Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-21 00:00:00

31.07.2020 року до Київського районного суду м. Харкова надійшла позовна заява від директора Департаменту служб у справах дітей Малько О.П., в якій він просить позбавити батьківських прав [PERSON] відносно [PERSON] , [INFO] , та стягнути з відповідачки аліменти на утримання дитини у розмірі ј частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менш 50% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку щомісячно до досягнення повноліття [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування вимоги позивач зазначає, що [PERSON] , [INFO] , перебуває на обліку в Службі у справах дітей по Київському району Департаменту служб у справах Харківської міської ради, як дитина, яка опинилась в складних життєвих обставинах. Мати дитини, [PERSON] , [INFO] , зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] , залишила свою новонароджену дитину у пологовому будинку, її станом не цікавиться, з медперсоналом зв`язку не підтримує та власноруч написала заяву про те, що не заперечує проти позбавлення її батьківських прав. Таким чином, [PERSON] , набувши права і батьківські обов`язки відносно малолітньої [PERSON] , [INFO] , відмовилась від їх виконання з першого дня життя дитини. В судове засідання представник позивача не з`явилась, надала заяву про слухання справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явилась, повідомлялась про час та місце слухання справи належним чином. Заяв про відкладення слухання справи не надійшло. За згодою представника позивача суд виносить рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280-282 ЦПК України. Суд, перевіривши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що мати дитини, [PERSON] , [INFO] , зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] . Відомість про батька дитини внесена в свідоцтво про народження відповідно до ч. 1 ст. 135 Сімейного Кодексу України. [PERSON] 28.01.2020 залишила свою малолітню дитину у КНП «Міський пренатальний центр» відповідно до наданого акту закладу охорони здоров`я та органу внутрішніх справ України про дитину, покинуту в пологовому будинку, іншому закладі охорони здоров`я. Відповідно до рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 25.02.2020 № 90 органами опіки та піклування здійснено реєстрацію малолітньої дитини у відділах державної реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції. Мати дитини, [PERSON] , 13.01.2020 була переведена до КНП «МКЛШМД ім. Мещанінова» з діагнозом «венозна недостатність, частковий тромбоз плечової артерії». До теперішнього часу до місця перебування дитини не з`явилась, з медичним персоналом зв`язку не підтримує, станом здоров`я дитини не цікавилась, про своє місце перебування не повідомляла. У вересні 2017 [PERSON] також залишила свою новонароджену дитину дівчинку в лікувальному закладі, про що було складено відповідний акт, який був направлений до ССД по Шевченківському району. Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 30.01.2018 [PERSON] була позбавлена батьківських прав відносно [PERSON] , [INFO] . Малолітня [PERSON] 15.04.2020 була влаштована до КНП Харківської обласної ради «Обласний будинок дитини № 3», де перебуває і до теперішнього часу. Відповідно до інформації КНП ХОР «Обласний будинок дитини № З», за час перебування дитини гр. [PERSON] доньку не відвідувала, станом здоров`я не цікавилась, до закладу не телефонувала та приїжджала. [PERSON] 20.07.2020 звернулась з заявою на ім`я директора Департаменту служб у справах дітей, в якій повідомила, що не заперечує проти позбавлення її батьківських прав відносно [PERSON] , 20.07.2020 року . Відповідно до ст. 165 Сімейного кодексу України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно зі ст. 164 ч. 1 Сімейного Кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини та інше. Згідно з частиною 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Приписами частини 1 статті 12 Закону України від 26.04.2001 р. № 2402-ІІІ «Про охорону дитинства» на батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати іі до самостійного життя та праці. Відповідно до ст. 155 Сімейного кодексу України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Положеннями п. 16 Постанови Пленуму ВСУ від 30.03.2007 № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно з п. 7 зазначеної вище Постанови Пленуму Верховного Суду України №3, факт ухилення від виховання може бути підтверджено наведеними доказами. Суду надано достатньо доказів, що свідчать виключно про одне - відповідач самоусунулась від виконання батьківських обов`язків. Відповідно до вимог ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей. При ухиленні їх від цього обов`язку кошти на утримання дітей стягуються у судовому порядку. Згідно з ч. 1 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються в частці від доходу її матері, батька і (або) в твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 182 ч. 2 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно до ст. 166 ч. 3 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку утримання дитини. Таким чином, судом встановлено, що відповідачка з дитиною не спілкується, не надає їй матеріальної допомоги, ніякої участі в її вихованні не приймає, не виявляє турботу про дитину, не цікавиться її життям, тому суд приходить до висновку, що відповідачка ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дочки, а позовна вимога про позбавлення її батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дитини є обґрунтованою і підлягає задоволенню. На підставі вищезазначеного,

Outcome: approved