Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-06 00:00:00

29 березня 2016 року заступник керівника Володимир-Волинської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі фінансового управління Горохівської районної державної адміністрації звернувся до суду з позовом, у якому просить стягнути з [PERSON] витрати Горохівської центральної районної лікарні в розмірі 3099 гривень 24 копійки на стаціонарне лікування потерпілого [PERSON] від злочину, передбаченого ч.1 ст.128 КК України, що скоїв відповідач 20 грудня 2013 року, в результаті якого потерпілому [PERSON] були спричинені середньої тяжкості тілесні ушкодження. Потерпілий перебував на стаціонарному лікуванні у реанімаційному відділенні з 20 грудня 2013 року по 24 грудня 2013 року, та в неврологічному відділенні з 24 грудня 2013 року по 08 січня 2014 року, загальна вартість його лікування склала 3099 гривень 24 копійки, які підлягають стягненню на користь фінансового управлянні Горохівської райдержадміністрації, оскільки вказана медична установа фінансується фінансовим управлінням Горохівської райдержадміністрації і витрати на лікування потерпілого відносяться до витрат місцевого бюджету. Вважає, що відповідач зобов'язаний відшкодувати витрати закладу охорони здоров'я на лікування потерпілого від злочину. Просив позов задовольнити. У судовому засіданні прокурор позов підтримав, з підстав зазначених у ньому, наполягав на його задоволенні. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, однак подав до суду письмову заяву в якій позовні вимоги визнав повністю, проти задоволення позову не заперечував. Справу просив слухати у його відсутність. Суд, дослідивши надані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Згідно зі ст.36-1 Закону України «Про прокуратуру» прокурор має право звернення до суду з позовами або заявами про захист прав і свобод іншої особи, невизначеного кола осіб, прав юридичних осіб, коли порушуються інтереси держави, або про визнання незаконними правових актів, дій чи рішень органів і посадових осіб. За змістом ст.1206 ЦК України особа, яка вчинила злочин, зобов'язана відшкодувати витрати закладові охорони здоров'я на лікування потерпілого від цього злочину. Якщо лікування проводилось закладом охорони здоров'я, що є у державній власності, у власності Автономної Республіки Крим або територіальної громади, кошти на відшкодування витрат на лікування зараховуються до відповідного бюджету. Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 07 липня 1995 року «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, та судових витрат» відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого від злочину можливе лише тоді, коли є причинний зв'язок між злочинними діями чи бездіяльністю винної особи та перебуванням потерпілого на такому лікуванні. Відповідно до ст.93-1 КПК України, кошти, витрачені закладом охорони здоров'я на лікування потерпілого від цього злочину, крім випадку завдання шкоди при перевищенні меж необхідної оборони або у стані сильного душевного хвилювання, що раптово виникло внаслідок протизаконного насильства чи тяжкої образи з боку потерпілого, стягуються судом при постановленні вироку за позовом закладу охорони здоров'я, органу Міністерства фінансів України або прокурора. У разі, коли при постановленні вироку рішення про відшкодування коштів, витрачених на стаціонарне лікування потерпілого, не було прийнято, стягнення їх провадиться в порядку цивільного судочинства за позовом осіб, зазначених у частині першій цієї статті. У такому ж порядку відшкодовуються витрати на стаціонарне лікування особи, яка постраждала від злочинного діяння, в разі закриття кримінальної справи чи відмови у порушенні справи за обставин, передбачених пунктами 3, 6 частини першої статті 6, статтями 7, 7-2, 8, 9 і 10 цього Кодексу. Згідно з ч.4 ст.61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Судом встановлено, що ухвалою Горохівського районного суду Волинської області від 17 березня 2014 року відповідача [PERSON] було звільнено від кримінальної відповідальності за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.128 КК України у звязку з примиренням з потерпілим на підставі ст.46 КК України, а кримінальне провадження відносно нього було закрите. При цьому судом встановлено, що [PERSON] вину у вчиненні інкримінованого йому злочину визнав повністю, вказана ухвала суду набрала законної сили 24 березня 2014 року. За таких обставин суд вважає, що вина відповідача у заподіянні потерпілому [PERSON] тілесних ушкоджень є доведеною та доказуванню не підлягає. Як вбачається з довідки Горохівської центральної районної лікарні [PERSON] у зв'язку із закритою черепно-мозковою травмою та струсом головного мозку перебував на стаціонарному лікуванні у вказаній лікувальній установі в період з 20 грудня 2013 року по 24 грудня 2013 року в реанімаційному відділенні, а з 24 грудня 2013 року по 08 січня 2014 року в неврологічному відділенні. Листом головного лікаря Горохівської ЦРЛ №687-11.04.16 від 24 березня 2016 року стверджується, що кошти в сумі 3099,24 гривень, які були витрачені державою на лікування [PERSON] не відшкодовувалися. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 07 липня 1995 року №11 «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, та судових витрат» питання про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого вирішується згідно з Порядком обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров'я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнених з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 545 від 16 липня 1993 року; термін і обґрунтованість перебування потерпілого від злочину на стаціонарному лікуванні визначається на підставі даних лікувального закладу, де він перебуває на лікуванні; до справи має бути приєднана довідка-розрахунок бухгалтерії цього закладу із записом про вартість одного ліжко-дня та загальну суму фактичних витрат на лікування потерпілого. Постановою Кабінету Міністрів України № 545 від 16 липня 1993 року «Про порядок обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров'я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнених з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання» передбачено, що сума коштів, яка підлягає відшкодуванню, визначається закладом охорони здоров'я, в якому перебував на лікуванні потерпілий, виходячи з кількості ліжко-днів, проведених ним в стаціонарі та вартості витрат на його лікування в день; кількість ліжко-днів визначається на підставі медичної картки стаціонарного хворого; визначення суми витрат на лікування потерпілого за один ліжко-день провадиться виходячи з фактичної кількості ліжко-днів і загальної суми витрат за місяць (в якому проводилося лікування) на утримання лікувального закладу, за винятком витрат на капітальні вкладення, капітальний ремонт і придбання інвентарю та обладнання. Як вбачається з довідки Горохівської центральної районної лікарні №309-1.4-14 від 25 лютого 2014 року на стаціонарне лікування потерпілого [PERSON] було затрачено 3099 гривень 24 копійки. У відповідності з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1ст.57 ЦПК України). Частиною 2 ст.59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ч.4 ст.60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову. Згідно з вимогами п.6 ч.1 ст.214 ЦПК України суд повинен вирішити, як розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача на користь держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Враховуючи, що позивач був звільнений від сплати судових витрат при подачі до суду позову про відшкодування коштів, затрачених на стаціонарне лікування потерпілого від злочину, судовий збір складає 1378 гривень і підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: approved