Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-25 00:00:00

29 січня 2015 року до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області звернулася заявник [PERSON] із вищевказаною заявою. В обґрунтування зазначила, що 20 червня 1994 року працівниками правоохоронних органів Жовтневого РВ КМУ відносно неї було порушено кримінальну справу за ст.148-2 ч.2 КК України (в редакції 1960 року). Підставою для прийняття рішення про порушення кримінальної справи було вказано, що вона суб'єкт підприємницької діяльності, будучи власником і одночасно генеральним директором «ПФК Аптека +», занижувала суми податкових платежів до бюджету, в зв'язку з чим бюджет не отримував значні суми коштів. Фактичним поводом для порушення кримінальної справи як вона вважає стала, недобросовісна конкуренція. На її зауваження працівникам міліції про незаконність слідчих дій, ніхто не реагував. Порушення відносно неї кримінальної справи відштовхнуло від неї друзів, товаришів, знайомих, колег по роботі, клієнтів. Вона втратила роботу, тому що працівниками міліції при обшуку були вилучені документи фінансово-господарської діяльності та печатка підприємства. Діяльність підприємства було зупинено, вона залишилася без коштів на існування, а разом зі нею і вся її родина. Де б вона потім не зверталася, всі оточуючі знаючи, що відносно неї порушена кримінальна справа за тяжкими статями Карного кодексу України, відмовляли їй в допомозі по поновленню її порушених прав, боячись правоохоронних органів. 03 січня 1995 року їй було пред'явлено звинувачення, 16 лютого 1995 року відносно неї прийнято запобіжний захід у вигляді підписки про не виїзд, проведено обшук за місцем її проживання, накладено арешт на її майно, проведені виїмки документів. Працівниками правоохоронних органів при проведенні обшуку в її житлі, та описі майна, до участі в слідчих діях були запрошені її сусіди, яких було опитано про її поведінку. Про притягнення її до кримінальної відповідальності працівниками міліції була надана інформація в ЖЕО за місцем проживання. Ця інформація породила неправдиві слухи серед людей. В свою чергу, це принижувало її честь, гідність та ділову репутацію, як чесного громадянина, та погіршувало громадську думку про неї. Ці дії призвели до обмеження її конституційного права на вільне пересування, вільне користування майном яке їй належить, позбавили можливості реалізувати свої звички та бажання, погіршили відносини з оточуючими людьми, спричинили довгострокові моральні страждання. Як вона вважає, фальсифікована замовна кримінальна справа з обвинувальним висновком була направлена до суду, при тому що в цей час велося судове слухання по справі про визнання незаконним акту перевірки фінансової діяльності податкової інспекції в арбітражному суді області. Не маючи достатніх даних про її причетність до вчинення злочину по несплаті податків і фактично через відсутність в її діях складу злочину, Жовтневий районний суд м. Кривого Рогу захищаючи честь мундиру не виносить постанову про закриття відносно неї кримінальної справи, а направляє кримінальну справі в Жовтневий РО КМУ для проведення додаткового розслідування, залишаючи міру запобіжного заходу, підписку про невиїзд. Додатковим розслідуванням ніяких доказів її вини у вчиненні кримінальних злочинів добуто не було, а навпаки доводилась фактична її невинуватість, яка не приймалась до уваги, але при цьому 22 липня 1996 року виноситься новий обвинувальний висновок і кримінальна справа направляється до суду. 30 вересня 1996 року не маючи підстав для змінення запобіжного заходу і враховуючи позицію прокурора, який відмовився від підтримки обвинувачення, так як була надана постанова арбітражного суду яка скасувала акт податкової інспекції, суд приймає цілком незаконне на її думку рішення про зміну запобіжного заходу з підписки про невиїзд на утримання під вартою. 14 жовтня 1996 року під час знаходження її в слідчому ізоляторі, суд виносить постанову про передачу неповнолітніх дітей батькові. 13 лютого 1997 року, Жовтневий районний суд м. Кривого Рогу направляє справу прокурору Жовтневого району для проведення додаткового розслідування, а їй змінює запобіжний захід з утримання під вартою на підписку про невиїзд. Ця подія завдала їй відчутної моральної шкоди. Таким чином вона знаходилася в місцях позбавлення волі на протязі 4 місяців і 15 днів. Посилалася на ті обставини, що вона пережила стрес, біль, страждання, постійно нервувала, переживала за родину, яка через непрофесіоналізм працівників правоохоронних органів опинилась у скрутному становищі без коштів для існування. За час слідства в неї були проведені незаконні обшуки, виїмки, і після звільнення з слідчого ізолятору, вона та її сім'я залишилися без засобів існування, а також без всіх побутових предметів. В подальшому, строки розслідування по кримінальній справі були грубо та неодноразово порушені, у встановленому ст.120 КПК України порядку не продовжувалися. Слідство по справі фактично не велося, передбачені КПК України слідчі дії зі нею не виконувались. У подальшому органами досудового слідства була проявлена повна бездіяльність у розгляді справи і прийнятті законного рішення по відношенню до неї. Кримінальна справа знову незаконно була припинена, про що їй повідомлено не було. Одночасно їй також не було повідомлено з яких причин не приймається остаточне та законне рішення по відношенню до неї. Відповідно до вимог ст.ст.131, 133 КПК України, їй звинувачення у встановлений строк пред'явлено не було. Міра запобіжного заходу також скасовано не було. Ніякі слідчі дії до теперішнього часу зі нею не проводились. В зв'язку з викладеним, а також тривалою незаконною бездіяльністю правоохоронних органів і прокуратури і неприйняттям законного і остаточного рішення відносно неї, вона почала звертатися в різні інстанції для поновлення своїх порушених прав. І тільки в грудні 2014 року їй стало відомо, і була видана постанова про закриття кримінальної справи відносно неї по виправдовуючим мотивам, а саме що в її діях відсутній склад злочину, і її вина не доведена. Їй стало відомо, що постановою слідчого Жовтневої прокуратури м. Кривого Рогу, від 25 грудня 2008 року, кримінальна справа відносно неї була закрита у зв'язку із недоведеністю її участі у скоєнні злочину і відсутності в її діях складу злочину. Вимоги закону щодо роз'яснення їй поряду відшкодування заподіяної шкоди в результаті незаконних дій суду та органу досудового слідства, прокуратурою виконані не були. Вважає, що у зв'язку із незаконними діями органів дізнання, досудового слідства та суду, вона незаконно знаходилася під підпискою про невиїзд протягом фактично 18 років, під арештом, 4 місяця і 15 днів. Вважає, що такі незаконні дії оперативних працівників міліції, податкової інспекції, прокуратури та суду, заподіяли їй значну моральну шкоду. Всі вище наведені протиправні, незаконні дії завдали їй значу як матеріальну, так і моральну шкоду, яку вона оцінює в 3 150 000 (три міліонна сто п'ятдесят тисяч гривень). На підставі вищевикладеного просила заяву задовольнити у повному обсязі, та винести рішення, яким стягнути з державного бюджету України шляхом списання коштів з Державної Казначейської Служби України, на її користь, в рахунок відшкодування моральної шкоди, 3 150 000,00 грн. Присутня в залі суду заявниця [PERSON] та її представник [PERSON], кожен окремо надали пояснення по суті справи, підтримали заяву у повному обсязі з підстав та мотивів, викладених у заяві, просили суд її задовольнити. Присутній в залі суду представник зацікавленої особи, - Державна казначейська служба України, [PERSON], проти заяви заперечувала у повному обсязі, надала до суду письмові заперечення, в яких посилалася на ті обставини, що заявник залучивши в якості зацікавленої особи Державну казначейську службу України просить суд стягнути на свою користь, як з юридичної особи, завдану їй моральну шкоду. При цьому заявник свої вимоги щодо стягнення шкоди саме з Державної казначейської служби України не обґрунтувала, в заяві не наведено жодних доказів існування будь-яких правовідносин між позивачем та зацікавленою особою по справі, також відсутні і факти нанесення заявникові будь якої моральної шкоди. Навпаки, заявник в заяві зосереджує увагу на шкоді. яка була завдана їй незаконними діями працівників правоохоронних органів. Вимоги заявника щодо стягнення з Державної казначейської служби України завданої їй моральної шкоди не обґрунтовані жодним посиланням на Закон чи нормативний акт. яким би було передбачено, що шкода завдана діями органів прокуратури та суду відшкодовується саме Державною казначейською службою України за рахунок власних коштів. Державна казначейська служба України відповідно до покладених на неї завдань, провадить безспірне списання коштів з рахунків, на яких обліковуються кошти державного та місцевих бюджетів за рішеннями, прийнятими державним органом, що відповідно до закону має право на його застосування. Відповідно до прикінцевих положень Бюджетного кодексу, а саме пп.1 п.9 визначено, рішення суду про стягнення (арешт) коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) виконується виключно центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, тобто Державною казначейською службою України. Зазначені рішення передаються до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, для виконання. Згідно з ч.2 ст.25 та пп.2 п.9 прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України, відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів держаної влади, здійснюється державою за рахунок коштів державного бюджету в межах бюджетних призначень за рішенням суду у розмірі, що не перевищує суми реальних збитків. Безспірне списання коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, за черговістю надходження таких рішень, щодо видатків бюджету, в межах відповідних бюджетних призначень та наданих бюджетних асигнувань. Тобто, відшкодування коштів здійснюється з Державного бюджету через органи казначейства. Посилалася на ті обставини, що Державна казначейська служба України не уособлює собою державу Україна, а її рахунки не уособлюють собою Державний бюджет України. Тому, вимоги заявника щодо стягнення з Державної казначейської служби України відшкодування моральної шкоди є безпідставним та необґрунтованим. Окрім того зазначила, що заявник, пред'явивши вимоги про стягнення компенсації за заподіяну їй моральну шкоду не надала жодних належних та допустимих доказів в обґрунтування її наявності та розміру. На підставі вищевикладеного просила у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Присутній в залі суду представник прокуратури Дзержинського району м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, Бабій В.Я., надала пояснення по суті справи, проти заяви заперечувала у повному обсязі, надала до суду письмові заперечення, в яких зазначила, що 20 червня 1994 року, Жовтневим РВ КМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області було порушено кримінальну справу за ст.148-2 ч.2 КК України. В ході досудового розслідування вказаної кримінальної справи, 03 січня 1995 року, заявникові [PERSON] було пред'явлено обвинувачення за ст.148-2 ч.2 КК України, а 16 лютого 1995 року, їй обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд, накладено арешт на майно, проведено обшук та виїмку. Вказану кримінальну справу 22 липня 1996 року направлено з обвинувальним висновком до суду. [PERSON] було змінено запобіжний захід 30 вересня 1996 року з підписки про невиїзд на тримання під вартою до 13 лютого 1997 року. Під час судового розгляду дана кримінальна справа була направлена на додаткове розслідування, запобіжний захід було змінено з тримання під вартою на підписку про невиїзд. За результатами додаткового розслідування, 25 грудня 2008 року, прокуратурою Жовтневого району м. Кривого Рогу винесено постанову про закриття кримінальної справи відносно [PERSON] у зв'язку з відсутністю в її діях складу злочину. Умови виникнення права на відшкодування шкоди передбачені ст.1176 ЦК України та ст.2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Такими умовами є постановлення виправдовувального вироку суду; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; закриття справи про адміністративне правопорушення. Проте, при наявності цих умов право на відшкодування не завжди може бути реалізоване. Законодавство передбачає положення, які виключають таке право. Так, потерпілий (позивач, заявник) має довести не лише факт реабілітації, а й наявність у зв'язку з цим моральної шкоди та її розмір. Право на відшкодування виникає лише в разі повної реабілітації особи, про що зазначено в п.3 Положення про застосування Закону про відшкодування школи від 04 березня 1996 року. Закриття кримінального провадження з нереабілітуючих обставин (декриміналізація складу злочину тощо) не дає права на відшкодування шкоди згідно зі ст.1176 ч.3 ЦК України, та положеннями Закону про відшкодування шкоди. В даному випадку, кримінальна справа відносно [PERSON] закрита у зв'язку із відсутністю в її діях складу злочину, тобто з нереабілітуючих обставин, тому підстави для відшкодування їй шкоди згідно з ст.1176 ч.3 ЦК України відсутні. На підставі вищевикладеного просила у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Вислухавши пояснення сторін процесу, повно, всебічно та об'єктивно дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Так, суд, згідно з принципом диспозитивності цивільного судочинства (ст.11 ЦПК України), розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог та в межах поданих доказів. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. У ст.60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Зважаючи на позицію Верховного Суду України, викладену у Постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Згідно зі ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. При дослідженні письмових матеріалів справи, судом було встановлено наступні факти, які слугують повному та об'єктивному встановленню істини по справі. Так, з копії постанови слідчого СВ Жовтневого районного відділу внутрішніх справ м. Кривого Рогу від 20 червня 1994 року, вбачається, що у відношенні заявника [PERSON] (а.с.4, 5) було порушено кримінальну справу за ст.148-2 ч.2 КК України, за ухилення від сплати податків (а.с.6). Постановою слідчого СВ Жовтневого районного відділу внутрішніх справ м. Кривого Рогу від 20 червня 1994 року, було накладено арешт на вклади, цінності та інше майно підозрюваної [PERSON] (а.с.7). 21 червня 1994 року, на підставі постанови слідчого СВ Жовтневого районного відділу внутрішніх справ м. Кривого Рогу від 20 червня 1994 року, про накладення арешт на вклади, цінності та інше майно підозрюваної [PERSON], було проведено обшук та виїмку належного останній майна, про що складено відповідний протокол опису майна (а.с.8), та виписано квитанцію №02241 від 30 червня 1994 року (а.с.9). Постановою слідчого від 16 лютого 1995 року, по відношенню до підозрюваної [PERSON] було обрано міру запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд (а.с.10). З пояснень сторін, і даний факт ніким не оспорював ся, встановлено, що кримінальну справу у відношенні [PERSON] 22 липня 1996 року було направлено з обвинувальним висновком до суду. Постановою Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 вересня 1996 року, по відношенню до підсудної [PERSON] було змінено запобіжний захід з підписки про невиїзд на тримання під вартою (а.с.11). Постановою Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 лютого 1997 року, кримінальну справу у відношенні [PERSON], було направлено прокурору Жовтневого району м. Кривого Рогу Дніпропетровської області для проведення додаткового розслідування. Запобіжний захід відносно [PERSON] було змінено з тримання під вартою на підписку про невиїзд (а.с.12-13). Постановою старшого слідчого прокуратури Жовтневого району м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 грудня 2008 року, кримінальну справу №17859 у відношенні [PERSON] закрито у зв'язку з відсутністю в її діях складу злочину, міру запобіжного заходу у вигляді підписки про не виїзд, скасовано (а.с.15). Також, зі змісту даної постанови, судом встановлено, що 19 грудня 2008 року, постановою слідчого прокуратури Жовтневого району м. Кривого Рогу, у відповідності з Кримінальним Кодексом України (який набрав чинності 01 вересня 2011 року), склад злочину, передбачений ст.148-2 ч.2 КК України (в редакції 1960 року), було перекваліфіковано на ст.212 ч.2 КК України (в редакції 2001 року) (а.с.15). Згідно ст.8 Конституція України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. При цьому, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, дійми чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (ст.58 Конституції України). Крім того, відповідно до ст.5 ч.5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а також згідно прецедентній практиці Європейського Суду з прав людини, зокрема рішень Європейського Суду від 08 червня 1976 року у справі «Енгель та інші проти Нідерландів» та у справі «Боцало проти Франції» від 02 грудня 1986 року, які в силу ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства, кожен хто є потерпілим від арешту або затримання на порушення положень цієї статті, має захищене позовом право на відшкодування. Відповідно до ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно ст.1176 ч.2 п.2 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади АРК Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю зазначених органів, встановлюється Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» від 01 грудня 1994 року. Відповідно до ст.2 ч.1 п.1 цього Закону, право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали чи постанови суду про повернення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд) факту незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінальної справи за відсутністю події злочину, відсутністю у діянні складу злочину або недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні злочину; 3) відмови в порушенні кримінальної справи або закриття кримінальної справи з підстав, зазначених у пункті 2 частини першої цієї статті; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення. На підставі ст.3 Закону, у наведених в ст.1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно, конфісковане або звернене в дохід держави, вилучене органами досудового слідства. 4) суми, сплачені громадянином у зв'язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода. Відповідно до положень ст.4 Закону, відшкодування моральної шкоди провадиться за рахунок коштів Державного бюджету у разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Згідно з вимогами ст.4 ч.4, 5 Закону, ст.23 ч.2 ЦК України, відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду завдали моральні втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно зі ст.12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» та п.п.11,12 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» від 04 березня 1996 року розмір відшкодування шкоди, зазначеної цим Законом, залежно від того, який орган провадив слідчі дії чи розглядав справу, в місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог заявника [PERSON] виходячи із наступного. Так, суд вважає доведеним факт спричинення [PERSON] моральної шкоди, яка виразилася у порушенні встановлених ст.120 КПК України (в редакції 1960 року) строків додаткового розслідування, оскільки, відповідно до постанови Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 лютого 1997 року, кримінальну справу у відношенні [PERSON], було направлено прокурору Жовтневого району м. Кривого Рогу Дніпропетровської області для проведення додаткового розслідування. Запобіжний захід відносно [PERSON] було змінено з тримання під вартою на підписку про невиїзд (а.с.12-13). Відповідно до положень ст.120 КПК України (в редакції 1960 року), при поверненні судом справи для провадження додаткового слідства, строк додаткового слідства встановлюється прокурором, який здійснює нагляд за слідством, в межах одного місяця з моменту прийняття справи до провадження. Подальше продовження зазначеного строку провадиться на загальних підставах. Однак судом встановлено, що після закінчення вказаних строків, прокурором вони продовжені не були, і лише постановою старшого слідчого прокуратури Жовтневого району м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 грудня 2008 року, кримінальну справу №17859 у відношенні [PERSON] закрито у зв'язку з відсутністю в її діях складу злочину, міру запобіжного заходу у вигляді підписки про не виїзд, скасовано (а.с.15). Тобто, з моменту направлення справи на додаткове розслідування, і до закриття кримінальної справи пройшов значний час. При цьому встановлено, що жодних додаткових слідчих дій не проводилося, строки проведення додаткового розслідування не продовжувалися. Що стосується посилань заявника та його представника про незаконне перебування [PERSON] під вартою, то суд вважає дану обставину не доведеною, оскільки запобіжний захід у вигляді тримання під вартою було обрано в рамках розгляду кримінальної справи, на той час існували ризики, які слугували метою його застосування, а на встановлений час порушення строків додаткового розслідування, його було змінено на підписку про невиїзд. Враховуючи вищевикладене, факт тривалого перебування [PERSON] під слідством, закриття кримінальної справи за відсутності в її діях складу злочину на підставі постанови старшого слідчого прокуратури Жовтневого району м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 грудня 2008 року, згідно ст.6 ч.1 п.2 КПК України, суд приходить до висновку про можливість часткового задоволення заяви [PERSON] про відшкодування моральної шкоди у порядку передбаченому ст.2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», однак вважає, що [PERSON] вправі ставити питання про відшкодування моральної шкоди не тільки у мінімальному розмірі встановленому ст.13 Закону, але й з підстав передбачених Конституцією України та ст.1167 ЦК України. Визначаючи розмір стягнення моральної шкоди, суд повинен враховувати вимоги ст.4 ч.5, 6 та ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» від 01 грудня 1994 року, п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4, та положення Конституції України, в частині визначення розміру моральної шкоди залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступень зниження престижу, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди судом, визначається виходячи із характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд виходить із засад розумності, виваженості та справедливості (роз'яснення Пленуму Верховного Суду України дані у п.3 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31 березня 1995 року). З'ясувавши обставини справи, враховуючи порушення гарантованого Конституцією України права [PERSON] на свободу та особисту недоторканність, що виразилося в порушенні строку проведення додаткового слідства, а в подальшому і закриття кримінальної справи за відсутності в її діях складу злочину, суд приходить до висновку, що справедливим буде визначити розмір моральної шкоди у сумі 2 000 000,00 грн. Визначаючи порядок стягнення коштів на відшкодування шкоди завданої [PERSON] незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, суд виходить з наступного. Відповідно до вимог ст.4 Закону, відшкодування шкоди у випадках, передбачених ст.3 п.п.1, 3, 4, 5 цього закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Законами України про державний бюджет України на відповідний рік встановлено, що ці виплати здійснюються із державного бюджету України Державним казначейством України в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно з Положенням про державне казначейство України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 грудня 2005 року №1232, Державне казначейство України є юридичною особою. Відповідно до ст.176 ЦК України, юридичні особи, створені державою, не відповідають за зобов'язаннями держави. Згідно зі ст.48 Бюджетного кодексу України, в Україні застосовується казначейська форма обслуговування Державного бюджету України, яка передбачає здійснення Державним казначейством України операції з коштами державного бюджету. Проте Державне казначейство України не є розпорядником бюджетних коштів та не уособлює державу в бюджетних відносинах. Таким чином, відшкодування шкоди завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду здійснюється Державним казначейством України за рахунок державного бюджету України, шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку. Судові витрати суд вважає за доцільне віднести на рахунок держави.

Outcome: partial