Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-21 00:00:00

31.08.2021 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку, третя особа: в.о. ректора Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку Назаренко Олександр Аскольдович , про скасування наказів про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, відповідно до якої просить визнати незаконним та скасувати Наказ в.о. ректора Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку Назаренка О.А. «Про скасування наказу № 01-05-36 від 02.04.2021р. про припинення дії контракту» від 19 серпня 2021 року № 01-05-175; визнати незаконним та скасувати Наказ В.о. ректора Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку Назаренка О.А. «Про звільнення та виключення зі складу вченої ради Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку» від 19 серпня 2021 року № 01-05-176; поновити [PERSON] на роботі на посаді директора Навчально-наукового інституту інфокомунікацій та програмної інженерії Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку. При цьому допустити негайне виконання рішення в частині поновлення [PERSON] на роботі на посаді директора Навчально-наукового інституту інфокомунікацій та програмної інженерії Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку; стягнути з Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку на користь [PERSON] середній заробіток за посадою директора Навчально-наукового інституту інфокомунікацій та програмної інженерії Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку за час вимушеного прогулу за період з 20 серпня 2021 року та по дату прийняття рішення у справі, що буде порушена на підставі Позовної заяви із утриманням із цієї суми податків та обов`язкових неподаткових платежів. При цьому допустити негайне виконання судового рішення в частині стягнення присудженої [PERSON] виплати заробітної плати в розмірі середнього заробітку за посадою директора Навчально-наукового інституту інфокомунікацій та програмної інженерії Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку за один місяць із утриманням із цієї суми податків та обов`язкових неподаткових платежів. Покласти на В.о. ректора Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку Назаренка Олександра Аскольдовича , як службову особу, винну в незаконному звільненні [PERSON] обов`язок покрити шкоду, заподіяну Державному університету інтелектуальних технологій і зв`язку у зв`язку з вищезазначеною оплатою [PERSON] часу вимушеного прогулу; стягнути з Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку на користь [PERSON] моральну шкоду, спричинену звільненням [PERSON] з посади директора Навчально-наукового інституту інфокомунікацій та програмної інженерії Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку у розмірі 100000,00 (сто тисяч) гривень із утриманням із цієї суми податків та обов`язкових неподаткових платежів; усі судові витрати [PERSON] у справі, що буде порушена на підставі Позовної заяви (витрати на оплату судового збору, витрати на оплату професійної правничої допомоги, тощо) покласти на Державний університет інтелектуальних технологій і зв`язку. В обґрунтування своєї правової позиції [PERSON] посилається на відсутність, передбачених у п. 9 ст. 36 КЗпП України та ч. 1 ст. 43 Закону України «Про вищу освіту» від 1 липня 2014 року № 1556-VII фактичних та правових підстав для звільнення [PERSON] з роботи із займаної посади, відсутність будь-яких порушень порядку прийняття Відповідача на роботу на посаду директора Навчально-наукового інституту інфокомунікацій та програмної інженерії Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку, у тому числі передбаченого ч. 1 ст. 43 Закону України «Про вищу освіту» від 1 липня 2014 року № 1556-VII, порушення порядку прийняття рішення про звільнення Відповідача з посади директора Навчально-наукового інституту інфокомунікацій та програмної інженерії Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку, зокрема відсутність погодження Вченої ради Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку, як того вимагає ч. 2 ст. 43 Закону України «Про вищу освіту» від 1 липня 2014 року № 1556-VII, недотримання законодавчих трудових гарантій у процедурі звільнення [PERSON] з роботи, зокрема її звільнення у період тимчасової непрацездатності (порушення ч.2 ст. 40 КЗпП України), щодо стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу зазначає, що це обумовлено приписами ст. 235 КЗпП України; наявність спричинення їй моральної шкоди обумовлено тим, що через незаконне звільнення вона перенесла гіпертонічний криз, в неї почалися проблеми зі здоров`ям, були порушені соціальні зв`язки та звичний уклад життя, також її звільнення негативно вплинуло на її професійну й ділову репутацію в фахових колах науково-педагогічних працівників. У даній частині у якості правового обґрунтування стягнення вищезазначеної моральної шкоди [PERSON] посилається переважно на ст. 237-1 КЗпП України; із посиланням на п.п. 2, 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України Позивач окремо просить допустити негайне виконання судового рішення в частині поновлення [PERSON] на роботі на посаді директора Навчально-наукового інституту інфокомунікацій та програмної інженерії Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку та в частині стягнення присудженої [PERSON] виплати заробітної плати в розмірі середнього заробітку за посадою директора Навчально-наукового інституту інфокомунікацій та програмної інженерії Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку за один місяць із утриманням із цієї суми податків та обов`язкових неподаткових платежів, із посиланням на ст. 237 КЗпП України Позивач окремо просить суд покласти на в.о. ректора Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку Назаренка О.А. обов`язок покрити шкоду, заподіяну Державному університету інтелектуальних технологій і зв`язку у зв`язку з вищезазначеною оплатою їй часу вимушеного прогулу, із посиланням на ч. 2 ст. 141 ЦПК України Позивач окремо просить усі судові витрати по справі покласти на Державний університет інтелектуальних технологій і зв`язку. Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 02.09.2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовною [PERSON] до, третя особа: в.о. ректора Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку Назаренко Олександр Аскольдович , про скасування наказів про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, та судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 29 вересня 2021 року. 28.09.2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить повністю відмовити [PERSON] у задоволенні її позовної заяви. В обґрунтування відзиву посилається на наступні аргументи та доводи: - навчально-наукового інституту інфокомунікацій та програмної інженерії Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку на дату прийняття [PERSON] на роботу на посаду директора Навчально-наукового інституту інфокомунікацій та програмної інженерії Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку не існувало, як невідокремленого структурного підрозділу Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку. Відповідно [PERSON] не могла бути прийнята на посаду директора Навчально-наукового інституту інфокомунікацій та програмної інженерії Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку; - Навчально-наукового інституту інфокомунікацій та програмної інженерії Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку на час розгляду справи вже не існує як невідокремленого структурного підрозділу Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку. Дані обставини згідно правової позиції Відповідача унеможливлюють поновлення [PERSON] на неіснуючій посаді директора Навчально-наукового інституту інфокомунікацій та програмної інженерії Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку; - на момент прийняття Відповідачем рішення про звільнення [PERSON] із займаної посади Відповідачем були належно встановлені фактичні та правові підстави, що дозволяли звільнити [PERSON] за п. 9 ст. 36 КЗпП України оскільки її призначення на посаду не було погоджено із більшістю від повного складу органу громадського самоврядування Навчально-наукового інституту інфокомунікацій та програмної інженерії Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку, як того вимагає ч. 1 ст. 43 Закону України «Про вищу освіту» від 1 липня 2014 року № 1556-VII. При цьому у процесуальних документах по справі та у судових засіданнях, що відбулись по справі представник Відповідача повністю підтримує правову позицію в.о. начальника юридичного відділу Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку В.М. Проніної, викладеної у Доповідній записці від 19 серпня 2021 року № 212/01-35; - щодо хибності вимог Позивача про порушення порядку прийняття рішення про звільнення Відповідача з посади директора Навчально-наукового інституту інфокомунікацій та програмної інженерії Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку, зокрема відсутність погодження Вченої ради Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку, як того вимагає ч. 2 ст. 43 Закону України «Про вищу освіту» від 1 липня 2014 року № 1556-VII, то Відповідач зазначає, що відповідна процедура може не дотримуватися у випадку звільнення керівників навчально-наукових інститутів закладу вищої освіти через порушення процедури їх призначення на посаду; - у якості контраргументу щодо хибності вимог Позивача про недотримання законодавчих трудових гарантій у процедурі звільнення [PERSON] з роботи, зокрема її звільнення у період тимчасової непрацездатності, то Відповідачем зазначається, що період тимчасової непрацездатності Позивача почався з 20 серпня 2021 року, тобто вже після її звільнення. Таким чином усі законодавчі трудові гарантії у процедурі звільнення [PERSON] з роботи, зокрема передбачені ч. 2 ст. 40 КЗпП України були дотримані з боку Відповідача; - у якості контраргументу щодо хибності вимог Позивача в частині стягнення моральної шкоди Відповідач зазначає що звільнення Позивача із займаної посади негативно не впливає на репутацію Позивача; Позивач належно не довів зв`язку погіршення здоров`я Позивача із її звільненням із займаної посади; Позивач на момент прийняття на роботу на посаду директора Навчально-наукового інституту інфокомунікацій та програмної інженерії Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку мав розуміти, що таке призначення відбулось з порушенням чинного законодавства України та відповідно морально мав бути готовий до таких негативних наслідків, як звільнення. У даній частині у якості правового обґрунтування стягнення вищезазначеної моральної шкоди Відповідач посилається переважно на ст.ст. 23, 1167 Цивільного кодексу України; - щодо вимог Позивача про стягнення із Відповідача за наслідками розгляду справи певних грошових сум, то оскільки дані вимоги є похідними від основної вимоги про визнання звільнення [PERSON] незаконним та поновлення її на роботі, то у випадку відмови суду у задоволенні відповідних вимог [PERSON] за обґрунтуванням викладеним вище, то такі похідні вимоги також не мають бути задоволені. 29.09.2021 року представник звернувся до суду із заявою про відкладення розгляду справи та надання йому часу для ознайомлення з доказами, які були надані відповідачем 28.09.2021 року, та складання відповіді на відзив, у зв`язку з чим судове засідання відкладене на 07.10.2021 року. 07.10.2021 року представник позивача надав суду відповідь на відзив на позовну заяву. 07.10.2021 року представник відповідача заявив клопотання про надання йому часу на ознайомлення з відповіддю на відзив на позовну заяву та відкладенням судового засідання, у зв`язку з чим судове засідання відкладене на 18.10.2021 року. 18.10.2021 року представник відповідача звернувся до суду із усним клопотанням про відкладення судового засідання, у зв`язку з чим судове засідання відкладене на 22.10.2021 року. 18.10.2021 року до суду надійшли заперечення щодо відповіді на відзив. 22 жовтня 2021 року у судове засідання з`явився представник позивача адвокат Щукін О.С. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, до суду засобами електронного зв`язку від представника відповідача адвоката Джулая Д.О. надійшло незасвідчене електронним цифровим підписом клопотання про відкладення розгляду справи згідно п. 2 ч. 2 ст. 223 та ч. 1 ст. 240 ЦПК України через виникнення у нього підозри, що він хворіє на СOVID-19, у зв`язку із чим представник відповідача не може з`явитися у судове засідання. На підтвердження заявлених у клопотанні про відкладення розгляду справи обставин представником відповідача адвокатом Джулаєм Д.О. була надана фотографія Рахунку № 1000045619365, складеного ТОВ «СМАРТЛАБ» 22 жовтня 2021 року на оплату медичної послуги «здійснення імунохроматичного cito-тесту (мазок з носоглотки) за 15 хв. якісне визначення на наявність антигену коронавірусу SARS-CoV-2 (Ag)». Представник позивача адвокат Щукін О.С. заперечував проти задоволення клопотання представника відповідача адвоката Джулая Д.О. про відкладення розгляду справи у зв`язку із: недоведеністю поважності причин неявки представника відповідача у судове засідання, достатності матеріалів справи для вирішення спору без участі представника відповідача; важливості для [PERSON] поновлення її порушених трудових прав у стислі терміни та надав суду заяву про проведення судового засідання згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд не приймає клопотання представника відповідача адвоката Джулая Д.О. про відкладення розгляду справи виходячи з наступного. Фотографія Рахунку № 1000045619365, складеного ТОВ «СМАРТЛАБ» 22 жовтня 2021 року свідчить тільки про те, що представник Відповідача адвокат Джулай Д.О. лише отримав від ТОВ «СМАРТЛАБ» оферту на надання відповідної медичної послуги. Доказів на підтвердження оплати Рахунку № 1000045619365, складеного ТОВ «СМАРТЛАБ» 22 жовтня 2021 року з боку представника Відповідача адвоката Джулая Д.О. не надано. Також представником Відповідача адвокатом Джулаєм Д.О. не надано доказів на підтвердження фактичного здавання ним 22 жовтня 2021 року імунохроматичного cito-тесту (мазок з носоглотки) за 15 хв. якісне визначення на наявність антигену коронавірусу SARS-CoV-2 (Ag). За змістом Рахунку № 1000045619365, складеного ТОВ «СМАРТЛАБ» 22 жовтня 2021 року результати відповідного тесту на СOVID-19 мали бути отримані представником відповідача адвокатом Джулаєм Д.О. на протязі 15 хвилин та, відповідно, він мав можливість за реальності захворювання на СOVID-19 завчасно засобами електронного зв`язку до яких адвокат Джулай Д.О. мав доступ, повідомити суд по результати такого тестування на підтвердження поважності причин своєї явки у судове засідання. За інформацією наданою представником Позивача адвокатом Щукіним О.С. та перевіреною судом на офіційному веб-сайті Приморського районного суду м. Одеси у приміщенні Приморського районного суду м. Одеси з 11.00 до 12.00 слухалася інша цивільна справа № 522/15630/21 за участю Відповідача на якій був присутній іншій представник Відповідача. Відповідно, за необхідністю, Відповідач мав усі можливості для забезпечення явки іншого представника у судове засідання у справі № 522/16652/21. Згідно п. 2 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи. Дані нормативні положення та позиція суду відповідає сталій правозастосовній практиці Європейський суд з прав людини. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Відповідно до ч. 3 ст. 58 ЦПК України юридична особа незалежно від порядку її створення бере участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи), або через представника. Відповідач є юридичною особою державної форми власності, що має у своєму штаті юридичний відділ у складі адвокатів та інших представників, що згідно посадових обов`язків могли представляти інтереси Відповідача у судовому засіданні у порядку самопредставництва. Доказів неможливості забезпечити явку інших представників Відповідача у судове засідання або здійснення самопредставництва Відповідачем суду не надано. Також суду не доведено неможливість розгляду справи без участі представника відповідача. Окремо суд зазначає, що відповідачем у справі надані усі передбачені ч. 2 ст. 174 ЦПК України процесуальні заяви по суті, як відзив на позовну заяву, заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву. До даних документів з боку Відповідача були надані відповідні докази на підтвердження власної правової позиції. У попередньому судовому засіданні у справі судом було задоволене клопотання представника Відповідача адвоката Джулая Д.О. про відкладення розгляду справи через необхідність надання додаткових пояснень та доказів. Проте за час, що минув ніяких процесуальних документів від відповідача, окрім клопотання представника Відповідача адвоката Джулая Д.О. про відкладення розгляду, що надійшло 22 жовтня 2021 року, не надходило. При цьому, як вбачається з клопотання представника Відповідача адвоката Джулая Д.О. про відкладення розгляду справи, ознаки захворювання на СOVID-19 він відчув лише 22 жовтня 2021 року. При вирішенні питання про розгляд справи без участі представника Відповідача суд враховує правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі N 361/8331/18 де зазначено, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Із врахуванням даних обставин суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи. Також суд враховує, що розгляд справи провадиться у спрощеному провадженні, що згідно ст.ст. 275, 279 ЦПК України обумовлює її розгляд без проведення судових дебатів та у стислі терміни. Окремо суд зазначає, що відповідно до ст. 129 Конституції України, п. 10 ст. 2 ЦПК України одним із завдань цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи, що відповідає положенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1959 року, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Третя особа що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що в матеріалах справи свідчить зворотне кур`єрське повідомлення про отримання судової повістки, причини неявки або неявки свого представника суду не повідомив. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд дійщов таких висновків. Державний університет інтелектуальних технологій і зв`язку є юридичною особою державної форми власності, код ЄДРПОУ 43997335, зареєстрований за адресою: 65023, м. Одеса, вул. Кузнечна, 1, що підтверджується Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Державний університет інтелектуальних технологій і зв`язку було утворено на підставі Розпорядження Кабінету Міністрів України «Про утворення Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку» від 19 серпня 2020 року № 1042-р. та Наказу Міністерства освіти і науки України «Про утворення Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку» від 09 листопада 2020 року № 1387. Державний університет інтелектуальних технологій і зв`язку є правонаступником Одеської національної академії зв`язку ім. О.С. Попова та діє на підставі Статуту, затвердженого Міністерством освіти і науки України «Про затвердження Статуту Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку» від 16 листопада 2020 року № 1418. 30 березня 2021 року в.о. ректора Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку було призначено Назаренка Олександра Аскольдовича згідно Наказу Міністерства освіти та науки України від 29 березня 2021 року № 134-к. 31 березня 2021 року конференцією трудового колективу Навчально-наукового інституту інфокомунікацій та програмної інженерії Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку було погоджено призначення [PERSON] на посаду директора Навчально-наукового інституту інфокомунікацій та програмної інженерії Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку, що підтверджується Протоколом конференції трудового колективу Навчально-наукового інституту інфокомунікацій та програмної інженерії Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку від 31 березня 2021 року. 02 квітня 2021 року [PERSON] звернулася до в.о. ректора Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку Назаренка О.В. із заявою про призначення її на посаду директора Навчально-наукового інституту інфокомунікацій та програмної інженерії Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку. 02 квітня 2021 року [PERSON] було призначено на посаду директора Навчально-наукового інституту інфокомунікацій та програмної інженерії Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку згідно Наказу В.о. ректора Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку Назаренка О.В. від 02 квітня 2021 року № 01-05-36. 02 квітня 2021 року між [PERSON] та Державним університетом інтелектуальних технологій і зв`язку в особі В.о. ректора Назаренка О.А. було укладено трудовий контракт з директором Навчально-наукового інституту інфокомунікацій та програмної інженерії Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку. Наказом В.о. ректора Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку Назаренком О.В. від 30 червня 2021 року № 01-02-179 було затверджено склад Вченої ради Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку до складу якої було включено [PERSON] , як директора Навчально-наукового інституту інфокомунікацій та програмної інженерії Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку. 30 червня 2021 року в.о. ректора Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку Назаренком О.А. було прийняте Розпорядження № 01-03-20 про проведення аналізу діяльності та організації роботи Навчально-наукового інституту інфокомунікацій та програмної інженерії Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку. 14 липня 2021 року згідно Наказу в.о. ректора Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку Назаренка О.А. № 01-02-192 було прийняте рішення про реорганізацію Навчально-наукового інституту інфокомунікацій та програмної інженерії Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку. 19 серпня 2021 року в.о. начальника юридичного відділу Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку В.М. Проніною на виконання Розпорядження в.о. ректора Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку Назаренка О.А. від 30 червня 2021 року № 01-03-20 була складена Доповідна записка № 212/01-35 у якій зазначалося на порушення порядку призначення [PERSON] на посаду директора Навчально-наукового інституту інфокомунікацій та програмної інженерії Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку. В.о. ректора Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку Назаренком О.А. на підставі Доповідної записки в.о. начальника юридичного відділу Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку В.М. Проніній від 19 серпня 2021 року № 212/01-35 було видано Наказ «Про скасування наказу № 01-05-36 від 02.04.2021р. про припинення дії контракту» від 19 серпня 2021 року № 01-05-175. 19 серпня 2021 року в.о. ректора Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку Назаренком О.А. на підставі Наказу «Про скасування наказу № 01-05-36 від 02.04.2021р. про припинення дії контракту» від 19 серпня 2021 року № 01-05-175 було видано Наказ «Про звільнення та виключення зі складу вченої ради Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку» 19 серпня 2021 року № 01-05-176 та звільнено [PERSON] із займаної посади на підставі п. 9 ст. 36 КЗпП України - підстави, передбачені іншими законами. 27 серпня 2021 року із [PERSON] було проведено розрахунок при звільненні з посади директора Навчально-наукового інституту інфокомунікацій та програмної інженерії Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку, що підтверджується випискою з банківського рахунку [PERSON] від 01 жовтня 2021 року. В період з 19 серпня 2021 року по 02 вересня 2021 року [PERSON] отримувала у КНП «ЦПМСД № 2» ОМР медичну допомогу з приводу загострення гіпертонічної хвороби, що підтверджується Листком непрацездатності серія АКА № 200623, виданим КНП «ЦПМСД № 2» ОМР та Випискою із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого щодо [PERSON] , складеної 01 жовтня 2021 року КНП «ЦПМСД № 2» ОМР. Середньоденна заробітна плата [PERSON] за посадою директора Навчально-наукового інституту інфокомунікацій та програмної інженерії Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку складала 1384,21 грн., що підтверджується довідкою про доходи, наданою Державним університетом інтелектуальних технологій і зв`язку від 15 вересня 2021 року № 235/01-35. [PERSON] є доктором технічних наук, професором, заслуженим діячом науки і техніки України, почесним зв`язківцем. Працює в Державному університеті інтелектуальних технологій і зв`язку (раніше Одеська національна академія зв`язку ім. О.С. Попова) з 1990 року. Дані обставини підтверджуються роздруківкою з офіційного веб-сайту Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку. Суд погоджується із правовою позицією Позивача, що зазначена у Наказі в.о. ректора Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку Назаренка О.А. «Про звільнення та виключення зі складу вченої ради Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку» від 19 серпня 2021 року № 01-05-176 правова підстава припинення трудових відносин із [PERSON] , а саме п. 9 ст. 36 КЗпП України - «підстави, передбачені іншими законами» не відповідає обставинам, що мали місце при звільненні [PERSON] із займаної посади. Також ч. 1 ст. 43 Закону України «Про вищу освіту» від 1 липня 2014 року № 1556-VII на яку також є посилання у Наказі в.о. ректора Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку Назаренка О.А. «Про звільнення та виключення зі складу вченої ради Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку» від 19 серпня 2021 року № 01-05-176 не встановлює спеціальних підстав для припинення трудових відносин із керівниками навчально-наукових інститутів закладу вищої освіти. У даній частині суд зазначає, що згідно ч. 3 ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті. Після дослідження матеріалів справи суд робить висновок, що фактичною підставою звільнення [PERSON] згідно правової позиції Відповідача є порушення порядку прийняття на посаду та правильною правовою підставою звільнення [PERSON] із займаної посади мала стати ст. 7 КЗпП України, а не п. 9 ст. 36 КЗпП України. Проте у випадку доведення реальності такого порушення порядку прийняття на посаду та за умови дотримання роботодавцем процедури звільнення суд залишає в силі наказ роботодавця про звільнення та змінює правову підставу звільнення, зазначену у наказі. Таким чином, суд вважає, що питання визначення дійсної правової підстави звільнення не вплине на результати розгляду справи та не є предметом судового розгляду по справі, оскільки Позивач не заявляє вимогу про зміну формулювання звільнення. У подальшому суд виходить з того, що звільнення [PERSON] було здійснено Відповідачем по підставах, передбачених ст. 7 КзПП України через порушення процедури призначення її на посаду згідно ч. 1 ст. 43 Закону України «Про вищу освіту» від 1 липня 2014 року № 1556-VII. В частині доводів Позивача про недотримання Відповідачем законодавчих трудових гарантій у процедурі звільнення [PERSON] з роботи, а саме її звільнення у період тимчасової непрацездатності, суд погоджується з правовою позицією Відповідача, що оскільки тимчасова непрацездатність Позивача виникла з 20 серпня 2021 року, що підтверджується Листком непрацездатності серія АКА № 200623, виданим КНП «ЦПМСД № 2» ОМР, то порушень ч. 2 ст. 40 КЗпП України при звільненні [PERSON] не відбулось. В частині доводів Позивача про недотримання Відповідачем законодавчих трудових гарантій у процедурі звільнення [PERSON] з роботи, а саме прострочення виплати розрахунку при звільненні (порушення ст.ст. 47, 116 КЗпП України). В даній частині суд погоджується з правовою позицією Відповідача, що вимога оплати періоду вимушеного прогулу за час прострочення виплати розрахунку при звільненні поглинається вимогою Позивача про оплату вимушеного прогулу через незаконне звільнення із займаної посади, що має нараховується з першого дня незаконного звільнення Позивача. В частині доводів Позивача про недотримання Відповідачем законодавчих трудових гарантій у процедурі звільнення [PERSON] з роботи, а саме прострочення ознайомлення Позивача із Наказом в.о. ректора Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку Назаренка О.А. «Про звільнення та виключення зі складу вченої ради Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку» від 19 серпня 2021 року № 01-05-176 (порушення ст.ст. 47, 116 КЗпП України). В даній частині суд погоджується з правовою позицією Відповідача, що звільнення Позивача відбулось саме 19 серпня 2021 року та дата ознайомлення Позивача із змістом даного наказу не впливає на визначення моменту звільнення, а інше суду з боку Позивача належними та допустимими доказами не доведено. Також суд зазначає, що Відповідач не міг виконати обов`язок із ознайомлення Позивача із Наказом в.о. ректора Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку Назаренка О.А. «Про звільнення та виключення зі складу вченої ради Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку» від 19 серпня 2021 року № 01-05-176 у більш стислі терміні через тимчасову непрацездатність Позивача. Суд погоджується із доводами Позивача та вважає, що звільнення Відповідача з посади директора Навчально-наукового інституту інфокомунікацій та програмної інженерії Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку було проведено з грубим порушенням процедури, встановленої ч. 2 ст. 43 Закону України «Про вищу освіту» від 1 липня 2014 року № 1556-VII, а саме без попереднього отримання погодження Вченої ради Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку. При цьому суд зазначає наступне. Згідно ч. 2 ст. 43 Закону України «Про вищу освіту» від 1 липня 2014 року № 1556-VII (зазначається редакція, що діяла на 19 серпня 2021 року) - «Керівник факультету (навчально-наукового інституту) може бути звільнений з посади керівником закладу вищої освіти за поданням вченої ради закладу вищої освіти або органу громадського самоврядування факультету з підстав, визначених законодавством про працю, статутом закладу вищої освіти, умовами контракту. Пропозиція про звільнення керівника факультету (навчально-наукового інституту) вноситься до органу громадського самоврядування факультету (навчально-наукового інституту) не менш як половиною голосів статутного складу вченої ради факультету (навчально-наукового інституту). Пропозиція про звільнення керівника факультету (навчально-наукового інституту) приймається не менш як двома третинами голосів статутного складу органу громадського самоврядування факультету (навчально-наукового інституту). Інші питання щодо порядку звільнення керівника факультету (навчально-наукового інституту) визначаються статутом закладу вищої освіти. Згідно п. 7.5. Розділу 7 Статуту Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку, затвердженого Наказом Міністерства освіти і науки України «Про затвердження Статуту Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку» від 16 листопада 2020 року № 1418 директор навчально-наукового інститут (декан факультету) може бути звільнений з посади ректором Університету за подання вченої ради Університету або Конференції трудового колективу навчально-наукового інституту (факультету) з підстав, визначених законодавством про працю, цим Статутом, умовами контракту. Пропозиція про звільнення директора навчально-наукового інституту (декана факультету) вноситься до Конференції трудового колективу навчально-наукового інституту (факультету) не менш як половиною голосів складу вченої ради навчально-наукового інституту (факультету). Пропозиція про звільнення директора навчально-наукового інституту (декана факультету) приймається не менш як двома третинами голосів складу органу громадського самоврядування навчально-наукового інституту (факультету). З боку Відповідача не надані та у матеріалах справи не містяться належні та допустимі докази на підтвердження отримання Відповідачем погодження Вченої ради Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку на звільнення [PERSON] із займаної посади. З боку Позивача, як члена Вченої ради Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку було заявлено, що Відповідачем питання погодження звільнення [PERSON] із займаної посади перед Вченою радою Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку до моменту її виключення з її складу не порушувалося. Посилання Відповідача на те, що таке погодження Вченої ради вищого закладу освіти можна не отримувати у випадку звільнення з посади керівника навчально-наукового інституту закладу вищої освіти через порушення процедури призначення його на посаду не є прийнятим оскільки не відповідає ч. 2 ст. 43 Закону України «Про вищу освіту» від 1 липня 2014 року № 1556-VII у якій таке погодження Вченої ради вищого закладу освіти необхідно отримувати в усіх без виключення випадках звільнення з посади керівника навчально-наукового інституту закладу вищої освіти. Суд не погоджується із доводами Відповідача, що на момент прийняття Відповідачем рішення про звільнення [PERSON] із займаної посади Відповідачем був належно встановлений той факт, що призначення [PERSON] на посаду не було погоджено із більшістю від повного складу органу громадського самоврядування Навчально-наукового інституту інфокомунікацій та програмної інженерії Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку, як того вимагає ч. 1 ст. 43 Закону України «Про вищу освіту» від 1 липня 2014 року № 1556-VII (був відсутній кворум). При цьому суд виходить з наступного. В матеріалах справи міститься копія Протоколу конференції трудового колективу Навчально-наукового інституту інфокомунікацій та програмної інженерії Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку від 31 березня 2021 року, із якого випливає погодження даним органом громадського самоврядування призначення [PERSON] на посаду. Інформація, що міститься у Протоколі конференції трудового колективу Навчально-наукового інституту інфокомунікацій та програмної інженерії Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку від 31 березня 2021 року, згідно позиції суду, у відповідності до ч. 1 ст. 77, ч. 2 ст. 78 ЦПК України належним та допустим доказом погодження призначення Позивача на посаду з боку повноважного органу громадського самоврядування, а протилежне згідно ст.ст. 81 ЦПК України з боку Відповідача не доведено. Видання Наказу в.о. ректора Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку Назаренка О.В. від 02 квітня 2021 року № 01-05-36 відбувалось на виконання Протоколу конференції трудового колективу Навчально-наукового інституту інфокомунікацій та програмної інженерії Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку від 31 березня 2021 року та на той час згідно ч. 3 ст. 34 Закону України «Про вищу освіту» від 1 липня 2014 року № 1556-VII та п. 6.1.2 п. 6.1. Статуту Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку, затвердженого Наказом Міністерства освіти і науки України «Про затвердження Статуту Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку» від 16 листопада 2020 року № 1418 зміст даного протоколу на предмет відповідності дійсним обставинам перевірявся з боку Відповідача та його виконавчих органів. Єдиним документом на який посилається Відповідач, як на належний та допустимий доказ відсутності погодження призначення Позивача на посаду з боку повноважного органу громадського самоврядування є Доповідна записка в.о. начальника юридичного відділу Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку В.М. Проніної від 19 серпня 2021 року № 212/01-35. Суд критично ставиться до визнання Доповідної записки в.о. начальника юридичного відділу Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку В.М. Проніної від 19 серпня 2021 року № 212/01-35 таким доказом, оскільки у її змісті аналізується тільки питання належного оформлення Протоколу конференції трудового колективу Навчально-наукового інституту інфокомунікацій та програмної інженерії Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку від 31 березня 2021 року. При цьому у Доповідній записці в.о. начальника юридичного відділу Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку В.М. Проніної від 19 серпня 2021 року № 212/01-35 питання відсутності кворуму конференції трудового колективу Навчально-наукового інституту інфокомунікацій та програмної інженерії Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку від 31 березня 2021 року ґрунтуються виключно на припущеннях особи, що її складала. У даній частині суд також зазначає, що чинні нормативно-правові акти України та локальні акти Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку не визначає таких обов`язкових умов призначення керівників навчально-наукових інститутів, як подання кандидатури відповідного керівника з боку ректора Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку та визначення у протоколі повноважного органу громадського самоврядування форми проведення таких зборів. У будь-якому випадку суд погоджується з доводами Позивача, що відсутність кворуму конференції трудового колективу Навчально-наукового інституту інфокомунікацій та програмної інженерії Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку від 31 березня 2021 року згідно ст.ст. 77, 78, 81 ЦПК України з боку Відповідача не доведена при цьому можливі формальні недоліки Протоколу конференції трудового колективу Навчально-наукового інституту інфокомунікацій та програмної інженерії Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку від 31 березня 2021 року не можуть бути достатньою підставою для встановлення відсутності такого кворуму. У процесі розгляду справи відсутність у Відповідача на момент звільнення [PERSON] із займаної посади належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності погодження призначення Позивача на посаду з боку повноважного органу громадського самоврядування була підтверджена адвокатом Джулаєм Д.О., який саме через необхідність підтвердження таких обставини подав клопотання про письмове опитування [PERSON] згідно ст. 93 ЦПК України. Суд не погоджується із доводами Відповідача, що був порушений порядок призначення Позивача на посаду через те, що навчально-наукового інституту інфокомунікацій та програмної інженерії Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку на дату прийняття [PERSON] на роботу на посаду директора Навчально-наукового інституту інфокомунікацій та програмної інженерії Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку не існувало, як невідокремленого структурного підрозділу Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку. Відповідно [PERSON] не могла бути прийнята на посаду директора Навчально-наукового інституту інфокомунікацій та програмної інженерії Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку оскільки дані доводи в порушення ст.ст. 77, 78, 81 ЦПК України належними та допустимими доказами з боку Відповідача не доведені. В даній частині суд зазначає, що у матеріалах справи містяться наступні докази, що підтверджують існування Навчально-наукового інституту інфокомунікацій та програмної інженерії Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку, як невідокремленого структурного підрозділу Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку: Наказ В.о. ректора Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку Назаренка О.В. від 02 квітня 2021 року № 01-05-36, яким було призначено Позивача саме на посаду директора Навчально-наукового інституту інфокомунікацій та програмної інженерії Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку; трудовий контракт з директором Навчально-наукового інституту інфокомунікацій та програмної інженерії Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку від 02 квітня 2021 року; Наказ В.о. ректора Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку Назаренка О.В. від 30 червня 2021 року № 01-02-119 було затверджено склад Вченої ради Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку до складу якої було включено [PERSON] , як директора Навчально-наукового інституту інфокомунікацій та програмної інженерії Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку; Розпорядження в.о. ректора Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку Назаренка О.А. від 30 червня 2021 року № 01-03-20 про проведення аналізу діяльності та організації роботи Навчально-наукового інституту інфокомунікацій та програмної інженерії Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку; Наказ в.о. ректора Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку Назаренка О.А. від 14 липня 2021 року № 01-02-192 про реорганізацію Навчально-наукового інституту інфокомунікацій та програмної інженерії Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку. Суд не погоджується із доводами Відповідача, щодо неможливості задоволення позовної заяви Позивача в частині вимог про поновлення [PERSON] на посаді директора Навчально-наукового інституту інфокомунікацій та програмної інженерії Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку оскільки Навчально-наукового інституту інфокомунікацій та програмної інженерії Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку на час розгляду справи вже не існує як невідокремленого структурного підрозділу Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку та що унеможливлює прийняття судом рішення про поновлення [PERSON] на посаді. При цьому суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При цьому закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в ч. 1 ст. 235 та ст. 240-1 КЗпП України, а тому, встановивши, що звільнення відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд не може прийняти іншого рішення (тобто зобов`язаний), ніж поновити працівника на попередній роботі. Даний правовий висновок сформовано Верховним Судом у наступних постановах: від 11 серпня 2021 року у справі N 821/549/17; від 20 січня 2021 року у справі N 640/18679/18, від 20 січня 2021 року у справі N 804/958/16, від 11 лютого 2021 року у справі N 640/21065/18, від 27 квітня 2021 року в справі N 826/8332/17; від 26 травня 2021 року у справі N 260/261/20; від 31 травня 2021 року у справі N 0840/3202/18, від 06 липня 2021 року у справі N 640/3456/20, від 06 липня 2021 року у справі N 640/1627/20; від 03 червня 2020 року у справі N 817/3431/14, від 08 квітня 2020 року у справі N 808/2741/16, тощо. Згідно ч. 4 ст. 236 Цивільного процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Статтею 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Постановою Верховного Суду України від 21 травня 2014 року у справі N 6-33цс14 зроблено висновок, що «звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. Таким чином, аналіз зазначених правових норм у їх сукупності з положеннями статті 43 Конституції України та статті 240-1 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що за змістом частини першої статті 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом». У подальшому даний висновок було неодноразово підтверджено Верховним Судом у інших постановах (від 18 серпня 2021 року у справі N 659/51/20; від 10 серпня 2021 року у справі N 308/12855/19; від 05 серпня 2021 року у справі N 487/8351/19; від 04 серпня 2021 року у справі справа N 759/12565/18, тощо). Згідно ч. 4 ст. 236 Цивільного процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Із наведеного вище, суд приходить до висновку, що звільнення [PERSON] із займаної посади директора Навчально-наукового інституту інфокомунікацій та програмної інженерії Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку є незаконним, у зв`язку з чим вимоги про визнання незаконним і скасуванні наказу в.о. ректора Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку Назаренка О.А. «Про скасування наказу № 01-05-36 від 02.04.2021р. про припинення дії контракту» від 19 серпня 2021 року № 01-05-175; визнання незаконним і скасування наказу в.о. ректора Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку Назаренка О.А. «Про звільнення та виключення зі складу вченої ради Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку» від 19 серпня 2021 року № 01-05-176.ю та вимого про поновлення [PERSON] на роботі на посаді директора Навчально-наукового інституту інфокомунікацій та програмної інженерії Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку, підлягають задоволенню. Згідно із ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. У п. 32 Постанови Пленуму Верхового Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року № 9 роз`яснено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року N 108/95-ВР за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100. Відповідно до п. 5 розділу IV «Порядок розрахунку виплат у всіх випадках збереження заробітної плати» Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на число робочих днів у розрахунковому періоді. Відповідно до пункту 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Відповідно до наданої Державним університетом інтелектуальних технологій і зв`язку довідки про доходи від 15 вересня 2021 року № 235/01-35, середньоденна заробітна плата [PERSON] складає 1384,21 грн. Термін вимушеного прогулу [PERSON] за період з 20 серпня 2021 року по 22 жовтня 2021 року включно у відповідності до Листа Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2021 рік» від 12 серпня 2020 року № 3501-06/219 складає 44 (сорок чотири) робочих дні. Таким чином, з Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку на користь [PERSON] підлягає стягненню 1384,21 Х 44 = 60905,24 грн. (шістдесят тисяч дев`ятсот п`ять гривень 24 копійки) середнього заробітку за час вимушеного прогулу [PERSON] за період з 20 серпня 2021 року по 22 жовтня 2021 року включно з наступним утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті. Вимоги [PERSON] про стягнення з Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку моральної шкоди через незаконне звільнення [PERSON] , на думку суду, підлягають задоволенню частково, з наступних підстав. Встановлене Конституцією та законами право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться в разі, коли порушення його законних прав призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків або змушує докладати додаткових зусиль для організації свого життя. Підставою для стягнення моральної шкоди необхідна наявність трьох обставин, які зазначені уст. 237-1 КЗпП України. Згідно з п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року N 4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року N 4, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, ураховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих відносинах, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року N 4 роз`яснено, що відповідно дост. 2371 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя та здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, утрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. [PERSON] надала до суду докази того, що погіршення стану її здоров`я відбулося одразу після її звільнення із займаної посади з 19 серпня 2021 року та тривало щонайменше до 02 вересня 2021 року, що підтверджується Листком непрацездатності серія АКА № 200623, виданим КНП «ЦПМСД № 2» ОМР та Випискою із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого щодо [PERSON] , складеної 01 жовтня 2021 року КНП «ЦПМСД № 2» ОМР. Згідно позиції суду це підтверджує причинно-наслідкові зв`язки між звільненням [PERSON] та погіршення стану її здоров`я, що супроводжувалося фізичними стражданнями, що є притаманними захворюванню на гіпертонічну хворобу. Крім того, у своїй позовній заяві [PERSON] зазначає, що завдана їй моральна шкода також полягає в грубому порушенні її трудових прав, приниженні честі та гідності, ділової репутації, зміні звичних життєвих умов, необхідності відстоювати свої права та репутацію. Суд погоджується із такою правовою позицією Позивача та зазначає, що [PERSON] є доктором технічних наук, професором, заслуженим діячом науки і техніки України, почесним зв`язківцем. Позивач працювала в Державному університеті інтелектуальних технологій і зв`язку (раніше Одеська національна академія зв`язку ім. О.С. Попова) з 1990 року та має значні фахові досягнення у науковій сфері (кількість виданих наукових праць, кількість отриманих патентів на винаходи, тощо). Дані обставини підтверджуються роздруківкою з офіційного веб-сайту Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку та не заперечуються Відповідачем у Відзиві на позовну заяву. Відповідно суд погоджується із позицією Позивача, що серед трудового колективу Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку та у наукових колах була поширена інформація про те, що [PERSON] була звільнена із займаної посади по п. 9 ст. 36 КЗпП України - «підстави, передбачені іншими законами», що у свою чергу сприймалося, як дисціплінарне звільнення Позивача, пов`язане із тим, що був порушений порядок призначення Позивача на посаду та Позивач працював на посаді розумівши та приховуючи дані обставини. Таким чином, суд погоджується, що наслідком незаконного звільнення [PERSON] із займаної посади по п. 9 ст. 36 КЗпП України стало погіршення її вискової особистої та ділової репутації, як науковця та пересічної людини через начебто її неетичну поведінку, що була публічно заявлена з боку Відповідача. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Звернувшись з вимогою про стягнення моральної шкоди, Позивач вказує, що дії з боку відповідача пов`язані з незаконним звільненням, є порушенням її законних прав на працю, які завдали моральних страждань. Вказані незаконні дії Відповідача призвели до моральних переживань, втрати душевного спокою, постійного перебування у напруженому стані. З огляду на викладене, суд вважає вказані доводи обґрунтованими та погоджується з тим, що Позивачу була спричинена моральна шкода Відповідачем. Проте, визначаючи розмір моральної шкоди, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає вказаний позивачем її розмір 100000,00 грн. завищеним, та вважає, що стягненню підлягає моральна шкода у розмірі 5000,00 грн. Згідно з ч. 8 ст. 235 КЗпП України, п. 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. Таким чином, суд вважає за необхідне допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення [PERSON] на роботі на посаді директора Навчально-наукового інституту інфокомунікацій та програмної інженерії Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць, та поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. Таким чином, суд вважає за необхідне допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу [PERSON] в межах суми платежу за один місяць. При цьому суд зазначає, що у даному випадку необхідно визначити середній заробіток [PERSON] за посадою директора Навчально-наукового інституту інфокомунікацій та програмної інженерії Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку за один місяць відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року N 108/95-ВР за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100. У відповідності до Листа Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2021 рік» від 12 серпня 2020 року № 3501-06/219 загальна кількість робочих днів у 2021 році становить 250 робочих днів, або у середньому 20,83 робочих днів на місяць (за арифметичними правилами округлення дрібних чисел 21 робочий день на місяць). Відповідно до наданої Державним університетом інтелектуальних технологій і зв`язку довідки про доходи від 15 вересня 2021 року № 235/01-35, середньоденна заробітна плата [PERSON] складає 1384,21 грн. Таким чином, суд допускає негайне виконання рішення в частині стягнення з Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку на користь [PERSON] заробітної плати в розмірі середнього заробітку за посадою директора Навчально-наукового інституту інфокомунікацій та програмної інженерії Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку за один місяць у розмірі 1384,21 х 21 = 29068,41 грн. з наступним утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті. Щодо вимог про покладання на в.о. ректора Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку Назаренка Олександра Аскольдовича обов`язку покрити шкоду, заподіяну Відповідачеві у зв`язку з оплатою часу вимушеного прогулу [PERSON] суд зазначає наступне. Із наведеного вище слідує, що суд прийшов до висновку, що звільнення [PERSON] із займаної посади директора Навчально-наукового інституту інфокомунікацій та програмної інженерії Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку є незаконним та [PERSON] має бути поновлена на даній посаді, та з Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку на користь [PERSON] має бути стягнено середню заробітну плату за час вимушеного прогулу. Проте, суд зазначає, що згідно ст.ст. 15, 16, 1166 ЦК України відповідні вимоги до в.о. ректора Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку Назаренка О.А. мають бути заявлені з боку Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку, як особи, якій була спричинена майнова шкода через відповідні протиправні дії в.о. ректора Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку Назаренка О.А. у порядку подання окремого регресного позову. Звідси суд вважає, що у задоволенні позовних вимог в частині покладання на в.о. ректора Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку Назаренка Олександра Аскольдовича обов`язку покрити шкоду, заподіяну Державному університету інтелектуальних технологій і зв`язку у зв`язку з оплатою часу вимушеного прогулу слід відмовити. Згідно зі ст. 4 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За положеннями статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року N 14, враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява N 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно зі ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином, підсумовуючи вищенаведене, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню згідно правових позицій по кожній позовній вимогі, викладених вище. Суд враховує, що відповідно до рішення Європейського суду з прав людини «Проніна проти України» N 63566/00 від 18 липня 2006 року, вказано, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1959 року зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення…Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, про захист прав людини і основоположних свобод 1959 року може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. При цьому суд зазначає, що згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод 1959 року зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент: Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, N 303А, п. 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (параграф 32 рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Хірвісаарі проти Фінляндії»)). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» («Суомінен проти Фінляндії») від 1 липня 2003 року, N 37801/97, пункт 36). Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Гірвісаарі проти Фінляндії») від 27 вересня 2001 року). Залишення без уваги ключових доводів сторони є прямим порушенням загальної вимоги про справедливість розгляду. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року N 3477-IV, ст. 3 ЦПК України, суд, застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав та основоположних свобод 1959 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною радою України, та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. Частинами 2, 3 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 35 Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 N 10 року якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, якщо його також не звільнено від сплати цих витрат. Враховуючи, що [PERSON] при зверненні до суду у серпні 2021 року була звільнена від сплати судового збору за позовними вимогами про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від 8 липня 2011 року № 3674-VI, то з Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку належить стягнути судовий збір на користь держави у загальному розмірі 2724,00 грн. При цьому суд виходить з того, що заявлена Позивачем позовна вимога про поновлення на роботі за змістом стосувалася скасування двох взаємопов`язаних Наказів Відповідача про звільнення [PERSON] із займаної посади, а саме наказу в.о. ректора Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку Назаренка О.А. «Про скасування наказу № 01-05-36 від 02.04.2021р. про припинення дії контракту» від 19 серпня 2021 року № 01-05-175 та наказу в.о. ректора Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку Назаренка О.А. «Про звільнення та виключення зі складу вченої ради Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку» від 19 серпня 2021 року № 01-05-176. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від 8 липня 2011 року № 3674-VI ставка судового збору за подання [PERSON] до суду позовної заяви немайнового характеру мала становити 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2021 року Тобто за обставинами даної справи судовий збір в частині вимог про поновлення на роботі мав бути сплачений [PERSON] у розмірі (2270,00 х 0,4) х 2 = 1816,00 гривень. Також суд враховує, що ціна позову [PERSON] в частині вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу на дату винесення рішення у справі становила 60905,24 гривень. Відповідно розмір судового збору, що мав бути сплачений [PERSON] за подання позову в частині даних вимог мав становитиме 2270,00 х 0,4 = 908,00 гривень. Крім того, враховуючи, що позовні вимоги [PERSON] про відшкодування моральної шкоди задоволені частково у розмірі 5000,00 грн, а тому сума судового збору, що має бути стягнута з Відповідача на користь Позивача має становити 908,00 грн.

Outcome: partial