Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-26 00:00:00

29 січня 2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання договору піднайму, мотивуючи свої вимоги тим, що у відповідності до договору 4-5067 від 15.12.1992 року, зареєстрованому у БТІ за реєстровим №3837, квартира [ADDRESS] є викупленою. Згідно особистого рахунку [NUMBER] у зазначеній квартирі зареєстровані вона - позивач та її онук - відповідач у справі [PERSON] Згідно договору піднайму №278 від 07.07.2010 року вона - здала піднаймачу - відповідачу [PERSON] у піднайм кімнату 11,0 кв. м, за яку відповідно до п. 3.2.4 договору він зобов'язаний щомісячно сплачувати квартирну плату та комунальні послуги, проте фактично відповідач їх не сплачує. Вона повідомила відповідача у письмовому вигляді про припинення договору піднайму у зв'язку з неоплатою ним комунальних послуг, проте він не реагує. Відповідно до Акту обстеження КП «Житловик-2» від 23.01.2014 року відповідач [PERSON], [INFO], не проживає у квартирі з травня 2011 року. Реєстрація відповідача створює їй перешкоди у користуванні власністю, оскільки вона вимушена сплачувати за не проживаючу особу комунальні послуги та не має можливості оформити житлову субсидію. У зв'язку з тим, що відповідач не проживає у квартирі з 2011 року, не вносить оплату за комунальні послуги та не реагує на її прохання про розірвання договору, просить суд на підставі ст. ст. 97,99 ЖК України та ст. 823 ЦК України, розірвати договір піднайму №278 від 7 липня 2010 року, укладений між нею - позивачем та відповідачем [PERSON] В судовому засіданні позивач [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримала, надала суду пояснення, аналогічно викладеному у позовній заяві, а також зазначила, що спірна квартира належала на праві власності на підставі договору 4-5067 від 15.12.1992 року, зареєстрованому у БТІ за реєстровим №3837, її чоловікові, який помер, проте вона, проживаючи разом з ним в тому числі і на момент його смерті, прийняла спадщину, але до цього часу її офіційно не оформила. В 2010 році вона надала згоду відповідачу, як її онуку, на реєстрацію його місця проживання у цій квартирі, за що він зобов'язався оплачувати комунальні послуги, проте у квартирі він не проживає з 2011 року та на цей час реєстрація відповідача у квартирі створює їй перешкоди у користуванні власністю. Просила суд задовольнити позовні вимоги. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином у відповідності до положень ст. ст. 74, 76 ЦПК України. Причини неявки суду не повідомив, з заявами та клопотаннями до суду не звертався. При таких обставинах, зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Вислухавши доводи позивача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги [PERSON]. не підлягаючими задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що в квартирі [ADDRESS] зареєстровані позивач у справі [PERSON] як основний квартиронаймач (власник) з 24 червня 1982 року та її онук [PERSON] з 15 липня 2010 року, що підтверджується довідкою №1780 від 24 січня 2014 року, виданою Комунальним підприємством «Єдиний розрахунковий центр». З представленої позивачем [PERSON] копії договору №278 від 7 липня 2010 року вбачається, що позивач [PERSON], як наймач, здала безстроково піднаймачу - відповідачу [PERSON] житлову кімнату площею 11,0 кв. м, та вказаний договір піднайму житлового приміщення був зареєстрований 7 липня 2010 року у КП «Єдиний розрахунковий центр» за №278. Відповідно до ст. 825 ЦК України договір найму житла може бути розірваний за рішенням суду на вимогу наймодавця у разі невнесення наймачем плати за житло за шість місяців, якщо договором не встановлений більш тривалий строк, а при короткостроковому наймі - понад два рази. В судовому засіданні достовірно встановлено, що відповідач [PERSON] з 2012 року не проживає за місцем реєстрації у квартирі [ADDRESS] Зазначені обставини були підтверджені допитаними в судовому засіданні свідками [PERSON] та [PERSON], а також підтверджуються Актом від 23 січня 2014 року, посвідченим КП «Житловик-2». Відомості про те, що відповідач [PERSON] вносить оплату за комунальні послуги в матеріалах справи відсутні. У сенсі положень статті 826 ЦК розірвання договору найму жилого приміщення тягне за собою позбавлення відповідача права користування спірним житлом. Як вбачається з представленої позивачем [PERSON] копії договору №278 від 7 липня 2010 року, зазначений договір був укладений між сторонами та зареєстрований у КП «Єдиний розрахунковий центр» 7 липня 2010 року, проте в судовому засіданні достовірно встановлено, що зареєстрований відповідач [PERSON] у спірній квартирі лише 15 липня 2010 року. При цьому з повідомлення Комунального підприємства «Єдиний розрахунковий центр» №41 від 25 лютого 2014 року вбачається, що відповідач [PERSON] був зареєстрований у [ADDRESS] як член сім'ї - онук основного квартиронаймача (власника), а не у відповідності до договору піднайму житлового приміщення, тобто як піднаймач. Аналогічні відомості містяться і у формі №16 щодо [PERSON]. При таких обставинах суд приходить до висновку, що право користування відповідача спірною квартирою виникло не з підстав укладення зазначеного позивачем договору піднайму, а отже розірвання цього договору піднайму жилого приміщення не тягне за собою позбавлення відповідача права користування спірним житлом. Згідно ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Виходячи з положень ст. ст. 391, 386 ЦК України власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Аналізуючи правовідносини сторін, суд, виходячи з принципу диспозитивності (ст. 11 ЦПК України), не виходячи за межі позову, перевіряє чи підлягає застосуванню зазначений позивачем матеріальний закон. Це ж вимагає від суду першої інстанції і закон процесуальний, а саме ст.ст. 213-215 ЦПК України, щодо законності та обґрунтованості рішення суду. Обираючи спосіб захисту на звернення до суду, позивач [PERSON] звернулася з позовними вимогами про розірвання договору піднайму та визначила єдиною підставою позову норми ст. 823 ЦК України. Проте члени сім'ї власника житла, мають право користування цим житлом відповідно до закону. З урахуванням цього, треба визнати, що стосовно права членів сім'ї власника помешкання на користування ним чинним є правило ч. 1 ст. 405 ЦК України, що передбачає визнання власником житлових приміщень, які мають право займати члени сім'ї. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Проте з відповідними позовними вимогами, зокрема про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, позивач [PERSON] не зверталась та таких вимог у межах цієї справи не заявляла. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Для сприяння всебічному і повному з'ясуванню обставин справи судом було роз'яснено позивачу [PERSON] її права та обов'язки, та попереджено про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, проте ніяких клопотань з боку позивача не надходило. Отже, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог [PERSON] в заявлених нею межах та про відсутність правових підстав для їх задоволення. На підставі ст. ст. 3, 15, 16, 321, 386, 391, 405, 823 Цивільного кодексу України, ст. ст. 97, 99, 150, 156 Житлового кодексу України,

Outcome: dismissed