Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-22 00:00:00

30 листопаада 2016 року [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом до [PERSON], обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 06 червня 2014 року він уклав з відповідачем договір позики на суму 4000 доларів США, який був оформлений у вигляді розписки. [PERSON] зобовязався повернути вказану суму до 31 грудня 2015 року, однак до теперішнього часу свої зобовязання не виконав. Посилаючись на викладені обставини, просив стягнути з відповідача суму заборгованості, яка в національній валюті України гривні за курсом Національного банку України станом на час звернення до суду складає 106699 грн. 60 коп. з урахуванням 3% річних у розмірі 3200 грн. 98 коп., а всього 109900 грн. 58 коп. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали у повному обсязі, зазначивши, що доказом отримання [PERSON] від позивача в борг 4000 доларів США є складена відповідачем письмова розписка. Також [PERSON] пояснив, що у 2008 році він придбав судно ЯМК 0008 на підставі довіреності, виданої власником, сплативши останньому його вартість у розмірі 11500 доларів США. У 2013 році довіреність на право експлуатації судна була видана також на [PERSON] та [PERSON] Оскільки фактично судно використовував [PERSON], між ними була досягнута домовленість про продаж йому судна. 06 червня 2014 року, під час укладення в нотаріальній конторі договору-купівлі продажу судна, [PERSON] надав письмову розписку, в якій зобовязався сплатити йому 4000 доларів США, які складаються з коштів на загальну суму приблизно 1800 2000 доларів США, переданих йому у 2011 році для проведення ремонту судна, та коштів на загальну суму приблизно 2000 доларів США, які передані відповідачеві у 2011 році в борг на особисті потреби. Вищевказані суми передавалися неодноразово, точні дати та суми він не памятає. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали. [PERSON] пояснив, що судно ЯМК 0008 він, [PERSON] та [PERSON] придбали спільно у 2010 році, без укладення договору купівлі-продажу. 06 червня 2014 року за договором купівлі-продажу він придбав вказане судно, сплативши до укладення договору [PERSON], як представнику власника судна, 15026 грн. Не заперечував, що надана позивачем розписка на суму 4000 доларів США дійсно написана ним 06 червня 2014 року під час укладення договору купівлі-продажу судна, однак стверджує, що ніяких грошових коштів в борг від [PERSON] він не отримував, а вказана в розписці сума є узгодженою сумою остаточного розрахунку за придбане судно, яку він сплатив відразу після укладення договору купівлі-продажу. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, показання свідків, дослідивши письмові докази по справі, суд дійшов наступного. 06 червня 2014 року [PERSON] власноруч написав розписку, в якій зобовязався сплатити [PERSON] 4000 доларів США до 31 грудня 2015 року, що підтверджується оригіналом розписки (а.с. 63) та поясненнями сторін в судовому засіданні. Поняття договору позики визначено статтею 1046 ЦК України, згідно з якою за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Ця особливість реальних договорів зазначена в ч. 2 ст. 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України у редакції, чинній на час складення розписки, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною першою ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов'язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша стаття 1050 ЦК України). За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка, яка є документом, виданим боржником кредитору, що підтверджує як укладення договору, так і його умови, а також засвідчує отримання від кредитора певної грошової суми або речей. При цьому, за змістом частин 1, 2 ст. 207 і ч. 2 ст. 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг із зобов'язанням її повернення, так і дата отримання коштів в борг. Таким чином, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. У разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Аналогічні по суті висновки містяться й у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс13, від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, від 08 червня 2016 року у справі № 6-1103цс16, які відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обовязковими для застосування іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Так, відповідно до вказаних висновків Верховного Суду України, досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. Як вбачається зі змісту розписки від 06 червня 2014 року, відповідач [PERSON] зобовязався сплатити [PERSON] грошові кошти в сумі 4000 доларів США у строк до 31 грудня 2015 року. Посилаючись лише на факт наявності вказаної письмової розписки, без обгрунтування існуючих між сторонами взаємовідносин та обставин, за яких [PERSON] отримав від [PERSON] у борг 4000 доларів США, позивач та його представник вважають доведеним факт укладання договору грошової позики та просять стягнути суму боргу із врахуванням 3% річних. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. На підставі ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 59 ЦПК України). Відповідно до ч. 2, 4 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Згідно з ч. 3 ст. 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Таким чином, відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України, саме позивач має довести, що між ним та відповідачем було укладено договір позики. У відповідності до ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Всупереч ч. 1 ст. 60 ЦПК України [PERSON] та його представник, на переконання суду, не довели ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог. Так, в розписці [PERSON] не зазначено, що вказані кошти передані йому в борг. Згідно пояснень позивача в судовому засіданні, кошти передавалися [PERSON] в борг у 2011 році, частина для особистих потреб, а частина - для проведення ремонту судна, що перебувало у їх спільній власності. Не заперечуючи факт складання зазначеної боргової розписки, відповідач спростовував отримання від [PERSON] в борг вказаної суми, посилаючись що ці кошти складають суму остаточного розрахунку за судно, які він сплатив позивачеві відразу після укладення договору купівлі- продажу. Таким чином, обидві сторони по справі повязують складення [PERSON] письмової розписки про зобовязання сплатити грошові кошти з фактом придбання останнім судна ЯМК 0008 за договором купівлі-продажу, укладеним в цей же день, що узгоджується з письмовими матеріалами справи. Так, згідно копії довіреності, посвідченої 23 березня 2010 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованої в реєстрі за № 1122, [PERSON] уповноважив [PERSON], або [PERSON], або [PERSON] розпоряджатися, в тому числі продати), експлуатувати та користуватися належним йому судном риболовним ЯМК 0008, строком на три роки до 23 березня 2013 року (а.с. 65). Відповідно до копії довіреності від 18 червня 2013 року, посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованою в реєстрі за № 1728, [PERSON] продовжив повноваження [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на розпорядження, експлуатацію та користування увати та користуватися вищевказаним судном, строком на один рік до 18 червня 2014 року (а.с. 64). Відповідно до копії договору купівлі-продажу від 06 червня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Очаківського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 349, [PERSON], діючи як представник продавця від імені [PERSON], продав [PERSON] судно риболовне ЯМК 0008 за 15026 грн., що складає ринкову вартість згідно звіту з незалежної оцінки (а.с. 66). Крім того, 14 вересня 2016 року [PERSON] звертався до суду з позовом до [PERSON] Я,П. про стягнення грошових коштів за цією ж розпискою від 06 червня 2014 року на суму 4000 доларів США. При цьому, вказував, що в цій розписці вказана несплачена відповідачем вартість судна за договором купівлі-продажу від 06 червня 2014 року. Вказана обставина підтверджується копією рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 08 листопада 2016 року, що набрало законної сили 21 листопада 2016 року та яким у задоволенні позову відмовлено з підстав доведеності проведення повного розрахунку за договором купівлі-продажу (а.с. 72). Пояснення в судовому засіданні свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON], відповідно до статей 57, 59 ЦПК України, не можуть бути допустимими доказами укладення між сторонами договору позики, оскільки вказані свідки підтвердили лише факт написання [PERSON] розписки, та [PERSON] і [PERSON] повідомили про те, що мова йшла про кошти, витрачені на судно. Також позивачем не визначена одна з необхідних умов договору позики - момент його укладення відповідно до положень ст. 1046 ЦК України, оскільки в розписці не зазначено час передачі коштів, а сам позивач зазначив, що кошти передавались у 2011 році неодноразово, точних дат і сум не памятає. Таким чином, на переконання суду, розписка [PERSON] від 06 червня 2014 року, яку складено ним під час укладення договору купівлі-продажу судна, не може бути достатнім доказом існування між сторонами правовідносин, що виникли з договору позики, та доказом отримання відповідачем коштів за договором позики з огляду на те, що в розписці не зазначено про отримання відповідачем від позивача позики, а наявність у розписці формулювання про зобовязання сплати коштів не свідчить про факт отримання цих коштів у борг. Разом з тим, суд оцінює критично доводи відповідача про сплату ним позивачеві 4000 доларів США, оскільки оригінал розписки зберігається у [PERSON], проте вказана обставина не впливає на висновки суду щодо недоведеності позивачем факту укладення між сторонами договору позики. Згідно ст. 88 ЦПК України судові витрати позивачеві не відшкодовуються.

Outcome: dismissed