Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-04 00:00:00

30 травня 2017 року позивач - ПАТ «Укрсоцбанк» звернувся до суду із позовом в якому просить стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 31 533,70 доларів США, яка складається із заборгованості за кредитом - 19 347,20 доларів США та заборгованості за відсотками - 12 186,50 доларів США. Крім того, позивач просить стягнути на його користь судові витрати по оплаті судового збору - 12 495,59 грн. Мотивуючи вимоги тим, що 24 вересня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (назву якого змінено на Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк») та [PERSON] був укладений Кредитний договір №028/25-406, згідно з яким відповідачу було надано у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 24 400,00 доларів США, зі сплатою 12,50 відсотків річних. Погашення кредиту та сплата нарахованих відсотків повинна була здійснюватись щомісячно до 10 числа згідно графіку рівними сумами коштів в розмірі 290,00 доларів США (ануїтетними платежами) з кінцевим терміном повернення до 23 вересня 2014 року. Позивач свої зобов'язання за Договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі встановленому Договором. Натомість відповідач свої зобов'язання належним чином не виконав у порушення умов кредитного договору, а також ст.ст. 509, 526, 1054 ЦК України, внаслідок чого станом на 17 лютого 2017 року у нього утворилась вказана заборгованість. Оскільки досудове врегулювання спору виявилось неможливим, позивач змушений звернутись з даним позов до суду. У судове засідання представник позивача не з'явилась, направила до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, зі змісту якої убачається, що позивач підтримує позовні вимоги в повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві та просить їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] заперечував проти позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк» про стягнення заборгованості з підстав викладених в письмових запереченнях. Зокрема, просив відмовити у задоволенні позову банку з підстав пропуску позивачем строку для звернення з даним позовом до суду, оскільки останній платіж було здійснено відповідачем 18.09.2009 року, а тому саме з цього часу ПАТ «Урсоцбанк» повинен був дізнатись про порушення свого права. Проте, позовну заяву подано банком лише у травні 2017 року. При цьому із заявами про поновлення строку позовної давності позивач до суду не звертається. Крім того, додатково пояснив, що позивач не повідомив суд про те, що кредитний договір укладений між сторонами 24 вересня 2007 року забезпечено договором застави транспортного засобу, визначеного у п.1.2 кредитного договору, а саме автомобіля марки Peugeot 307, 2006 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], заставною вартістю 122 000,00 грн., що становило 24 158,14 доларів США. Позивач приховав той факт, що 26 березня 2010 року Дніпровським районним відділом державної виконавчої служби було відкрито виконавче провадження на підставі виконавчого напису приватного нотаріуса КМНО від 01 грудня 2009 року №4413 під час якого заставлений автомобіль відповідача було вилучено та реалізовано державним виконавцем. Постановою державного виконавця від 28 грудня 2012 року виконавче провадження було завершено, а виконавчий документ повернуто стягувачу з підстав недостатньої кількості коштів від реалізації майна для задоволення вимог. З дня вилучення автомобіля банк будь-яких вимог відповідачу не пред'являв, при цьому сума оцінки та фактичної реалізації автомобіля, як і сума перерахованих виконавцем стягувачу коштів не відома, а відтак встановити дійсний фактичний розмір заборгованості [PERSON] не представляється за можливе, що вказує на необґрунтованість та недоведеність заявлених позивачем вимог. Більше того, з 05.11.2008 року по 17.02.2017 року позивачем безпідставно нараховувалась заборгованість за відсотками у розмірі 13,5% річних, оскільки Додаткову угоду №1 від 24.09.2008 року про внесення змін до Договору кредиту №028/25-406 від 24.09.2007 року відповідач не підписував та не знав про її існування аж до отримання копії позовної заяви з додатками. З огляду на означене, у задоволенні позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк» просив відмовити. Суд, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що 24 вересня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк та [PERSON] був укладений Договір кредиту №028/25-406, згідно умов якого позичальнику було надано у користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 24 400,00 доларів США, зі сплатою 12,50 відсотків річних (а.с. 3-6). Погашення кредиту та сплата нарахованих відсотків повинна була здійснюватись щомісячно до 10 числа згідно графіку, який вказаний в пп.1.1.1 ст. 1 договору, а саме: рівними сумами коштів в розмірі 290,00 доларів США (ануїтетними платежами) з кінцевим терміном повернення до 23 вересня 2014 року. Відповідно до п. 1.2 договору кредиту від 24 вересня 2007 року кредит надається позичальнику для оплати придбаного автомобіля марки Peugeot 307, 2006 року випуску, чорного кольору. Згідно п.1.3 договору кредиту в якості забезпечення позичальником виконання своїх зобов'язань щодо погашення кредиту та відсотків, можливих інших санкцій, передбачено укладання сторонами договору застави транспортного засобу визначеного п. 1.2 договору заставною вартістю 122 000,00 грн. Однак матеріали справи не містять означеного договору застави. Факт виплати Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» коштів в розмірі 24 400,00 доларів США, що еквівалентно 123 220,00 грн. позичальнику на розрахунковий рахунок підтверджується заявою на видачу готівки №ав/2288396 від 24 вересня 2007 року (а.с. 11) та визнається сторонами. Отже, свої зобов'язання позивач виконав повністю, надавши відповідачу кредит у вищевказаному розмірі, натомість [PERSON] в супереч умов кредитного договору здійснював свої зобов'язання не належним чином у зв'язку із чим у нього утворилась заборгованість. 29 липня 2009 року між сторонами було укладена Додаткова угода №1 про внесення змін до Договору кредиту № 028/25-406, відповідно до умов якої сторони прийшли до взаємної згоди про внесення змін у п. 1.1 та п.п. 1.1.1 договору в новій редакції, а саме щодо зміни графіку погашення кредиту в частині розміру ануїтетних платежів (а.с. 9). Загальними зборами акціонерів Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» від 09 березня 2010 року було прийнято рішення про зміну типу акціонерного товариства на публічне акціонерне товариство та зміну найменування банку на Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», який став правонаступником щодо всіх прав та обов'язків АКБ СР «Укрсоцбанк». Як убачається із розрахунку заборгованості наданого позивачем, прострочена заборгованість у [PERSON] по кредиту складає 19 347,20 грн., по відсоткам - 12 186,50 грн., пеня за несвоєчасне повернення кредиту 6 593,09 доларів США та пеня за несвоєчасне повернення відсотків за його користування - 3 660,65 доларів США. За змістом статей 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 611 ЦК України, передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно із ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 256 ЦК України визначено поняття позовної давності - це строк, в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів, процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, а також пеня, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. З розрахунку заборгованості за договором №028/25-406 від 24.09.2007 року убачається, що перше прострочення платежу відбулось у вересні 2008 році. Тобто, саме з цього часу позивач дізнався про порушення своїх прав. 29.07.2009 року сторонами було встановлено новий графік погашення кредиту та відсотків за його користування, шляхом підписання додаткової угоди № 1. (а.с. 9). Разом з тим, відповідач всупереч умов укладеного кредитного договору та додаткової угоди до нього здійснював погашення заборгованості за кредитом та відсотками за його користування не належним чином, починаючи з вересня 2009 року, у результаті чого у нього виникла заборгованість. За положеннями ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідач просить застосувати наслідки спливу строку позовної давності, оскільки вважає, що строк на звернення до суду з даним позовом закінчився у вересні 2012 року. Проте, суд не погоджується з такими твердженнями відповідача з огляду на наступне. Як убачається із листа Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 27.11.2017 року № 316/13, згідно інформації з Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень на виконанні у Відділі перебував виконавчий напис нотаріуса № 4413, виданий 01 грудня 2009 року про звернення стягнення на предмет застави - автомобіль марки Peugeot 307, 2006 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], що належить на праві власності [PERSON] За рахунок коштів, отриманих від реалізації заставленого майна було задоволено вимоги Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» у розмірі 199 855,25 грн. (Виконавче провадження № 18346025). (а.с. 45). 26 березня 2010 року державним виконавцем на підставі ст.ст. 17,19, 20, 25 Закону України «Про виконавче провадження» винесена постанова про відкриття виконавчого провадження. 28 грудня 2012 року державним виконавцем на підставі п. 8 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачеві (коштів від реалізації недостатньо для задоволення вимог). Надати матеріали виконавчого провадження за виконавчим написом №4413, виданого 01.12.2009 року або більш детальну інформацію щодо виконавчого провадження не має можливості, так як документація відділу до 2014 року знищена відповідно до Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями (а.с. 45). А відтак, суд приходить до висновку про переривання перебігу строку позовної давності і відхиляє клопотання представника відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності. Відмовляючи у позові суд виходить з того, що позивачем не доведено правильність наданого розрахунку заборгованості з огляду на наступне. Як убачається із розрахунку заборгованості за кредитним договором кошти від реалізації заставленого майна у сумі 199 855,25 грн. не були зараховані в рахунок погашення заборгованості відповідача перед позивачем. Більше того, нарахування відсотків річних здійснюється позивачем із розрахунку 13,5% на підставі Додаткової угоди про внесення змін до Договору кредиту № 028/25-406, від 24 жовтня 2008 року в якій сторони домовились про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом, встановивши її на рівні 13,50 процента річних. Разом з тим, як убачається із матеріалів справи вказана копія додаткової угоди не містить підпису позичальника [PERSON], відповідач заперечує факт її підписання. (а.с. 8). Надаючи оцінку даному доказу, суд вважає його неналежним та не приймає його до уваги. Положенням п. 2.5 Договору Кредиту, погашення заборгованості здійснюється в наступній черговості: -прострочена заборгованість за процентами; -прострочена заборгованість за основним боргом; -строкова заборгованість за нарахованими процентами; -строкова заборгованість за основним боргом; -пеня за порушення строків повернення основної заборгованості та сплати процентів; -штрафні санкції. Під час судового розгляду на судовому засіданні, яке відбулось 30.11.2017 року позивачу було надано судом строк для надання додаткових доказів, на підтвердження обгрунтованого розрахунку заборгованості за кредитним договором з урахуванням коштів отриманих від реалізації заставленого майна, а також з урахуванням встановлених договором відсотків річних та відповідного їх зарахування згідно п. 2.5 кредитного договору. Даним правом позивач скористався на власний розсуд та не надав доказів на підтвердження обставин того, що розрахунок заборгованості за кредитним договором включає зарахування коштів від реалізації заставленого майна на підставі виконавчого напису нотаріуса вчиненого 01.12.2009 року та просив розгляд справи проводити у його відсутність на підставі наданих доказів. Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України суд сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. За положеннями ч. 1-3 ст. 12, ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справ. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Враховуючи, що позивач не довів належними, допустимими і достатніми, у розумінні ст.ст.77-79 ЦПК України, доказами правильність розрахунку заборгованості за кредитним договором, з урахуванням отриманих коштів від реалізації заставленого майна суд приходить до висновку, що у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості слід відмовити. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір сплачений ПАТ «Укрсоцбанк», не відшкодовується. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: dismissed