Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-22 00:00:00

31 липня 2018 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просить надати їй дозвіл на виїзд дитини - [PERSON], [INFO] за межі України до Італії без дозволу (згоди) та супроводу батька у період з 25.08.2018 по 01.09.2018. Обґрунтувала позивач свої вимоги тим, що місцезнаходження відповідача невідоме (є інформація, що він проживає в м. Донецьк), а тому вона не може звернутися до нього з проханням надати нотаріальну заяву про надання дозволу на виїзд дитини за кордон, що призводить до порушення прав, свобод та інтересів дитини. Позивач та її представник у підготовче засідання подали заяву, в якій просять справу розглянути без їх участі та вказали, що позовні вимоги підтримують. Відповідач у підготовче засідання не з'явився, надіслав на електронну адресу суду заяву, в якій просить справу розглянути без його участі та зазначив, що позов визнає і не заперечує проти його задоволення, оскільки поїздка на відпочинок буде відповідати інтересам дитини. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Частиною 3 статті 200 ЦПК України передбачено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який заочним рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 31 січня 2017 року було розірвано (а/с 17-18). Від даного шлюбу сторони мають доньку - [PERSON], [INFO] (а/с 19). Дитина проживає з позивачем та перебуває на її утриманні. Позивач вказала та надала письмові докази того, що нею заброньовано через туристичне агентство ТЕЗ ТУР готель в Італії для себе та доньки в період з 25 серпня 2018 року по 01 вересня 2018 року (а/с 33-34). Відповідач у поданій до суду заяві вказав, що він не заперечує проти виїзду дитини за кордон і це буде відповідати її інтересам, а приїхати та оформити нотаріальний дозвіл він не має можливості. Згідно з ч. 7 ст. 7 Сімейного кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до положень ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно з приписами статей 150, 155 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Статтею 3 Конвенції про права дитини визначено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Стаття 10 Конвенції про права дитини передбачає право дитини залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Відповідно до ч. 1, 2 статті 27 Конвенції про права дитини, держави -учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 313 Цивільного кодексу України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до п. 4 постанови Кабінету Міністрів України № 724 від 25 серпня 2010 року «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків виїзд можливий за рішенням суду про надання дозволу на виїзд з України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Згідно з п. 5 постанови Кабінету Міністрів України № 724 від 25 серпня 2010 року «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі осіб, які уповноважені обома батьками, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою обох батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Таким чином, чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. А тому, суд вважає, що права дитини на відпочинок, охорону здоров'я та свободу пересування підлягають захисту. Враховуючи визнання позову відповідачем, а також те, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд неповнолітньої дитини - [PERSON], [INFO] за межі України для тимчасового перебування, суд приходить до висновку про можливість задоволення вимог позивача та надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька. На підставі викладеного,

Outcome: approved