Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-10 00:00:00

9 грудня 2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання повнолітньої доньки сторін на час її навчання у вищому навчальному закладі. У заяві вказує, що сторони є батьками [PERSON] , [INFO] , на утримання якої з відповідача на користь позивачки стягувались аліменти в розмірі ј частини заробітку (доходів) [PERSON] до досягнення донькою повноліття. З вересня 2019 року донька сторін розпочала навчання за контрактною формою навчання на юридичному факультеті Запорізького національного університету. Вартість навчання у відповідності до укладеного позивачем з навчальним закладом договору становить 63200 грн. за чотири курси. Донька набуває вищу освіту за денною формою навчання, вона непрацевлаштована, будь-яких джерел доходів не має, перебуває на повному утриманні позивача. Відповідач в добровільному порядку матеріальної допомоги на утримання доньки не надає, хоча має таку можливість, будучи працездатною особою, яка впоралася з тягарем сплати аліментів на утримання неповнолітньої дитини, сплачуючи одноразово значні суми грошових коштів. Окрім того, відповідач має власний транспортний засіб, що також вказує на його задовільний майновий стан. На підставі викладеного позивач просить про стягнення з відповідача аліментів на утримання повнолітньої доньки в розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу) до закінчення навчання, але не більш ніж до досягнення донькою 23 років. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21.01.2020 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Заходи забезпечення позову, доказів в справі не застосовувались. В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги позову. Просить про ухвалення рішення на користь свого довірителя. Відповідач позов не визнав. Посилається на обставини, які мають істотне значення при вирішенні цього спору, такі як: створення відповідачем нової сім`ї, в якій виховуються двоє малолітніх дітей, 2014 і 2019 років народження, що біологічно походять від відповідача, перебування дружини відповідача у відпустці по догляду за молодшою дитиною до досягнення нею трирічного віку, що зумовило повне утримання дружини відповідачем, а також втрата самим відповідачем, який працював в закладі громадського харчування, роботи через карантинні заходи внаслідок пандемії коронавірусу. У зв`язку з викладеним просить про відмову в задоволенні позову. Вислухавши учасників справи, \~ \~ \~ \~з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд вважає, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з таких міркувань. Судом встановлено, що сторони є батьками [PERSON] , [INFO] (а. с. 14), яка є студенткою на контрактній основі денної форми навчання юридичного факультету Запорізького національного університету (а. с. 5-9). \~ \~ \~ \~Статтею 199 СК України внормовано обов`язок батьків утримувати своїх повнолітніх дітей за сукупності кількох передумов (якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу). В силу роз`яснень п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Виходячи з наведених положень сімейного законодавства та роз`яснень постанови Пленуму Верховного суду України обов`язок батьків з утримання повнолітніх сина, доньки, на відміну від обов`язку утримувати неповнолітніх дітей, не є безумовним, а його настання закон пов`язує з сукупністю кількох передумов, тобто продовженням особою навчання, ненастанням 23 років, потребою в матеріальній допомозі, можливістю батьків надавати таку допомогу. При визначенні розміру аліментів, суд ураховує стан здоров`я й матеріальне становище доньки, а також платника аліментів, який є працездатною за віком, здоровою особою, у зв`язку з чим не знаходить підстав для звільнення батька від участі в утриманні повнолітньої доньки, яка продовжує навчання. Посилання відповідача на відсутність заробітку суд до уваги не приймає, оскільки виходить з логічного розмірковування про те, що особа, на чиєму повному утриманні перебувають дружина та двоє малолітніх дітей, яка є здоровою та здатною до виконання будь-яких робіт з метою отримання заробітку, не може не мати джерел доходів незалежно від офіційного працевлаштування. Разом з тим бере до уваги суд і ту обставину, що позивач створив нову сім`ю, в якій виховуються двоє дітей, 2014 та 2019 років народження, непрацевлаштованість його дружини, що у сукупності свідчить про певні обмеження фінансових можливостей особи (а. с.42-44). З огляду на викладені обставини суд у відповідності до ст. ст. 182, 200 СК України вважає за доцільне стягнути з відповідача аліменти в розмірі 1/8 частини його доходу щомісяця на утримання повнолітньої доньки, які, на думку суду, є домірними як майновому стану платника аліментів, так і потребі повнолітньої дівчини, яка продовжує навчання у вищому навчальному закладі, в утриманні. Хоча ст. 182 СК України, положеннями якої в силу ст. 200 СК повинен керуватися суд, визначаючи розмір аліментів для повнолітніх доньки, сина, і встановлює мінімальну межу аліментів у вигляді 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, суд не знаходить підстав для обмеження розміру аліментів посиланням на цей розмір, оскільки в силу наведеної статті 182 СК її положення ґрунтуються на прожитковому мінімумі для дитини, тоді як позивач, досягнувши віку повної цивільної дієздатності, в силу закону втратив цей статус. Судовий збір, від попередньої оплати якого звільнено позивача, в силу цивільного процесуального закону належить стягнути з відповідача на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial