Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-19 00:00:00

29 серпня 2014 року [PERSON] звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в інтересах малолітньої [PERSON], треті особи: Самарський районний відділ в місті Дніпропетровську ГУ ДМС України в Дніпропетровській області, Управління-служба у справах дітей Самарської районної у місті Дніпропетровську ради про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що відповідно до договору купівлі-продажу укладеним між ним та [PERSON], яка діяла від себе, та своїх дітей: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], що були власниками квартири [ADDRESS] він придбав вище зазначену квартиру. На час укладання договору купівлі - продажу квартири в ній ніхто не проживав, так як квартира була в занедбаному стані, але в ній були зареєстровані відповідачі. В порушення умов договору купівлі-продажу квартири, відповідачі з реєстрації не знялись чим порушили право відповідача розпоряджатись та користуватись власною квартирою. Окрім цього, квартирна плата за комунальні послуги здійснюється позивачем за кожну зареєстровану особу. Позивач відповідно до останньої уточненої позовної заяви просить усунути перешкоду в здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою, що є підставою для зняття з реєстраційного обліку. В судовому засіданні позивач підтримав свої вимоги та просив задовольнити позов в повному обсязі посилаючись на обставини, викладені в позовних заявах. Проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідачі в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. У справі є достатньо доказів для її вирішення, що у сукупності із вказаними вище обставинами дає суду підстави для застосування положень ч. 4 ст. 169, ст.ст. 224, 225 ЦПК України. Третя особа Управління-служба у справах дітей Самарської районної у місті Дніпропетровську в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позову. Представником Самарського відділу в м. Дніпропетровську ГУ ДМС України в Дніпропетровській області подано заяву про розгляд справи за їх відсутністю (а.с. 40). Вислухавши пояснення та доводи позивача, вивчивши та дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що 12 вересня 2006 року між [PERSON], яка діяла в інтересах своїх дітей та [PERSON] було укладено договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS]. Відповідно до умов договору, а саме: п. 8 - покупець набуває право власності на квартиру з моменту державної реєстрації цього договору; п. 10 - продавці зобов'язуються зняти всіх з реєстраційного обліку з вищезазначеної квартири до 22 вересня 2006 року (а.с. 5). Відповідно до Витягу з державного реєстру правочинів від 12.09.2006 року предметом правочину зазначено квартира [ADDRESS], відчужувачами є - [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], а набувачем - [PERSON] (а.с. 6). Відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 18 жовтня 2006 року, власником кв. [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу зазначено [PERSON] (а.с. 7). Відповідно до довідки від 22 серпня 2014 року № 2046 виданої КП «ЖГСР» ДМР в тому, що за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с. 8, 18). Відповідно до паспорту [PERSON] серії [NUMBER] відповідач зареєстрований [ADDRESS] (а.с. 11). Відповідно до технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] зазначено, що власниками вище зазначеної квартири є [PERSON] (а.с. 13-17). Рішенням Самарської районної ради у м. Дніпропетровську від 18 серпня 2006 року № 582 [PERSON] від імені малолітніх дітей дозволено здійснити продаж частини квартири [ADDRESS] та здійснити купівлю частини будинку за адресою: [ADDRESS] (а.с. 43). Відповідно до листа Служби у справах дітей Синельниківської райдержадміністрації зазначено, що будинок [ADDRESS] відповідно до технічного паспорту належить [PERSON] та її повнолітнім донькам [PERSON], 1991 року народження, [PERSON], 1993 року народження, [PERSON], 1992 року народження та малолітній доньці [PERSON], 2005 року народження. За довідкою Старовишневецької сільської ради від 16 вересня 2014 року № 230 громадянка [PERSON] з 2013 року за вказаною адресою не проживає. На теперішній час [PERSON] мешкає з двома малолітніми дітьми: донькою [PERSON], 2005 року народження та сином [PERSON], 2009 року народження на території Луб'янської сільської ради (а.с. 44). Вказані вище спірні правовідносини регулюються Конституцією України та Цивільним кодексом України. Стаття 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки само по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксовано в одному або кількох документах, листах, телеграмах, якщо він підписаний його стороною. Відповідно до вимог ст. 209 ЦК України нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, ст. 319 ЦК України зазначає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Відповідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно вимог ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Частиною 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Так відповідно до умов договору купівлі - продажу квартири укладеного 12 вересня 2006 року, в якому відповідач зобов'язалась зняти всіх з реєстраційного обліку квартири, але станом на 29 серпня 2014 року відповідач так і не виконала зобов'язання. Крім того, відповідно до матеріалів справи відповідачка придбала у власність будинок [ADDRESS] Згідно норм ст. 3 ЦПК України кожна особа вправі звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а в інтересах інших осіб, або державних чи суспільних інтересах лише у випадках, встановлених законом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог та заперечень. Суд не приймає до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Статтею 212 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Виходячи з вищенаведених обставин справи, а також діючого матеріального закону, з урахуванням загальних засад цивільного судочинства відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного Кодексу України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є цілком обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved