. Таким чином, суд вважає, що звернення до суду, іншого правоохоронного чи державного органу, організації, наділеними відповідно до закону владними повноваженнями, із заявою про неправомірні дії інших осіб, не може вважатись поширенням недостовірних відомостей. Аналогічна позиція викладена у рішенні Конституційного Суду України № 8-рп/2003\~від 10.04.2003 року у справі про поширення відомостей, відповідно до якого викладення у листах, заявах, скаргах до правоохоронного органу відомостей особою, на думку якої посадовими чи службовими особами цього органу при виконанні функціональних обов'язків порушено її право, не може вважатись поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам цих осіб. Також, згідно з положеннями статті 277 ЦК України і статті 10 ЦПК України обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Відповідно до п. 3, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації. Обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Таким чином, суд приходить до висновку, що викладена в апеляційній скарзі [PERSON]А від 20.03.2015 року інформація, не є недостовірною, оскільки звернення до суду з певними доказами є реалізацією особою свого права на захист та інших інтересів, в звязку з цим право позивача фактично не порушувалися, отже суд вважає, що відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди. Питання щодо судових витрат вирішується судом відповідно до положень ст. 88 ЦПК України, а саме стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed