Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-19 00:00:00

31 травня 2019 року позивач [PERSON] звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить: стягнути з Кооперативу по будівництву та експлуатації індивідуальних гаражів «Лада-2» заборгованість по заробітній платі за період з 01 травня 2018 року по 20 червня 2018 року та компенсацію за невиристану відпустку за період з 01 жовтня 2015 року по 31 грудня 2018 року у сумі 9408,00 грн.» Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 01 жовтня 2014 року по 21 січня 2019 року позивач працював в ГБК «Лада-2» на посаді чергового охоронця з оплатою праці згідно штатного розпису. 20 червня 2018 року змінилося керівництво кооперативу, головою правління ГБК «Лада-2» став [PERSON] , який заявив, що заробітну плату він буде нараховувати з моменту коли прийшов на посаду тобто з 20 червня 2018 року. У ГБК «Лада-2» як роботодавця виникла перед позивачем заборгованість по виплаті заробітній платі за травень та 20 днів червня 2018 року. Також за період з 01 жовтня 2015 року по 31 грудня 2018 року, щорічні відпустки позивачу не надавалися. 10 червня 2019 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про відкриття провадження у даній справі та вирішено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Копію вказаної ухвали з копією позовної заяви та доданими до неї документами відповідачем не було отримано, а конверт разом з копією позовної заяви та доданими до неї документами повернувся до суду із відміткою поштового відділення «за закінченням встановленого строку зберігання». 23 вересня 2019 року Дарницьким районним судом м. Києва постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення сторін. У відповідності до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. У відповідності до ст.ст.174, 178 ЦПК України відповідач не скористалась своїм процесуальним правом та не направили суду відзив на позовну заяву, із викладенням заперечень проти позову. Позивач в судове засідання не з`явився, про день час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Відповідач в судове засідання не з`явився, повістка про день, час та місце розгляду справи відповідачем не було отримано, а конверт разом з судовою повісткою повернувся до суду із відміткою поштового відділення «за закінченням встановленого строку зберігання». Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Таким чином, розглянувши подані позивачем документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов висновку, що надані позивачем докази та повідомлені ним обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом у судове засідання сторін, як це передбачено ст. 279 ЦПК України. Суд у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що відповідно до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Кооператив по будівництву та експлуатації індивідуальних гаражів «Лада-2» не перебуває в процесі припинення. Право на працю - одне з основних прав людини. Стаття 23 Декларації прав людини проголошує, що кожна людина має право на працю, вільний вибір роботи, справедливі і сприятливі умови праці та захист від безробіття. У Міжнародному пакті про економічні, соціальні та культурні права зазначається, що право на працю - це право кожної людини на отримання можливостей заробляти собі на життя працею, яку вона вільно обирає або на яку вільно погоджується. Міжнародно-правові акти про працю підкреслюють неприпустимість примусової праці. Європейська конвенція про права людини 1959 року, Конвенція № 29 про примусову або обов`язкову працю 1930 року визначають примусову працю як будь-яку роботу або службу, що вимагається від будь-якої особи під загрозою покарання, якщо тільки ця особа не запропонувала добровільні послуги. Стаття 4 Європейської конвенції з захисту прав людини і основоположних свобод встановлює заборону рабства та примусової праці. Україна, що ратифікувала названу конвенцію, закріпила уст. 43 Конституції заборону використання примусової праці відповідно до міжнародно-правових стандартів. Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється. Розглядаючи справи, пов`язані із застосуванням даної норми, Конституційний Суд України у рішеннях від 07.07.2004 року № 14-рп/2004, від 16.10.2007 року № 8-рп/2007 та від 29.01.2008 року № 2-рп/2008 зазначав, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю Конституційний Суд України розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації. Згідно ч. 1ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього (cт. 4КЗпП України). Частиною 1стттею 9 ЦК України встановлено, що положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. 28 грудня 2014 року Верховна Рада України прийняла Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці», яким ч. 3 ст. 24 КЗпП викладено у новій редакції: «Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України». За змістом до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Підставою припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (п. 4 ч. 1 cт. 36 КЗпП України). Відповідно до ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Згідно зі ст. 21 КЗпП України сторонами трудового договору є працівник і власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган, якому й надано право звільнення працівника у певних випадках. Статтею 36 КЗпП України передбачені підстави припинення трудового договору, до яких, зокрема, належать угода сторін; закінчення строку (п.п. 2, 3 ст. 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення; розірвання трудового договору з ініціативи працівника (ст.ст. 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (ст. ст. 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (ст. 45). Відповідно до вимог ст. 232 КЗпП України трудові спори безпосередньо розглядаються в судах і, як правило, це спори за позовами працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу; керівника підприємства, установи, організації з питань звільнення, зміни дати і формулювання причини звільнення, переведення на іншу роботу, оплати за час вимушеного прогулу і накладання дисциплінарних стягнень, за винятком спорів працівників, вказаних у ч. 3 ст. 221 і ст. 222 цього Кодексу. Крім того, згідно положень ст. 3 Кодексу законів про працю України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичною особою. Відповідно до ст. 4 Кодексу законів про працю України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Отже, трудові відносини між сторонами повинні розглядатись лише в межах трудового законодавства і не опосередкуватись іншими нормативними актами, які не прийняті відповідно до Кодексу законів про працю України. За змістом статті 22 КЗпП України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або не прямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається. Як вбачається з матеріалів справи позивачем не надано доказів на підтвердження факту перебування у трудових відносинах з відповідачем з 01 жовтня 2014 року по 21 січня 2019 року, як факту, що має юридичне значення для розгляду справи. Позивачем не вказано, що входило в обов`язки позивача на посаді чергового охоронця, яку роботу позивач виконував та який мав графік роботи. Постановою Верховного суду по справі №761/2846/16-ц від 23.01.2018 року судом було відмовлено у встановленні факту перебування у трудових відносинах з підприємством, оскільки Позивач не довів обставини перебування у трудових відносинах з Відповідачем у зв`язку з відсутністю заяви про прийняття на роботу, у зв`язку відсутністю трудової книжки на підприємстві та не довів факту ознайомлення з правилами внутрішнього трудового розпорядку з визначенням робочого місця. Суд критично оцінює надані позивачем в якості доказів копію журналу для внутрішнього користування про прийом та передачу змін чергових охоронців ГБК «Лада-2», суд не може прийняти цей доказ як належний та допустимий, оскільки даний доказ не має назви установи, не скріплений печаткою, не зазначено за який період даний журнал вівся установою, та якими внутрішніми документами підприємства затверджено форму документа. Таким чином суду не було надано доказів того, що позивач фактично та офіційно виконував обов`язки та роботу чергового охоронця Кооперативу по будівництву та експлуатацією індивідуальних гаражів «Лада-2», подані позивачем документи не можуть слугувати доказами що трудових відносин з відповідачем в межах даного спору позивач не скористався правом надати заяву про забезпечення доказів та/або їх витребування. Враховуючи той факт що судом не враховано обставин, які б свідчили про виникнення сторонами трудових правовідносин, тому відсутні підстави надавати оцінки вимогам позивача щодо наявності чи відсутності заборгованості по заробітній платі, а також правомірності нарахування компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за період 01 10 2011 по 31 12 2018 року, оскільки ці вимоги безпосередньо пов`язані із оформлення трудових відносин між працівником та роботодавцем (трудовий договір, наказ про прийняття на роботу, інше) та проведення оплати праці і встановлених тарифами Відповідно до положень ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Як вбачається з положень ч.ч.2 і 3 ст.12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з положеннями ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Разом з тим, відповідно до положень ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналізуючи вищевикладені доводи у їх сукупності, оцінюючи надані суду докази з позиції належності та допустимості, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON] до Кооперативу по будівництву та експлуатацією індивідуальних гаражів «Лада-2» про стягнення заборгованості за заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку. В порядку статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, з огляду на відмову у задоволенні позову судові витрати, понесені позивачем, розподілу не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed