Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-10 00:00:00

\~\~ 31 липня 2017 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача [PERSON] у справах дітей Луцької міської ради, про визначення способу участі у вихованні та спілкуванні з дитиною. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі від якого мають спільну дитину сина [PERSON], [INFO]. Рішенням суду від 09 липня 2017 року шлюб між сторонами був розірваний. Після припинення шлюбу син залишився проживати разом з матірю. Відповідач почала перешкоджати позивачу у спілкуванні з сином, створювала різні конфліктні ситуації. З метою недопущення випадків перешкоджання у здійсненні передбаченого законом права брати участь у вихованні дитини, він звернувся із заявою до ГУ НП у Волинській області. Працівниками поліції було проведено із відповідачем профілактичну бесіду. Однак вирішити дану проблему у такий спосіб не вдалося. Позивач зазначає, що також звертався у службу у справах дітей Луцької міської ради. Проте працівники цієї служби зясували, що [PERSON] разом з дитиною виїхали в невідоме місце, а її родичі не повідомляють її місце перебування. З посиланням на положення ст.ст.141, 15, 157, 159 Сімейного кодексу України, Загальної декларації прав людини від 1948 року та Конвенції про права дитини від 1989 року, позивач просить визначити такі способи участі у вихованні та спілкування з дитиною: спілкування із дитиною на нейтральній території кожну суботу та неділю щомісяця з 10 по 20 год. без присутності матері дитини; за бажанням дитини систематично спілкуватися з дитиною будь-якими засобами звязку; за бажанням дитини періодично бачитися в інші дні; за погодженням з матірю забезпечувати оздоровлення дитини щороку у літній період шляхом спільного відпочинку в межах території України терміном до 10 календарних днів включно без присутності матері (а.с.3). У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Представник третьої особи у судове засідання не зявився. Відповідач в судове засідання не зявився з невідомих суду причин, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Як визначено у частині першій статті 224 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки відповідач була належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи, однак не зявилася в судове засідання, враховуючи, що позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково, з наступних підстав. Матеріалами справи підтверджується, що [PERSON] та [PERSON] у період з 31 серпня 2013 рок по 06 липня 2017 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу сторони мають спільну дитину сина [PERSON], [INFO] (а.с.4-6). Наразі, як встановлено судом, дитина сторін проживає разом з відповідачем. При цьому, згідно пояснень позивача, відповідач чинить йому перешкоди у спілкуванні з дитиною. З листа Луцького відділу поліції ГУ НП у Волинській області від 12 травня 2017 року №3/3937 слідує, що працівниками поліції з [PERSON] було проведено профілактичну бесіду, під час якої наголошено про недопущення випадків перешкоджання у здійсненні передбаченого законом права брати участь у вихованні дитини (а.с.7). А у листі служби у справах дітей Луцької міської ради від 15 травня 2017 року №31-66/652 зазначено, що провести профілактичну бесіду з громадянкою [PERSON] не виявилося можливим оскільки місце її проживання не відоме. За адресою, вказаною позивачем відповідач не зявлялася, на телефонні дзвінки не відповідає, хресна дитини [PERSON] також уникає спілкування з працівниками служби. Під час розмови з завідувачкою дитячого навчального закладу №5, який відвідував син сторін, встановлено, що малолітній з 22 квітня 2017 року не відвідує заклад, мати забрала речі дитини ніби для того, щоб попрати, нічого не пояснила, і більше вони не бачили ні дитини, ні його матір (а.с.8). В листі від 08 червня 2017 року №31-10/794 служба у справах дітей зазначила, що оскільки їй не вдалося поспілкуватися та взнати думку відповідача, тому розгляд його звернення про визначення способу участі у вихованні дитини припинено (а.с.9). Надаючи правову оцінку відносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне. Статтею 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Частинами першою, другою та третьою статті 157 СК України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. У частині першій та другій статті 159 СК України визначено, що якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. У принципі 6 Декларації прав дитини, яка прийнята резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року визначено, що Дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матірю. На суспільство та органи публічної влади має бути покладений обовязок щодо здійснення особливого піклування про дітей, які не мають сімї, та про дітей, які не мають достатніх засобів існування. З аналізу вищевикладених норм сімейного законодавства слідує, що батьки дитині мають рівні права щодо участі у вихованні та спілкуванні з дитиною, навіть після розірвання шлюбу між ними. В розглядуваному випадку, як слідує з матеріалів справи, між сторонами дійсно існує спір стосовно участі у вихованні та спілкуванні з дитиною, оскільки відповідач перешкоджає та не дає позивачу спілкуватися з дитиною. При цьому вирішити цей спір в досудовому порядку, зокрема шляхом звернення до органу опіки та піклування позивачу не вдалося, оскільки цей орган не зміг належним чином зясувати думку відповідача через її відсутність за постійним місцем проживання. Таким чином, на думку суду вказаний спір підлягає вирішенню саме в судовому порядку. При цьому вирішуючи цей спір суд враховує в першу чергу інтереси дитини, яка має право на повноцінний розвиток та спілкування як з матірю, так із батьком. Проаналізувавши запропоновані позивачем способи участі у вихованні та спілкуванні з дитиною суд вважає їх в цілому належними та допустимими та такими, що відповідають інтересам дитини. Однак суд не може погодитися з проханням позивача визначити спосіб спілкування із дитиною на нейтральній території кожну суботу та неділю з 10:00 до 20:00 без присутності матері, оскільки таке спілкування фактично позбавляє матір можливості спілкування у вихідні дні. Тому суд задовольняє вимогу шляхом визначення для спілкування батька з дитиною лише суботи. Крім того, суд вважає за необхідним визначити, що територія спілкування має бути у межах міста проживання дитини, оскільки це відповідає її інтересам. Також суд, для забезпечення інтересів дитини, вважає за необхідне змінити спосіб спілкування запропонований позивачем «за бажанням дитини періодично бачитися в інші дні» та додати умову, що таке спілкування відбуватиметься лише за наявності в неї (дитини) можливості. Інші запропоновані способи участі у вихованні та спілкуванні дитини є належними, допустимими та відповідають інтересам дитини, а тому залишаються судом без змін. Підсумовуючи вищевикладене, враховуючи перешкоди відповідача в участі позивача в спілкуванні та вихованні їх спільної дитини, суд вважає за можливим задовольнити позовні вимоги частково шляхом визначення [PERSON] наступні способи участі у вихованні та спілкуванні з сином [PERSON], 15 квітня 2014 року шляхом : - спілкування із дитиною на нейтральній території у межах міста проживання дитини кожну суботу з 10:00 до 20:00 без присутності матері; - за бажанням дитини систематично спілкуватися з дитиною з будь якими засобами звязку; - за бажанням дитини та за наявності в неї можливості періодично бачитися в інші дні; - за погодженням з матерю, [PERSON], забезпечувати оздоровлення дитини щороку у літній період шляхом спільного відпочинку в межах території України терміном до 10 (десяти) календарних днів включно без присутності матері. В задоволенні решти позовних вимог слід відмовити у звязку з їх необґрунтованістю. На підставі наведеного та

Outcome: partial