Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-26 00:00:00

29 грудня 2016 року позивач [PERSON] звернулася до Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилалася на те, що вони з відповідачем перебувають у зареєстрованому шлюбі з 24 липня 2004 року. Від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Розлад сімейного життя стався через відсутність порозуміння між ними, розбіжність характерів та різні погляди на сімейне життя. Шлюбні відносини припинені пів року тому. Вважає, що їх шлюб розпався остаточно та немає сенсу для його подальшого існування. Просила суд розірвати шлюб. Позивач [PERSON] до судового засідання не зявилася, від якої до суду надійшла заява з проханням справу розглянути за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила розірвати шлюб, проти ухвалення заочного рішення суду не заперечувала. Відповідач [PERSON] до суду не зявився за невідомих суду причин, про день та час розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, у звязку з чим суд ухвалює рішення у заочному порядку, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Матеріалами справи встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 24 липня 2004 року, що підтверджується свідоцтвом про одруження серія І-НО № 248922, виданим виконкомом Лебединської сільської ради Новоазовського району Донецької області 24 липня 2004 року, актовий запис № 3. Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серія І-НО № 422613 від 25 листопада 2004 року, та свідоцтвом про народження серія І-НО № 233670, виданих виконкомом Лебединської сільської ради Новоазовського району Донецької області, в яких батьками зазначені: батько [PERSON], та мати [PERSON]. Відповідно до положень ст.51 Конституції України, ч.1 ст. 24 Сімейного Кодексу України, шлюб ґрунтується на добровільній згоді жінки та чоловіка, примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно ч. 2 ст. 18, п. 3 ст. 51, ч. 3 ст. 56, ч.1 ст.110 СК України, дружина і чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань, при цьому способом захисту сімейних прав та інтересів, у тому числі є право на припинення шлюбних відносин шляхом пред'явлення до суду позову про розірвання шлюбу одним з подружжя. Відповідно до ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу супе речило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що примирення між подружжям та збереження сім'ї неможливо, оскільки шлюбні відносини припинені ще пів року тому. За таких обставин суд дійшов до висновку, що сім'я розпалася остаточно, а шлюб існує формально, тому подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивачки та відповідача. Відповідно до ч.1 ст. 110 СК України, один із подружжя має право на звернення до суду з позовом про розірвання шлюбу. Враховуючи відсутність обставин, що перешкоджають розірванню шлюбу, передбачених ч.2 ст. 110 СК України, та визнання позову відповідачем, суд вважає за необхідне позов про розірвання шлюбу задовольнити, оскільки позовні вимоги є обґрунтованими і такими, що не суперечать закону та не порушують права інших осіб. У відповідності до ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідно до ч.8 ст. 235 ЦПК України, після розірвання шлюбу, прізвище чоловіку та дружині залишити без змін, На підставі ст. ст. 110, 112 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved