Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-20 00:00:00

31 січня 2017 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON], за участю третьої особи служби у справах дітей Слов'янської міської ради, про надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини за межі державного кордону України до Російської Федерації без згоди батька. Позивачка [PERSON], яка була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи не використала свого права на безпосередню участь у судовому засіданні, про причини неявки суду не повідомила. У позовній заяві позивачкою зазначено, що вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі до 14 листопада 2013 року, від якого у них [INFO] народився син - [PERSON]. Однак, їх спільне життя не склалося і вже декілька років вони фактично мешкають окремо, дитина проживає з позивачкою. У червні 2014 року через проведення активної фази антитерористичної операції у м.Слов'янську вона з сином вимушена була виїхати за межі державного кордону України - до м.Сургут Російської Федерації, на що відповідач надав свою згоду. Влітку 2015 року вона з дитиною повернулася до м.Слов'янськ, однак через неможливість працевлаштуватися та матеріально утримувати себе та дитину прийняла рішення повернутися до м.Сургут, де у неї є стабільна робота та житло. Однак відповідач відмовився надати свою згоду на вивезення дитини за межі України, мотивуючи свою відмову її небажанням відмовитися від аліментів, які він повинен сплачувати за рішенням суду. Посилаючись на положення Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України» просила суд надати дозвіл [PERSON] на тимчасовий виїзд за межі території України до Російської Федерації без згоди батька, в супроводі матері на період з 01 січня 2017 року до 01 січня 2019 року. Представник позивача [PERSON], яка діє на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 10.11.2016 р., не використала свого права на безпосередню участь у судовому засіданні, проте через канцелярію суду подала заяву про розгляд справи за її відсутністю, просила позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, зазначила, що проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду, проте у судове засідання не з'явився, про причини неявки суду не повідомив, заяв про відкладення судового засідання від нього не надходило. Аналізуючи наведені обставини, суд приходить до переконання, що відповідачем [PERSON] недобросовісно здійснюються його процесуальні права, у зв'язку з чим суд приходить до висновку про належне повідомлення відповідача, а тому, відповідно до положень ст.ст. 169, 224 ЦПК України, та враховуючи згоду позивача, суд вважає можливим відповідно до правил частини 1 статті 224 ЦПК України розглядати справу за відсутності відповідача у порядку заочного провадження на підставі наявних у ній доказів, з дотриманням вимог, встановлених законом. Представник служби у справах дітей Слов'янської міської ради у судове засідання, незважаючи на належне повідомлення судом, не прибув. Проте на адресу суду було подано письмове клопотання за підписом начальника служби у справах дітей [PERSON] про проведення розгляду справи за відсутності представника третьої особи, рішення просила прийняти на розсуд суду, з врахуванням інтересів дитини /а.с.25/. Враховуючи вищенаведене, суд вважає можливим провести розгляд справи по суті у відсутність позивачки та її представника, а також відповідача та представника третьої особи. Вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд у межах заявлених позовних вимог (стаття 11 ЦПК України) установив наступне. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER], яке було 25 січня 2012 року видано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Краматорського міського управління юстиції, батьками [PERSON], [INFO], є [PERSON] та [PERSON] /а.с.9/. Рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 14 листопада 2013 року, яке набрало законної сили 26 листопада 2013 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано /а.с.11/. Рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 24 квітня 2013 року, яке набрало законної сили 07 травня 2013 року, з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання [PERSON] аліменти в розмірі ? частки з усіх видів його заробітку щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, до повноліття дитини /а.с.12/. Таким чином, судом встановлено, що після припинення шлюбних відносин між сторонами їх син [PERSON] залишився проживати з матір'ю - позивачкою по справі. Відповідно до положення частини 3 статті 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну і оформлення документів для зарубіжних поїздок визначається Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року. Згідно до п.2 частини 2 статті 4 вказаного Закону України за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до п.2 статті 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків здійснюється у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставин, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Своє звернення до суду позивачка обгрунтувала об'єктивною неможливістю одержання дозволу на виїзд дитини у відповідача у зв'язку із його необгрунтованою відмовою надати такий дозвіл. Принципом 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року передбачається, що «…малолітнє дитя не повинне крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучений зі своєю матір'ю». Відповідно до статті 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того,чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до положень статей 10 та 11 ЦПК України цивільне судочинство в Україні здійснюється на засадах змагальності сторін та диспозитивності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Принцип 7 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року передбачає безумовний пріоритет інтересів дитини для тих, на кому лежить відповідальність за його освіту і виховання. Оскільки сторони однією сім'єю не проживають і фактичне місце проживання дитини визначене з позивачкою, то, цей обов'язок покладено на матір - позивачку по справі, яка повинна постійно доглядати дитину, піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, як це і передбачено положеннями статті 150 Сімейного кодексу України. Згідно з Конвенцією про права дітей, ратифікованою Верховною Радою України за № 789 від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Проаналізувавши встановлені обставини по справі та надані сторонами докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими, оскільки інтереси позивачки повністю відповідають інтересам її сина. Таким чином, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги та надати дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за межі державного кордону України до Російської Федерації без згоди батька. Суд вважає, що зазначений виїзд до Російської Федерації не буде порушенням будь-яких прав відповідача відносно сина. Таким чином, суд дійшов висновку, що надання дозволу на тимчасовий виїзд [PERSON] за межі державного кордону України до Російської Федерації у супроводі матері [PERSON], є необхідним для забезпечення реалізації прав дитини, передбачених як національним законодавством України, так і нормами міжнародного права. Позивач не вимагає компенсації за понесені судові витрати, пов'язані із зверненням до суду і розглядом цивільної справи.

Outcome: approved