Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-14 00:00:00

29 листопада 2018 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу. Позовна заява вмотивована тим, що вони з відповідачем перебуває у зареєстрованому шлюбі з 17 жовтня 2006 року, який було зареєстровано у відділі реєстрації актів цивільного стану Краматорського міського управління юстиції Донецької області, актовий запис № 1036. Від шлюбу спільних дітей не мають. З 2008 року проживають окремо, не підтримують шлюбних стосунків в зв`язку з тим, що в них різні характери та різні погляди на життя, відсутнє взаєморозуміння. Вважає подальше спільне проживання недоцільним, примирення неможливим. Від позивачки [PERSON] надійшла письмова заява, в якій вона просить справу слухати без її участі. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі просить їх задовольнити. Не заперечує проти ухвалення заочного рішення по справі. Вiдповiдач [PERSON] в судове засідання на з`явився, про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином шляхом поштових відправлдень, які повернулись до суду за закінченим встановленого строку зберігання, про причини неявки суду не повідомив, у зв`язку з чим зі згоди позивача суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Суд дослідивши матеріали справи у їх сукупності, знаходить позов таким, що підлягає задоволенню. Так, в судовому засіданні встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 17 жовтня 2006 року. Сторони припинили подружні стосунки, через те, що в них різні характери та різні погляди на життя, між ними відсутнє взаєморозуміння, мешкають окремо. Відповідно до ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Згідно ст.ст.110, 112 Сімейного Кодексу України, шлюб розривається, якщо судом буде встановлено, що подальше спільне життя чоловіка й жінки, та збереження родини стали неможливими. Як роз`яснено у п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умов, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Згідно зі ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст.110 СК України). Проаналізувавши встановлені конкретні обставини по справі, оцінивши надані сторонами в порядку вимог статті 76 ЦПК України докази в їх сукупності, приймаючи до уваги існуючи взаємини між подружжям, причини розлучення, небажання позивача продовжувати шлюбні відносини, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, оскільки почуттів взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки у родині немає, тобто морально-правові основи шлюбу відсутні, заходи щодо примирення подружжя та збереження родини неможливі. Крім того, подальше збереження сімейних відносин при сформованих взаєминах між сторонами неможливо, позивач категорично наполягає на розірванні шлюбу, перспектива відновлення родини втрачена, збереження їх сім`ї є неможливе та суперечить їх інтересам. Заява відповідає дійсній волі подружжя, тому позов про розірвання шлюбу підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved