Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-18 00:00:00

30.11.2015 р. представник позивача ХМР звернувся до суду із позовом до [PERSON], в якому просив: - припинити [PERSON] право власності на земельну ділянку загальною площею 0,0405 га по [ADDRESS] (кадастровий номер [NUMBER]), яка була надана для будівництва та експлуатації житлового будинку, господарських будівель і споруд. - скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку загальною площею 0,0405га по [ADDRESS](кадастровий номер [NUMBER]) за [PERSON] шляхом скасування відповідного запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. - зобов'язати [PERSON] передати (повернути) земельну ділянку загальною площею 0,0405 га по [ADDRESS] до земель запасу міста Харкова. - зобов'язати [PERSON] оформити право користування земельною ділянкою загальною площею 0,0405 га по [ADDRESS] (кадастровий номер [NUMBER]) на умовах оренди. - стягнути з [PERSON] на користь позивача судові витрати. При цьому, позивач посилався на те, що, враховуючи фактичне використання земельної ділянки, яка зазначена в позові, відповідачем за іншим цільовим призначенням ніж вона йому надавалася, він після припинення права власності на земельну ділянку для здійснення господарської діяльності має отримати її для використання на умовах оренди відповідно до ст. 93, 124 ЗК України на підставі розробленого проекту відведення земельної ділянки із зміною її цільового призначення. В судове засідання представник позивача не з'явився, до суду подав письмову заяву, в якій просив розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач в судове засідання повторно не з'явився, про час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином за місцем реєстрації, заяв про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило. Суд вважає можливим провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів, враховуючи, що позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про час та місце судового розгляду повідомлений належним чином. Суд, перевіривши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено що відповідно до п. 40 додатку № 1 до рішення Харківської міської ради від 23.12.2011 № 558/11 «Про передачу у власність та надання в оренду громадянам земельних ділянок» у власність [PERSON] передано земельну ділянку, що належить територіальній громаді м. Харкова за рахунок земель житлової та громадської забудови площею 0,0405 га, кадастровий номер [NUMBER], яка розташована за адресою: [ADDRESS], для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд./а.с. 15-17/ Згідно з п. 8 рішення Харківської міської ради від 23.12.2011 № 558/11 «Про передачу у власність та надання в оренду громадянам земельних ділянок» Відповідача попереджено, що будь-яке будівництво, та зміна цільового призначення земельної ділянки без відповідного дозволу не допускається. На підставі зазначеного рішення Харківською міською радою видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0405 га по [ADDRESS], серія [NUMBER] від 08.02.2012 на ім'я [PERSON], що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 47764868 від 17.11.2015./ а.с. 11/ Відповідно до фото, що додаються до позовної заяви, та інформації, яка міститься в мережі Інтернет вбачається, що на зазначеній вище земельній ділянці знаходиться кафе, автомагазин та готельний комплекс «[INFO]»./ а.с. 13, 14/ Відповідно до діючої Класифікації видів цільового призначення земель, затвердженої Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів 23.07.2010 № 548, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 01.11.2010 за № 1011/18306, для земельних ділянок, які використовуються для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд встановлено код КВЦПЗ - 02.01. Для земельних ділянок, які використовуються для будівництва і обслуговування будівель торгівлі встановлено код КВЦПЗ - 03.07. Крім того, відповідно до зазначеної Класифікації видів цільового призначення земель «будівництво і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд» та «будівництво та обслуговування будівель торгівлі» є різними видами цільового призначення земельних ділянок та знаходяться у різних підрозділах (02.01 та 03.07) та відносяться до різних кодів розділу КВЕД, відповідно, 95, 96, 97 та 50,51,52. Земельні ділянки, на яких розташовані об'єкти торгівлі, згідно з УКЦВЗ віднесено до земель іншого цільового призначення - землі комерційного використання код цільового використання - 1.12 (пп. 1.12.3. Роздрібної торгівлі та комерційних послуг або пп. 1.12.6. іншої комерційної діяльності). Відповідно до ч.1 ст. 20 ЗК України у разі зміни цільового призначення земельних ділянок складаються проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Проект землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки не складався, Відповідач до Харківської міської ради щодо прийняття рішення про зміну цільового призначення вказаної земельної ділянки не звертався та рішення не приймалося. Таким чином відповідач, який побудував на земельній ділянці по [ADDRESS], цільове призначення якої для обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд (код КВЦПЗ - 02.01) автомагазин, кафе та готельний комплекс «[INFO]», фактично використовує її за іншим цільовим призначенням - для обслуговування об'єкту торгівлі (для надання послуг та виконання робіт) (код КВЦПЗ - 3.07). Відповідно до п. є) ч. 1 ст. 12 ЗК України до повноважень міських рад у галузі земельних відносин на території міст належить здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства. Згідно із ст. 189 ЗК України до повноважень місцевих рад належить здійснення самоврядного контролю за використанням та охороною земель. Відповідно до ст. 317 ЦК України зміст права власності полягає у тому, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Виходячи з цього, за своєю суттю користування майном є отриманням користі від володіння та його експлуатації за волевиявленням власника або користувача. Відповідно до ст. 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, ЗК України, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Виходячи зі змісту права власності право використання землі є елементом права власності на землю нарівні із правами володіння та розпорядження. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України право приватної власності є непорушним та ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Таким чином, Конституція України передбачає можливість не протиправного позбавлення (припинення) права власності, - в межах існуючого правового поля. Одночасно з цим закон встановлює чіткі вимоги для реалізації права власності на майно, а саме: власність зобов'язує, та не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству (ч. З ст. 13 Конституції України). право власності на землю гарантуватися та набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (ст. 14 Конституції України ). використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі (ч. 7 ст. 41 Конституції України). власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч. 2 ст. 319 ЦК України); власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі (ч. 5 ст. 319 ЦК України); власники земельних ділянок зобов'язані забезпечувати використання їх за цільовим призначенням (п. а ч. 1 ст. 91 ЗК України); Частиною 7 ст. 319 ЦК України встановлено, що діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 143 ЗК України передбачено підстави для примусового припинення прав на земельну ділянку. Відповідно до пп. а) ч. 1 ст. 143 ЗК України підставою примусового припинення прав на земельну ділянку, включаючи і право власності, є використання земельної ділянки не за цільовим призначенням. Підпункт а) статті 143 ЗК визначає, що примусове припинення прав на земельну ділянку здійснюється у судовому порядку у разі використання земельної ділянки не за цільовим призначенням, тобто отримання користі від експлуатації земельної ділянки, яка не призначена для мети, з якою її використовують. Отже, цілком виправданим в контексті конституційних положень є віднесення до підстав припинення права власності на землю таких суттєвих порушень законодавства, які визначені в ст.143 Земельного кодексу України, тобто використання земель не за цільовим призначенням. Для припинення права на земельну ділянку на підставах передбачених ст. 143 ЗК України достатнім є встановлення факту використання земельної ділянки не за цільовим призначенням. Законодавець визначив норму саме як «примусове припинення прав на земельну ділянку» не зазначаючи титула права, яке може бути припинене на підставах визначених наведеною статтею, тому ст. 143 ЗК не пов'язує можливість припинення прав на земельну ділянку з якимось конкретним правовим титулом (з правом власності або правом користування). Виходячи з цього, примусове припинення прав на земельну ділянку може здійснюватися судом для припинення її використання, як особою у якої вона знаходиться на титулі власності, так і у особою у якої вона перебуває на титулі користування (оренда чи постійне користування). Оскільки стаття 143 ЗК визначає спеціальний примусовий порядок припинення будь-якого права на земельну ділянку через розгляд справи у судовому порядку вона є спеціальною по відношенню до норм передбачених ст. 140-141, 144 ЗК та може застосовуватися самостійно, а не у комплексі з нормами ст.ст. 140-141, 144 ЗК. Така правова позиція Харківської міської ради підтверджується судовою практикою у справах з аналогічним предметом спору. Так, у постанові Верховного суду України від 01.07.2015 у справі № 6-523цс-15 зазначається, що «суди прийшли до помилкового висновку, що ст. 140 ЗК України містить вичерпний перелік підстав припинення прав власності на земельну ділянку» і встановлює виключення. Таким чином, у ст. 143 ЗК України передбачені підстави для примусового припинення прав на земельну ділянку, яке здійснюється безвідносно до того, перебуває земельна ділянка на праві власності чи на праві користування. Використання відповідачем земельної ділянки не за цільовим призначенням порушує права територіальної громади та вимоги ч. З ст. 13, 14, ч. 7 ст. 41 Конституції України, ч. 2, ч. 5 ст. 319 ЦК України, п. а) ч. 1 ст. 91 ЗК України. Відповідно до ст. 40 ЗК України громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених ЗК України. Понад норму безоплатної передачі громадяни можуть набувати у власність земельні ділянки для зазначених потреб за цивільно-правовими угодами. Викупу (придбання у власність) земельної ділянки відповідачем не здійснювалося. Відповідач не відноситься до осіб, яким земельні ділянки відповідно до ст. 91 та ч. 2 ст. 92 ЗК України можуть надаватися у постійне користування. Виходячи з викладеного, користування земельною ділянкою в комерційних цілях (автотехобслуговування або роздрібної торгівлі) може бути здійснене в порядку надання земельної ділянки в оренду. Таким чином, права територіальної громади міста Харкова, в особі Харківської міської ради, порушуються як через невиконання встановленого режиму землекористування, так і через недонадходження коштів до місцевого бюджету від відповідача у випадку, коли розмір плати за землю, що надходить від нього до місцевого бюджету, не відповідає розміру плати за землю, який мав би сплачуватися відповідачем до місцевого бюджету, виходячи із фактичних умов використання земельної ділянки. Оскільки відповідач використовує належну йому земельну ділянку не за цільовим призначенням, то відповідно до ст. 143 Земельного кодексу України є всі підстави для примусового припинення у судовому порядку його права на земельну ділянку і передачі земельної ділянки до земель запасу міста Харкова. Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цих прав. Згідно з ч. З ст. З Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 4 наведеного закону обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, зокрема, право власності на нерухоме майно. Ураховуючи вищенаведене, припинення права власності на земельну ділянку здійснюється шляхом скасування відповідного запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, на підставі якого у Відповідача виникло дане право. Відповідно до ст. 83 Земельного кодексу України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності Згідно з п. а) ч.1 ст. 12 ЗК України до повноважень міських рад у галузі земельних відносин на території міст належить, зокрема розпорядження землями територіальних громад у містах. Розділом З ЗК України передбачено види прав на землю, одним із яких є право оренди земельної ділянки (ст. 93). Згідно із ст. 93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам України, іноземцям і особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним об'єднанням і організаціям, а також іноземним державам. Відповідно до ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель комунальної власності за рішенням органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених ЗК України або за результатами аукціону. Статтею 124 ЗК України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 ЗК України, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених ч. 2 та ч. З ст. 134 ЗК України. Відповідно до ч. 2 ст. 134 ЗК України не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки комунальної власності або права на них, зокрема, у разі розташування на земельних ділянках об'єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у комунальній власності, громадянам, юридичним особам, визначеним ч. 2 та ч. З ст. 134 ЗК України, здійснюється в порядку, встановленому ст. 123 ЗК України. Відповідно до ч. 1 ст. 123 ЗК України надання земельних ділянок комунальної власності у користування здійснюється органами місцевого самоврядування. Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення. Таким чином, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджені доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими та доведеними, у зв'язку з чим задоволенню підлягають задоволенню. Судові витрати суд розподіляє відповідно до вимог ст.. 88 ЦПК України. На підставі наведеного,

Outcome: approved