Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-16 00:00:00

29.10.2014 року [PERSON] звернувся до Бериславського районного суду Херсонської області з позовною заявою до [PERSON] про визнання втратившим права користування квартирою [ADDRESS] та зняття з реєстраційного обліку, яку обґрунтовує тим, що за час спільного проживання з дружиною він надав згоду на проживання та реєстрацію сина колишньої дружини - [PERSON] у спірній квартирі. 15.09.2014 року шлюб між ним та [PERSON] було розірвано. [PERSON] на теперішній час не є членом його сім'ї. Більше року [PERSON] даною квартирою не користується, у квартирі не проживає, квартиру не утримує, використовує її не за призначенням, чим порушує його право власності у зв»язку з чим просить визнати його таким, що втратив право користування квартирою та зняти його з реєстраційного обліку. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник за довіреністю [PERSON] позов підтримали та наполягали на його задоволенні з підстав викладених у позовній заяві та додали, що відповідач не проживає у квартирі більше року, не утримує квартиру та просять позовну заяву задовольнити в повному обсязі. Відповідач у судовому засіданні позов не визнав, надав суду письмові заперечення та пояснив, що його мати [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] та 23.05.2007 року вони придбали у спільну сумісну власність квартиру без фактичного розподілу, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], після чого він у тому числі і всі члени сім»ї, а також його рідний брат [PERSON] та рідний брат по матері [PERSON] були зареєстровані в даній квартирі зі згоди власників та проживали у квартирі. Після розірвання шлюбу матері з позивачем, він, відповідач по справі продовжує користуватися квартирою, використовує її за призначенням, що підтверджується квитанціями про оплату комунальних послуг, а також у квартирі він зареєстрований та проживає. Дійсно має на праві приватної власності житловий будинок з 2012 року, але зі згоди матері продовжує проживати у квартирі, оскільки мати знаходиться на заробітках за межами України, а у квартирі проживає брат по матері [PERSON], який має інвалідність. Позивач у квартирі не проживає та не користується нею. Оскільки між ним та співвласником квартири [PERSON] була досягнута домовленість, щодо користування квартирою, вважає, що його, як колишнього члена сім»ї позивача неможливо визнати таким, що втратив право користування спірною квартирою. Просить в задоволенні позову відмовити в повному обсязі з підстав викладених у запереченнях на позовну заяву. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, допитавши свідків, суд вважає позовну заяву не підлягаючою задоволенню із наступних підстав: Згідно зі ст.3, 4 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно зі ст..11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, які розпоряджаються своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов»язків учасниками судового розгляду, у тому числі й в частині подання ними доказів, заяву клопотань та призначення експертиз. Відносно надання суду будь-яких інших доказів сторони наголошували на тому, що надали до справи всі наявні в них докази . З огляду на вищенаведене, суд розглядає справу на підставі тих доказів, які є у матеріалах справи і вважає, що їх достатньо для розгляду цієї справи по суті. Норми статей 15, 16, 386, 391 ЦК гарантують власникові майна можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того, чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому. Відповідно до положень норм статей 16, 391, 386 ЦК власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Судом встановлено, що [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбу з [PERSON] з 24.03.2007 року. [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 23.05.2007 року належить квартира [ADDRESS] (а.с. 4). У вищезазначеній квартирі зареєстрований позивач, [PERSON], відповідач [PERSON], [PERSON]та [PERSON] про що свідчить копія домової книги (а.с. 10). Рішенням Бериславського районного суду Херсонської області від 15.09.2014 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 7). Рішенням Бериславського районного суду Херсонської області від 14.03.2013 року спірна квартира належить [PERSON] та [PERSON] відповідно до ст.60 Сімейного кодексу України на праві спільної сумісної власності подружжя (а.с. 48). Відповідно до ст. 61 ч.3 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. З пояснень у судовому засіданні свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] вбачається, що позивач по справі [PERSON] у спірній квартирі не проживає, а відповідача [PERSON] вони також давно не бачили у квартирі [ADDRESS], про що на прохання [PERSON] склали та підписали акт (а.с.6). Згідно ст.47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до вимог ч.4 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Судом встановлено, що відповідач по справі [PERSON] є сином [PERSON], який є членом її сім'ї та проживає в [ADDRESS] зі згоди власників квартирри ї сплачує комунальні послуги, на що надав підтверджуючи документи, а саме копії квитанції про оплату за надання послуг . Відповідно до ст.405 ЦК України, ст..156 ЖК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК України до членів сім»ї власника будинку (квартири) належать особи, визначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користуватися займаним приміщенням. Згідно з ч.2 ст.64 ЖК України до членів сім»ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім»ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Житлове приміщення, яке члени сім»ї власника мають право займати, визначається його власником. Частиною 2 статті 405 ЦК України передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Право члена сім'ї власника на користування житлом є сервітутним правом, яке виникає в силу закону згідно з ч. 1 ст. 402 ЦК України за наявності факту проживання особи разом із власником обтяженого сервітутом житла та спільне з ним користування цим житлом. Це право є особистим сервітутом, оскільки виникає в інтересах певної особи - члена сім'ї власника житла. Таким чином, суб'єктами даного сервітутного правовідношення є, з одного боку, власник житла, а з іншого - член його сім'ї. Об'єктом цього сервітуту є право обмеженого користування частиною житлового приміщення, визначеною власником житла. У зв'язку з чим припинення сервитутного права повинно відбуватися у відповідності з вимогами статей 405, 406 ЦК, зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність без поважних причин члена сім'ї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Позивач по справі не спростував твердження відповідача по справі про наявність у нього та співвласником житла [PERSON], домовленості, щодо користування квартирою [ADDRESS]. Відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 р. № 1382-ІУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (далі - Закон № 1382-ІУ) зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК; ст. 405 ЦК). Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 р. у справі № 6-57цс11). Виходячи з того, що Закон № 1382-ІУ є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Позивач та його представник за довіреністю не надали суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач без поважних причин був відсутній за місцем проживання більше року у зв»язку з чим втратив право користування квартирою [ADDRESS], не спростували твердження відповідача про наявність домовленості щодо користування квартирою зі співвласником квартири, матір'ю відповідача [PERSON], яка відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України має право володіння, користування та розпорядження своїм майном, яке і реалізувала шляхом надання права членам своєї родини (сину [PERSON]) користуватися належним її майном. Не надано доказів щодо підстав для зняття відповідача з реєстрації за місцем проживання. Окрім цього судом на підставі пояснення свідків та заперечень відповідача, які не спростовані позивачем, встановлено, що позивач не проживає у спірній квартирі, тобто позивач ніяким чином не перешкоджає відповідачу у здійсненні ним свого права власності. Суд дійшов до висновку, що позивачем не наведено конкретних підстав та не надано доказів, які відповідали б вимогам статей 58, 59 ЦПК України щодо їх належності та допустимості, для визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням та зняття його з реєстрації. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», на підставі ст.405 ЦК, ст.ст. 64, 156 ЖК України

Outcome: dismissed