Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-16 00:00:00

29 вересня 2020 року [PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 26.03.2018 він передав [PERSON] грошові кошти у розмірі 6400 умовних одиниць, що становить 177920 грн строком до квітня 2019, та 06.04.2018 передав їй грошові кошти у сумі 2400 доларів США, що становить 66720 грн до квітня 2019. На підтвердження цього відповідач написала відповідні розписки. У встановлений строк [PERSON] зазначені суми не повернула. Позивач просив стягнути з відповідача на свою користь суму боргу з урахуванням інфляційних збитків та 3% річних на загальну суму 264670 грн, а також судові витрати. У судовому засіданні позивач підтримав позов, просив його задовольнити, а також надав квитанцію про сплату послуг адвоката. Відповідач у судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце судового засідання повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила, відзив не подала. Згідно ч.3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Виходячи з наведеного, відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд розглядає справу у відсутності відповідача і ухвалює заочне рішення. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку. Судом встановлено, що згідно з складеної розписки від 26 березня 2018 року [PERSON] отримала в борг від [PERSON] грошові кошти в розмірі 6400 у/о терміном на один рік (а.с. 9). Згідно з складеної розписки від 06 квітня 2018 року [PERSON] отримала в борг від [PERSON] грошові кошти в розмірі 2400 доларів США строком на 12 місяців та зобов`язалася їх повернути 06.04.2019 (а.с. 8). Відповідач жодного платежу на погашення боргу не здійснила. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 1 статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. У той же час Верховний Суд України в постанові від 02 липні 2014 року у справі № 6-79 цс14 вказував на те, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей і може не співпадати з датою складення розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складенню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. З урахуванням наведених положень закону, суд дослідивши у судовому засіданні оригінали розписок та проаналізувавши їхній зміст, дійшов висновку про те, що між сторонами виникли відносини позики і [PERSON] свої зобов`язання за вказаними розписками від 26 березня 2018 року та 06 квітня 2018 року належним чином не виконала, а тому суму боргу за договорами позики у розмірі 6400 доларів США та 2400 доларів США підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Договором розмір процентів не встановлений, а тому підлягають стягненню три проценти річних від простроченої суми, що складає: за першою розпискою - 106 доларів США, за другою - 290 доларів США. Щодо стягнення суми боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, суд зазначає наступне. За змістом статті 1 Закону України від 03 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Разом з тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Враховуючи вищевикладене, а також те, що умовами договору позики сторони визначили, що позичальник бере на себе зобов`язання повернути кошти в тому ж розмірі (еквівалент долара США) нарахована позивачем сума інфляційних втрат за розписками стягненню з відповідача не підлягає. В силу ч.1 ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судові втрати в сумі 2656,70 гривень, які складаються з судового збору. Витрати за надання правових послуг (1000 грн) стягненню не підлягають, оскільки не підтверджені належними доказами. Таким чином, з огляду на вищевикладене, позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Outcome: partial