Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-28 00:00:00

30.06.2020 року [PERSON] звернувся до суду з даним позовом мотивуючи тим, що є власником квартири за адресою: [ADDRESS] , в якій з 2008 року зареєстрована відповідач - [PERSON] , а з 2016 року зареєстрований її син - [PERSON] , які не є членами його сім`ї та він не надав їм дозволу на реєстрацію у вказаному житловому приміщені. Відповідачі були зареєстровані у вказаній квартирі, оскільки раніше вона належала [PERSON] , а він придбав квартиру на аукціоні з реалізації заставного майна. Відповідачі чинять йому перешкоди у користуванні власністю та не бажають самостійно знятися з реєстраційного обліку у вказаній квартирі, крім того, у майбутньому в нього можуть виникнути труднощі при оформленні субсидії та здійсненні свого права відчуження нерухомості. Відповідачі не проживають у квартирі вже більше як півтора року, не доглядають за нею та не сплачують комунальні платежі та на підставі договору від 15.03.2019 року у квартирі проживала інша особа. На будь - які спроби домовитися або знайти позасудове вирішення спору відповідачі реагують категоричною відмовою. Тому, просив у судовому порядку визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що тратили право користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS] та стягнути з [PERSON] на його користь судові витрати у розмірі 840,80 грн. 14.07.2020 року судом прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання. 09.12.2020 року підготовче провадження закрито та призначено справу до розгляду по суті. Позивач - [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі та пояснив, що придбав квартиру на торгах, зареєстрував право власності на неї, поїхав оглянути квартиру та з`ясувалося, що у квартирі проживають квартиронаймачі на підставі договору укладеного з відповідачем. В подальшому вони забрали свої речі і виселилися із квартири та надали номер телефону відповідача. При телефонній розмові з відповідачем він пояснив обставини придбання квартири та попросив знятися з реєстраційного обліку, однак відповідач була згодна на його прохання лише за умов сплати ним усіх комунальних боргів, на що він не погодився у зв`язку з великою заборгованістю, яку допустила відповідач. Представник позивача, адвокат Вовк Костянтин Васильович, у судовому засіданні позов підтримав та зазначив, що позивач довідався про те, що у квартирі зареєстрована відповідач із сином при оформленні документів на право власності на майно. Відповідач із сином не проживають у квартирі з березня 2019 року, не користуються майном, не утримують його та не сплачують комунальні платежі. Як на підготовчому засіданні так і на засіданні комісії органу опіки та піклування відповідач підтвердила, що не проживає у вказаній квартирі, а проживає із сином у своєї матері за адресою: [ADDRESS] . Дії відповідача порушують права позивача на вільне користування та розпорядження майном. Відповідач відзив на позов не подала, в судове засідання для розгляду справи по суті не з`вилася, отже не заперечує проти позову. Щодо висновку служби у справах дітей, то він винесений без дослідження усіх обставин, зокрема, не було складено акти обстеження умов як реєстраційного обліку малолітнього [PERSON] , так із місцем його фактичного проживання. Тому в порядку ст. 317,319,391 ЦК України просив позов задовольнити. Відповідач - [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про дату,час та місце повідомлена належним чином, заяву про розгляду справи за її відсутності та відзив на позов не подала, 11.11.2020 року, 08.12.2020 року, 22.03.2021 року та 28.04.2021 року подала до суду заяви про відкладення судового засідання у зв`язку із хворобою, недопущенням розповсюдження коронавірусу та убезпечення від ризику життя і здоров`я людей, однак не надала жодних доказів у підтвердження поважності причини неявки до суду, враховуючи, що судом у підготовчому засіданні їй були роз`ясненні права та обов`язки. Третя особа представника у судове засідання не направила, про дату, час та місце судового засідання Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради повідомлена належним чином, 13.11.2020 року подала до суду рішення органу опіки та піклування виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 10.11.2020 року № 681 «Про вирішення судового спору щодо визнання малолітнього [PERSON] таким, що втратив право коксування житловим приміщенням» та заяви про розгляд справи за відсутності їх представника. На підставі ст. 280 ЦПК України, суд постановив провести заочний розгляд справи. Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до змісту ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень,крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , який проживає за адресою: [ADDRESS] , являється власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (індексний номер - 204329144 від 16.03.2020 року) та свідоцтвом про придбання нерухомого майна на аукціоні з реалізації іпотечного майна від 16.03.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Цвинтарною Іриною Олександрівною, зареєстрованого у реєстрі за № 551 ( а.с.6-15). З Акту про реалізацію предмета іпотеки від 05.03.2020 року, в межах ВП № 60440885, ( а.с.10), вбачається, що 29.01.2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Немм О.В. було вчинено виконавчий напис № 424 про звернення стягнення на квартиру [ADDRESS] , що належала на праві власності [PERSON] , [INFO] , на підставі Договору купівлі - продажу квартири, посвідченого 02.07.2008 року державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області Білик О.Г., зареєстрованого у реєстрі за № 2-3890, за рахунок коштів, отриманих від реалізації зазначеної квартири, запропоновано задовольнити вимоги кредитора у розмірі заборгованості, що виникала на підставі Кредитного договору укладеного між ТОВ «Кредитні ініціативи» та [PERSON] , станом на 02.11.2013 року в сумі 416807,32 грн. В ході примусового виконання зазначеного виконавчого провадження, відповідно до постанови № 60440885 було описано майно боржника ( вказана квартира) та відповідно до ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження» та Закону України «Про іпотеку» вказана квартира була передана до ДП «СЕТАМ» на реалізацію. Згідно Протоколу проведення електронних торгів № 467653 від 26.02.2020 року ДП «СЕТАМ» (а.с.9), квартира [ADDRESS] була придбана [PERSON] , [INFO] , за найвищою ціновою пропозицією - 204 400,00 грн. Таким чином, позивач набув у власність квартиру [ADDRESS] у визначеному законодавством порядку та відповідачем не спростовано правомірність підстав набуття ним права власності на вказане майно. Згідно витягу з реєстру територіальної громади м. Біла Церква № 15.2-03/2047 від 10.06.2020 року (а.с.16,47), у квартирі [ADDRESS] , з 30.12.2008 року зареєстрована [PERSON] , [INFO] , та з 05.09.2016 року зареєстрований [PERSON] , [INFO] . Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] фактично проживають за адресою: [ADDRESS] , що підтвердила у підготовчому засіданні відповідачка та підтверджено рішенням органу опіки та піклування виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 10.11.2020 року № 681 ( а.с.72-73). З матеріалів справи (а.с.17-20,48,49,62,63,68), вбачається, що [PERSON] та [PERSON] у квартирі [ADDRESS] зареєстровані, однак не проживають з 15.03.2019 року. Станом на травень 2020 року заборгованість зі сплати послуг з теплопостачання у вказаній квартирі становить 9998,42 грн., а заборгованість з утримання будинку, споруд та прибудинкової території станом на 01.02.2020 року - 25641,70 грн. 15.03.2019 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір про тимчасове безоплатне користування житлом - квартирою [ADDRESS] строком 48 місяців та 10.06.2020 року квартиронаймачі виселилися із вказаної квартири та отримали від позивача своє майно, яке знаходилося у даному житловому приміщенні. Також, встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] відсутні будь-які договірні правовідносини з приводу володіння та користування квартирою [ADDRESS] , яка належить на праві власності позивачу, адже до суду не надані належні та допустимі докази укладення договорів найму (який відповідно до ст. 811 ЦК України має укладатись у письмовій формі), та такі факти позивачем заперечуються, і відсутні будь-які дані щодо досягнення між сторонами домовленостей по усім істотним умовам договору найму житла (предмет, строк, плата). Крім того, з відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно слідує, що права користування чи інші похідні від права власності права на вказане майно крім позивача ні за ким не зареєстровані, а вказані вище обставини обмежують право позивача володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушеним. Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Ч.1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР закріплені положення відповідно до яких, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Ч.1 ст.156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України. Аналіз наведених вище норм права дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналізуючи наведені вище норми, суд зауважує, що право користування членів сім`ї власника належним йому житлом, визначене в ст. 405 ЦК України є правом користування чужим майном, оскільки вказана стаття міститься в Главі 32 Розділу ІІ Книги третьої ЦК України «Право користування чужим майном». Тому таке право користування чужим майном не зумовлює виникнення у особи, яка користується таким правом, прав власності на таке майно або на будь-яку його частину. Крім того, право користування чужим майном за ст. 405 ЦК України стосується виключно членів сім`ї власника такого житла. Тобто, обов`язковою підставою для виникнення та існування такого права користування є членство особи в сім`ї власника житла. Якщо ж особа, яка була власником житла припинила своє право власності на таке житло (перестала бути власником житла) і таке житло перейшло у власність особи, яка не є членом сім`ї осіб, які таким житлом користувались в силу ст. 405 ЦК України, то і члени сім`ї колишнього власника житла втрачають право користування ним відповідно до п. 4 ч.1 ст. 406 ЦК України у зв`язку з припиненням обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Вказане підтверджується позицією, висловленою в постанові Верховного Суду від 04.12.2019 року по справі №235/9835/15-ц та постанові Верховного Суду України від 05.11.2014 року по справі №6-158цс14. У даному випадку, відповідач та її син не є членами сім`ї позивача, не є особами, які постійно проживають разом із власником квартири і ведуть з ним спільне господарство та між ними відсутні угоди про порядок користування вказаним житловим приміщенням, а попередній власник житла припинив своє право власності на нього. Оскільки, з 16.03.2020 року (з часу реєстрації права) новим власником спірної квартири став позивач, який не є членом сім`ї відповідачів, то відповідно до описаних вище обставин та положень закону право відповідачів на користування чужим майном припинилось і позивач має право в будь-який момент після набуття права власності на вказане житло звернутись до суду з відповідними вимогами про визнання відповідачів такими, що втратили право користування належним йому житлом. Таким чином, суд дійшов висновку, що [PERSON] втратила право користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS] . Щодо визнання [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житлом, суд виходить з наступного. Відповідно до ст.6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції). Відповідно до ч.1 ст. 176 СК України, батьки зобов`язані передати у користування дитини майно, яке має забезпечити її виховання та розвиток. Згідно із ч.1 ст. 177 СК України, батьки управляють майном, належним малолітній дитині, без спеціального на те повноваження. Батьки зобов`язані дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах. Якщо малолітня дитина може самостійно визначити свої потреби та інтереси, батьки здійснюють управління її майном, враховуючи такі потреби та інтереси. Відповідно до правових висновків касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі №337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19), не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі, її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Встановлено, що малолітній - [PERSON] , [INFO] , не є членом сім`ї позивача (власника квартири), а місцем його проживання є місце проживання матері - [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] . За змістом ч.2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Таким чином, малолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права малолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Малолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Отже, малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, оскільки в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання та місце її проживання визначається місцем фактичного проживання (а не місцем реєстрації) батьків дитини, у зв`язку з чим, малолітній [PERSON] , [INFO] , прав та інтересів позивача не міг порушити та не може самостійно їх відновити, отже вимога про визнання його таким, що втратив право користування, є похідною від вимоги про визнання такою, що втратила право користування житлом, його матері відповідача у справі - [PERSON] , яка має можливість зареєструвати дитину в іншому житловому приміщенні, за місцем фактичного проживання. Суд критично оцінює рішення органу опіки та піклування виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 10.11.2020 року № 681 «Про вирішення судового спору щодо визнання малолітнього [PERSON] таким, що втратив право коксування житловим приміщенням», оскільки висновок органу опіки та піклування недостатньо обґрунтований, винесений лише на підставі пояснень сторін, не містить відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини та її батьків, а також інших документів, які стосуються справи та мають значення для захисту інтересів і прав дитини. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення у повному обсязі. Відповідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Позивач сплатив при подачі позову судовий збір у розмірі 840,80 грн. (а.с.1), тому з відповідача на його користь стягуються дані судові витрати.

Outcome: approved