Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-04 00:00:00

31 березня 2015 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся в суд із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Свій позов мотивує тим, що 30 червня 2005 року між банком та відповідачем був укладений кредитний договір № VOH0GK00000356, відповідно до умов якого [PERSON] отримав від банку кредит у розмірі 10000 дол.США на термін до 30 червня 2015 року і зобовязався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленому кредитним договором. Однак, відповідач своєчасно не повертав банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору, а тому станом на 20 березня 2015 року заборгованість за кредитним договором складає 21653,75 дол. США. Просить стягнути із відповідача на свою користь заборгованість в розмірі 21653,75 дол.США та судові витрати. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги заперечив та просив у їх задоволенні відмовити, оскільки ПАТ КБ «Приватбанк» пропустило строки звернення до суду із вимогами про стягнення заборгованості, оскільки 20 березня 2009 року банк звертався до Демидівського районного суду Рівненської області із вимогами про звернення стягнення на майно в рахунок погашення боргу за кредитним договором, однак залишив позов без розгляду. Окрім того, 15 грудня 2009 року господарським судом Волинської області порушено провадження у справі про банкрутство ФОП [PERSON], а вимоги банку за вищевказаним кредитним договором від 30 червня 2005 року були включені до реєстру кредиторів, протягом ліквідаційної процедури арбітражним керуючим було частково задоволено вимоги банку та сплачено кошти в розмірі 8023,65 грн. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши та оцінивши подані суду докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав. Судом встановлено, що 30 червня 2005 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір № VOH0GK00000356 (далі - кредитний договір) за умовами якого, банк зобовязався надати позичальнику кредитні кошти шляхом надання готівкою через касу на строк по 30 червня 2015 року включно, у виді не поновлювальної лінії у розмірі 10900 дол.США на наступні цілі: на купівлю житла у кредит у сумі 10000 дол.США і на оплату страхових платежів у сумі 900 дол.США, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,88 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і комісії у розмірі суми 0,18 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати плюс суми, розрахованої відповідно до п. 3.11 даного договору. Згідно п. 1.1. кредитного договору, погашення заборгованості за цим договором здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, за який приймається період з «30» по «04» число кожного місяця позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 154,09 дол.США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості за кредитом та відсотками, комісією (а.с.9-10). Пунктом 2.2.2.-2.2.3. кредитного договору передбачено, що позичальник зобовязується сплатити відсотки за користування кредитом відповідно до п. 1.1., 3.1.. 3.2. даного договору, а повну сплату відсотків за користування кредитом здійснити не пізніше дати фактичного повного погашення кредиту, та сплатити банку комісію згідно п. 1.1. і п. 3.11. даного договору (а.с.9). Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. У відповідності до положень ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Із розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 20 березня 2015 року заборгованість [PERSON] за кредитним договором № VOH0GK00000356 від 30 червня 2005 року складає 21653,75 дол.США, з яких: заборгованість за кредитом у розмірі 5877,75 дол.США, заборгованість за відсотками в розмірі 5907,11 дол.США, заборгованість по комісії в розмірі 1088,92 дол.США, заборгованість з пені в розмірі 8779,97 дол.США (а.с.4-7). Згідно із частиною другою ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України. Так, п. 2.3.2. кредитного договору визначено право банку при виникненні кожної із наведених у даному пункті подій, в т.ч. порушення позичальником зобовязань, передбачених умовами даного договору, змінити умови договору витребувати від позичальника дострокового повернення кредиту, сплати комісії й відсотків за його користування інших зобовязань за цим договором у повному обсязі шляхом спрямування відповідного повідомлення. При цьому, згідно ст. 212 , 611, 651 Цивільного кодексу України, по зобовязаннях, строки виконання яких не наступили, строки вважаються такими, що наступили в зазначеному повідомленні дату. На цю дату позичальник зобовязується повернути банку суму кредиту в повному обсязі, комісію й відсотки за фактичний строк його користування, у повному обсязі виконати інші зобовязання за цим договором (а.с.9). Судом встановлено, що ПАТ КБ «Приватбанк» своїм листом від 24 лютого 2009 року за № [NUMBER] року повідомило відповідача [PERSON] про наявну за вищевказаним кредитним договором заборгованість та про наміри здійснити заходити щодо погашення заборгованості, в т.ч. звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості та збитків (а.с.80). Аналогічне повідомлення про погашення заборгованості відповідач отримав у березні 2009 року. Відповідно до\~статті 256 ЦК України\~позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). За загальним правилом перебіг загально і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої особи права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. За висновками Верховного Суду України про застосування ст.257 ЦК України від 19 березня 2014 року №6-20цс14, за договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу. Із дослідженого в судовому засіданні руху коштів за вищевказаним договором вбачається, що останнє самостійне погашення за договором відбулось у квітні 2010 року, в подальшому на особовий рахунок позичальника надійшли кошти від реалізації майна в порядку ліквідаційної процедури його як фізичної особи-підприємця у 2013 році (а.с.104). Однак, обставина погашення заборгованості 13 грудня 2013 року не перериває перебіг позовної давності за вимогами банку, оскільки вказані дії не є визнанням боргу або обовязку в розумінні ст. 264 ЦК України. Окрім того, ухвалою господарського суду Волинської області від 05 березня 2014 року в справі № 1/99-Б було ліквідовано субєкта підприємницької діяльності [PERSON], та затверджено звіт ліквідатора та ліквідаційний баланс (а.с.41-43). Із змісту ухвали та пояснень сторін в судовому засіданні встановлено, що вимоги банку за вищевказаним кредитним договором № VOH0GK00000356 від 30 червня 2005 року були включені як вимоги банку кредитора до ФОП [PERSON] в реєстр кредиторів, та були визнані судом 14 квітня 2010 року. Із матеріалів справи встановлено, що ухвалою Демидівського районного суду Рівненської області від 13 травня 2013 року позовну заяву ПАТ КБ «ПриватБанк» до відповідача [PERSON] про звернення стягнення на майно було залишено без розгляду у звязку із повторною неявкою представника позивача у судове засідання (а.с.69-70). Однак, за вимогою ч. 1 ст. 265 ЦК України, залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності. Аналізуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позичальник жодної дії, яка б свідчила про визнання боргу, не вчиняв, кредит протягом 2011-2015 років не погашав. Враховуючи, що ПАТ КБ «Приватбанк» скориставшись своїм правом змінив строк виконання основного зобовязання (дострокове виконання основного зобовязання), звернувшись до відповідача із вимогами про повернення коштів у 2009 році, суд вважає що банком пропущено строк звернення до суду визначений ст. 257 ЦК України, із вимогами про стягнення заборгованості за кредитним договором № VOH0GK00000356 від 30 червня 2005 року. Таким чином, у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] слід відмовити у звязку із пропуском позивачем строків позовної давності.

Outcome: dismissed