Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-12 00:00:00

31 серпня 2020 року до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області надійшла позовна заява [PERSON] з вимогою визнати за нею право власності на адміністративну будівлю літ. «А» площею 79,5 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] , яка розміщена на земельній ділянці площею 0,0233 га, кадастровий номер 5110300000:01:007:0013, цільове призначення: для розміщення торгівельного майданчика, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . При цьому [PERSON] посилається на те, що вона є користувачем (орендарем) вказаної земельної ділянки площею 0,0233 га, по [ADDRESS] , на підставі рішення Білгород-Дністровської міської ради від 27 грудня 2013 року № 747. На вказаній земельній ділянці, на підставі Дозволу на виконання будівельних робіт від 20 травня 2010 року № 331, виданого Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області, позивачкою побудовано адміністративну будівлю літ. «А» площею 79,5 кв.м., яка має таку ж саму адресу: [ADDRESS] . Щодо даного будівництва Управлінням містобудування та архітектури виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області 15 березня 2013 року за № 20 надано Технічний висновок про можливість використання даної адміністративної будівлі. Однак, зазначена адміністративна будівля в установленому законом порядку позивачкою не введено в експлуатацію. Враховуючи фактичні та правові підстави, представник позивачки вважає, що в судовому порядку за позивачкою має бути визнано право власності на самочинне будівництво, а саме: на адміністративну будівлю літ. «А» площею 79,5 кв.м., по [ADDRESS] . Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 04 вересня 2020 року було відкрито провадження по справі та визначено загальний порядок її розгляду, призначено підготовче судове засідання на 13.10.2020 року. 12 жовтня 2020 року до канцелярії суду (вхідний № 21968/20) надійшла заява начальника відділу державного архітектурно-будівельного контролю Департаменту економіки та розвитку інфраструктури міста Білгород-Дністровської міської ради Одинець А.В. з проханням справу розглянути без представника відділу, проти задоволення позовних вимог відділ не заперечує. У підготовче судове засідання 13 жовтня 2020 року сторони не з`явились. Відповідно до ч.3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Дослідивши матеріали справи, з врахуванням доводів відповідача, суд прийшов до висновку про можливість задоволення позовних вимог [PERSON] з огляду на наступне. З матеріалів справи вбачається, що на підставі рішення Білгород-Дністровської міської ради від 27 грудня 2013 року № 747 - VI «Про поновлення договору оренди земельних ділянок ФОП [PERSON] в [ADDRESS] » та Договору оренди земельної ділянки від 24 лютого 2014 року, укладеного між Білгород-Дністровською міською радою та ФОП [PERSON] , позивачка є користувачем (орендарем) земельної ділянки площею 0,0233 га, кадастровий номер 5110300000:01:007:0013, цільове призначення: для розміщення торгівельного майданчика, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 15 серпня 2020 року № 220438844 право оренди на вказану земельну ділянку зареєстровано за фізичною особою - підприємцем [PERSON] . На вказаній земельній ділянці, яка належить позивачці на праві користування (оренди), останньою побудовано адміністративну будівлю літ. «А» площею 79,5 кв.м. Зазначене будівля побудована на підставі Дозволу на виконання будівельних робіт від 20 травня 2010 року № 331, виданого Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області, щодо даного будівництва Управлінням містобудування та архітектури виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області 15 березня 2013 року за № 20 надано Технічний висновок про можливість використання даної адміністративної будівлі. Вказана адміністративна будівля в установленому законом порядку позивачкою не введено в експлуатацію. Зазначений факт підтверджується листом Відділу державного архітектурно- будівельного контролю Білгород-Дністровської міської ради від 13 серпня 2020 року № 156, Актом від 03 серпня 2020 року, складеного за результатами роботи робочої групи щодо перевірки питань порушених у заяві громадянки [PERSON] стосовно самочинного будівництва громадянкою [PERSON] адміністративної будівлі на торгівельному майданчику за адресою: [ADDRESS] (кадастровий номер земельної ділянки - 5110300000:01:007:0013). Таким чином, зазначений об`єкт на сьогоднішній день є об`єктом самочинного будівництва, що також підтверджується вказаним листом Відділу державного архітектурно-будівельного контролю Білгород-Дністровської міської та доданим до нього Актом. Згідно із ч.ч.1, 2 ст.376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Відповідно до ч.1 ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно із ч.5 ст.376 Цивільного кодексу України на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. З наведених правовстановлюючих документів на земельну ділянку, користувачем якої є позивачка, а також вказаних матеріалів та документів, що були складені органом державного архітектурно-будівельного контролю та робочою групою виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, вбачається, що самочинне будівництво позивачкою проведено на земельній ділянці, що перебуває у її користуванні та відведена для цієї мети, зазначене самочинне будівництво, що вбачається із наведених вище матеріалів та документів контролюючого органу та робочої групи виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, не порушують права будь-якої іншої особи. Вказаною робочою групою, до складу якої також входили фахівці Відділу державного архітектурно-будівельного контролю Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, не були виявлені істотні порушення вимог містобудівного законодавства при будівництві вказаного об`єкту самочинного будівництва. Як вбачається з Акту від 03 серпня 2020 року, складеного за результатами роботи робочої групи щодо перевірки питань порушених у заяві громадянки [PERSON] стосовно самочинного будівництва громадянкою [PERSON] адміністративної будівлі на торгівельному майданчику за адресою: [ADDRESS] (кадастровий номер земельної ділянки - 5110300000:01:007:0013) будівництво адміністративної будівлі виконувалось на земельній ділянці, що була відведена для цієї мети, із відповідним документом, який надавав право виконувати будівельні роботи та із належно затвердженим робочим проектом, не встановлено істотних порушень будівельних норм і правил. У той же час, згідно Технічного висновку про можливість використання даної адміністративної будівлі від 15 березня 2013 року № 20, складеного Управлінням містобудування та архітектури виконавчого комітету Білгород- Дністровської міської ради Одеської області, вказана адміністративна будівля, яка на даний час є об`єктом самочинного будівництва, є придатною для подальшої експлуатації, що свідчить про відсутність істотних порушень будівельних норм і правил при її будівництві. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі - Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Зазначені принципи сформульовано і в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» (23 вересня 1982 р.), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід`ємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст. 1 Першого протоколу. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Згідно із постановою Верховного Суду України від 18.09.2013 у справі № 6-92цс13, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника. Статтею 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачено, що у разі виявлення факту самочинного будівництва об`єкта, перебудова якого з метою усунення істотного відхилення від проекту або усунення порушень законних прав та інтересів інших осіб, істотного порушення будівельних норм є неможливою, посадова особа органу державного архітектурно-будівельного контролю видає особі, яка здійснила (здійснює) таке будівництво, припис про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису. У разі якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимоги, встановлені у приписі, орган державного архітектурно-будівельного контролю подає позов до суду про знесення самочинно збудованого об`єкта та компенсацію витрат, пов`язаних з таким знесенням. Вiдповiдно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослiдженнi наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність i взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України). Таким чином, суд надавши оцінку всім доказам, наявним в матеріалах справи, враховуючи відсутність заперечень з боку відповідача та фактичне визнання позову, приходить до висновку про задоволення позову.

Outcome: approved