Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-11 00:00:00

9 липня 2020 року представник позивача [PERSON] звернувся до суду в інтересах [PERSON] до Корчинської сільської ради Радехівського району Львівської області про визнання права власності на земельні ділянки в порядку спадкування. В позовній заяві зазначає, що [INFO] померла мати позивача - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, серія [NUMBER] від 21 квітня 2000 року. Факт споріднення позивача з матір`ю підтверджується свідоцтвом про народження, серія [NUMBER] від 15.01.1975 року. 06.11.1991 року Позивач зареєструвала шлюб з [PERSON] і змінила прізвище на [PERSON] . 17 травня 2016 року Радехівський районний суд Львівської області рішенням у справі № 451/113/16-ц розірвав вище вказаний шлюб. На момент смерті матері позивач була зареєстрована та проживала за наступною адресою: [ADDRESS] . Після смерті матері позивач прийняла спадщину оскільки вона фактично вступила в управління та володіння спадковим майном. Так, 21.03.2009 року Позивач звернулася до Радехівської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини на підставі якої державним нотаріусом Луцьків Іриною Пилипівною була відкрита спадкова справа, яка зареєстрована в Спадковому реєстрі за № 46611970 від 21.03.2009 р., що підтверджує Витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 19088838 від 21.03.2009 р. Після смерті матері Позивача залишилося наступне спадкове майно: земельна ділянка розміром 1,4339 га., що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю серія І-ЛВ №094839 виданий Радехівською райдержадміністрацією Львівської області від 23 січня 2001 року. 03.06.2020 року Позивач отримала від Радехівської державної нотаріальної контори відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину на вищевказану земельну ділянку, оскільки Державний акт на право приватної власності на землю серія І-ЛВ №094839 був виданий Радехівською райдержадміністрацією Львівської області від 23 січня 2001 року, тобто після смерті спадкодавця, що підтверджується листом Радехівської державної нотаріальної контори від 03.06.2020 р. № 191/02-14. Просить суд, визнати за позивачем - [PERSON] , право власності на земельну ділянку (пай) розміром 1,4339 га., із встановленими межами відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю серія І-ЛВ № 094839 виданий Радехівською райдержадміністрацією Львівської області від 23 січня 2001 р., котра належала - спадкодавцю [PERSON] , яка померла [INFO] в порядку спадкування згідно із законом з часу відкриття спадщини ( [INFO] ). Судові витрати пов`язані з розглядом справи покласти на сторону позивача(а.с.3-7). У підготовче судове засідання представник позивача та позивач не з`явилися, однак подали до суду заяву, в якій просять розгляд справи проводити без її участі, за наявними в справі матеріалами, позовні вимоги визнають та просять задовольнити (а.с. 30). Представник відповідача в строк, встановлений судом, відзив на позовну заяву до суду не подав, заявив до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнає та не заперечує у їх задоволені (а.с. 29). За правилами ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Згідно із ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Із врахуванням наведеного, на підставі ч.2 ст.223 та ч.2 ст.247 ЦПК України судове засідання проведено без участі сторін, без застосування фіксування судового засідання технічними засобами. Дослідивши подані учасниками справи документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних міркувань. Відповідно до вимог ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст.ст.13,19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. На підставі ст.ст.12,81,82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу і способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, окрім іншого - визнання права. Суд встановив, що [INFO] померла мати позивача - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, серії [NUMBER] від 21 квітня 2000 року(а.с.11). Родинні відносини позивача - [PERSON] з спадкодавцем підтверджується свідоцтвом про народження, серії [NUMBER] від 15.01.1975 року(а.с.12). 06.11.1991 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] , у зв`язку з чим змінила прізвище на « [PERSON] ». 17 травня 2016 року Радехівським районним судом Львівської області шлюб між сторонами розірвано(а.с.13-13 зворот). Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. У відповідності до зазначених положень ЦПК України, вищевказані обставини, що визначені рішенням Радехівського районного суду Львівської області від 17 травня 2016 року, не підлягають доказуванню в ході розгляду даної цивільної справи. На момент смерті матері позивач була зареєстрована та проживала за адресою: [ADDRESS] (а.с.10). 21.03.2009 року позивач звернулася до Радехівської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини на підставі якої державним нотаріусом Луцьків Іриною Пилипівною була відкрита спадкова справа, яка зареєстрована в Спадковому реєстрі за №46611970 від 21.03.2009 р., що підтверджує Витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі №19088838 від 21.03.2009 р(а.с.14). Після смерті матері позивача залишилося спадкове майно: земельна ділянка розміром 1,4339 га., що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю, серії I-ЛВ №094839, виданим 23 січня 2001 року, на підставі розпорядження голови Радехівської райдержадміністрації Ради народних депутатів від 04 травня 2000 року №185 та зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №11215 вбачається, що земельна ділянка, площею 1.4339 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Корчинської сільської ради Радехівського району Львівської області, належала [PERSON] (а.с.16-16 зворот). 03.06.2020 року позивач отримала від Радехівської державної нотаріальної контори відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину на вищевказану земельну ділянку, оскільки Державний акт на право приватної власності на землю серія І-ЛВ № 094839 був виданий Радехівською райдержадміністрацією Львівської області від 23 січня 2001 року, тобто після смерті спадкодавця, що підтверджується листом Радехівської державної нотаріальної контори № 191/02-14(а.с.15). Вказані вище обставини, учасниками процесу не оспорюються та не заперечуються, а тому у відповідності до вимог ст.ст.12,229 ЦПК України дані докази визнаються судом належними, допустимими та достовірними. Нормами п.5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, передбачено, що Цивільний Кодекс застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, правила книги шостої ЦК України може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 1 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм ст.529-531 УРСР. Тобто, у разі відкриття спадщини до 1 січня 2004 року, застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом тощо. Відповідно до ст.524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Згідно ст. 525 ЦК УРСР, часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. У відповідності до ст. 526 ЦК УРСР місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. Згідно ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. За змістом ст.548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв і прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він, окрім іншого, фактично вступив в управління або володіння спадковим майном (ч.1 ст.549 ЦК УРСР). Перешкодою в реалізації позивача її законних прав та інтересів, є те, що вона позбавлена у позасудовому порядку оформити спадщину, після смерті [PERSON] . У відповідності до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, а до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Положення ст.ст.81,131 Земельного кодексу України визначають, що громадяни України набувають право власності на земельні ділянки, в тому числі на підставі спадкування. Приймаючи до уваги вищенаведене, позиції з цього приводу, викладені у Постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» та у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, суд приходить до висновку, що позовні вимоги сторони щодо визнання права власності на спадкове майно є законними та обґрунтованими, відповідно такими, що підлягають до задоволення. Відповідно до ст.141 ЦПК України із відповідача в користь позивача необхідно стягнути понесені ним судові витрати.

Outcome: approved