Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-21 00:00:00

30 вересня 2020 року [PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернулася в суд з позовом до [PERSON] (далі - відповідач-1, [PERSON] ), [PERSON] (далі - відповідач-2, [PERSON] ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів Відділ державної реєстрації Луцької районної державної адміністрації (далі - третя особа), про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, визнання права власності на спадкове майно, визнання недійсним договору дарування. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що батьки позивач - відповідач-1 та [PERSON] в 1962 році побудували житловий будинок за адресою [ADDRESS] (далі - спірний будинок). Також, цей будинок знаходився на земельній ділянці з кадастровим номером 0722885000:01:001:4129, площею 0,1559 га. (далі - спірна земельна ділянка). [INFO] батько позивача помер і після його смерті відкрилася спадщина, в тому числі на 1/2 вказаного будинку, як спільної сумісної власності подружжя. Позивач зазначає, що прийняла спадщину шляхом спільного проживання з померлим на час відкриття спадщини, що відповідає приписам ст.1268 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Також вказує, що спадщину прийняла і відповідач-1, яка також спільно проживала з померлим. Інші спадкоємці - донька померлого [PERSON] , син померлого [PERSON] , спадщини не прийняли. Позивач стверджує, що проживає постійно за адресою спірного будинку і донині. В 2019 році позивач вирішила оформити документально свої спадкові права, але вона дізналася, що мати позивача (відповідач-1) отримала на своє ім`я свідоцтво про право власності на весь будинок, не в порядку спадкування. Таким же чином мати оформила право власності і на спірну земельну ділянку. В подальшому, згідно договору дарування від 14 лютого 2020 року спірні будинок та земельна ділянка були відчужені на користь відповідача-2, яка є внучкою відповідача-1. Посилаючись на те, що вказаний договір дарування порушує її права, як спадкоємця, позивач просить суд: 1) встановити факт постійного проживання [PERSON] зі спадкодавцем [PERSON] за адресою [ADDRESS] , станом на 01 вересня 2007 року; 2) визнати за позивачем право власності на спадкове майно після смерті батька, який помер [INFO] , а саме на 1/4 житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою [ADDRESS] , та на 1/4 земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,1559 га., кадастровий номер 0722885000:01:001:4129; 3) визнати недійсним договір дарування від 14 лютого 2020 року, який посвідчений державним нотаріусом Кірічек Ю.О. на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою [ADDRESS] , та на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; 3) зобов`язати Відділ державної реєстрації Луцької районної державної адміністрації Волинської області внести відповідні зміни в державний реєстр речових прав на нерухоме майно. Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги заперечила. Представника відповідача [PERSON] - адвокат Каліщук В.П. у судовому засіданні та в письмовому відзиві позов заперечив. Третя особа свого представника у судове засідання не направила, пояснень на позов не надала. Заслухавши присутніх учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] . Згідно матеріалів спадкової справи, спадщину після нього, шляхом подання відповідних письмових заяв прийняла його дружина - [PERSON] (відповідач-1), яка 31 березня 2008 року отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку, площею 1,36 га, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства. Вона ж (відповідач-1), 16 березня 2012 року отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на право на майновий пай в СВК «Піддубці». Інших документів, зокрема стосовно долі будинку за адресою [ADDRESS] та земельної ділянки для його обслуговування, спадкова справа не містить, хоча в спадковій справі міститься довідка Піддубцівської сільської ради Луцького району Волинської області, про те, що згідно даних погосподарської книги цей будинок записаний на померлого [PERSON] . З витребуваних судом матеріалів реєстраційної справи №13161301307228 на житловий будинок за адресою [ADDRESS] , слідує, що 27 липня 2017 року відповідач-1 через свого представника за довіреністю [PERSON] звернулася до державного реєстратора із заявою про державну реєстрацію права власності на спірний житловий будинок. 02 серпня 2017 року, розглянувши цю заяву, державний реєстратор прав на нерухоме майно КП «Волинська обласне БТІ» Гейзер Сергій Анатолійович прийняв рішення №36424729 про проведення державної реєстрації за відповідачем-1 права власності на цей житловий будинок. З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно слідує, що підставою для проведення державної реєстрації стали наступні документи: 1) свідоцтво про право власності від 15 липня 2014 року № [NUMBER] , яке видане Реєстраційною службою Луцького районного управління юстиції; 2) технічний паспорт №93 від 17 липня 2017 року; 3) виписка із погосподарської книги №660 від 26 липня 2017 року, яка видана Піддубцівською сільської радою Луцького району Волинської області. З матеріалів справи слідує, що 14 лютого 2020 року між відповідач-1 (дарувальник) та відповідачем-2 (обдарована) були укладені договори дарування спірного житлового будинку та земельної ділянки. При цьому стосовно земельної ділянки у цих договорах зазначено, що вона належала дарувальнику на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане 15 липня 2017 року за №24288554 Реєстраційною службою Луцького районного управління юстиції. Надаючи свою правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне. Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За змістом статті 15 ЦК України право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 цього Кодексу. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. При цьому, під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до частини першої статті 16 ЦК України. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 зі справи № 912/1856/16, від 14.05.2019 зі справи № 910/11511/18. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства. Проте у розглядуваному випадку позивач, звертаючись з вимогами про визнання недійсним договору дарування, стороною якого вона не була, а також визнання права власності на майно, обрала невірні та неефективні способи захисту, що випливає із наступного. Правові основи захисту права власності визначені у главі 29 ЦК України. У частинах другій та третій статті 386 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. При цьому, у главі 29 ЦК України «Захист права власності», визначені наступні способи захисту порушених, оспорених чи не визнаних прав: 1) витребування майна із чужого незаконного володіння (віндикаційний позов, ст.ст.387-390 ЦК України); 2) усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном (негаторний позов, ст.391 ЦК України); 3) визнання права власності (ст.392 ЦК України); 4) визнання незаконним акту, що порушує право власності (ст.393 ЦК України); 5) відшкодування шкоди (ст.394 ЦК України). У постанові Верховного Суду України від 19 листопада 2014 року №6-170цс14 наведена наступна правова позиція стосовно правильного розуміння різниці між віндикаційним та іншими позовами. Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданного на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо вічуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використання правового механізму, установленного статями 215, 216 ЦК України. Такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно. Таким чином, належним способом захисту порушеного права власності в цій ситуації є витребування майна від нинішнього його володільця шляхом пред`явлення віндикаційного позову. В розглядуваному випадку, первісною підставою для вибуття з власності позивача успадкованої, на її думку, частини спірного житлового будинку та земельної ділянки, було свідоцтво про право власності від 15 липня 2014 року № [NUMBER] , яке було видано на ім`я відповідача-1 Реєстраційною службою Луцького районного управління юстиції. Саме у зв`язку з виданням цього правовстановлюючого документу було порушено право позивача, яка вважає себе власником частини відповідного майна. Однак в даному випадку, позивач не оскаржує відповідний правовстановлюючий документ - свідоцтво про право власності від 15 липня 2014 року № [NUMBER] , а відразу оскаржує наступний правочин - договір дарування, стороною якого вона не була. Тобто, належним способом захисту порушеного права у даному випадку має бути звернення позивача із позовом про визнання недійсним свідоцтва про право власності, яке було видано на ім`я відповідача-1. Зважаючи на обрання позивачем невірного та неефективного способу захисту свого порушеного права, суд дійшов висновку, про необхідність відмови у задоволенні позову з цих підстав в частині позовних вимог про визнання недійсним договору дарування та визнання права власності на майно. Що стосується вимог про встановлення факту проживання із спадкодавцем на час смерті, суд зазначає наступне. Суть такого способу захисту порушеного права як визнання певного юридичного факту полягає у тому, що встановлення такого факту повинно породжувати, змінювати чи припиняти конкретні права та обов`язки особи у сфері цивільних, сімейних, трудових та інших правовідносин. Процесуальний закон вирізняє два вида провадження для розгляду таких вимог у цивільному судочинстві - окреме, де відсутній спір про право, та позовне, де наявний спір про право. Це означає, що заявляючи вимогу про встановлення певного факту саме у позовному провадженні, позивач повинна поєднати її з матеріально-правовою вимогою, на задоволення якої цей факт впливає, тобто, в даному випадку, як вже зазначив суд вище, з вимогою про оспорювання правовстановлюючого документу на спірний будинок та земельну ділянку, та їх витребування з чужого незаконного володіння. Сама по собі вимога про встановлення факту, без реального вирішення спору з конкретною матеріально-правовою вимогою, на яку цей факт впливає, є передчасною, що також тягне за собою відмову у позові. Крім того, за змістом ст.ст.15-16 ЦК України, передумовою для звернення особи за захистом своїх прав є їх оспорення, не визнання чи порушення з боку інших осіб. З матеріалів справи слідує, що в межах спадкової справи померлого [PERSON] позивач взагалі не зверталася із будь-якими заявами, зокрема стосовно видачі свідоцтв про право на спадщину за законом, та не отримувала постанов нотаріуса про відмову у вчиненні відповідної нотаріальної дії. Тобто відомостей про те, що нотаріус не визнає факт прийняття позивачем спадщини шляхом спільного проживання із спадкодавцем на момент її відкриття, матеріали справи не містять, що ще раз свідчить про передчасність вимоги про встановлення факту. З цих мотивів суд дійшов висновку, що у задоволенні позовної вимоги про встановлення факту проживання із спадкодавцем на час смерті, слід відмовити у зв`язку з її передчасністю. Стосовно вимоги про «зобов`язання Відділ державної реєстрації Луцької районної державної адміністрації Волинської області внести відповідні зміни в державний реєстр речових прав на нерухоме майно», суд зазначає, що відповідний відділ навіть не залучений відповідачем у справі, а тому суд не може вирішувати відповідні позовні вимоги та зобов`язувати вчиняти дії особу, яка не має статусу відповідача. Тому в цій частині суд відмовляє у задоволенні позову у зв`язку з неналежністю складу відповідачів. У зв`язку з повною відмовою у задоволенні позову, всі судові витрати позивача залишаються за нею.

Outcome: dismissed