Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-22 00:00:00

29 березня 2014 року [PERSON] звернулася до суду із даним позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] на її користь суму боргу за договором позики в розмірі 15000 грн. Позов [PERSON] обґрунтувала наступним. В січні 2013 року [PERSON] взяла у [PERSON] в борг 15000 грн, про що написала відповідну розписку, та зобов'язалася повернути борг до 10 квітня 2014 року.. [PERSON] вказує, що неодноразово зверталася до відповідачки з проханням повернути борг, однак остання, кожен раз обіцяючи повернути гроші, борг не повернула. Посилаючись на норми ст.ст. 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України, [PERSON] вимушена звернутися з даним позовом до суду. В судове засідання позивачка [PERSON] не з'явилася, однак подала до суду заяву, в якій просить справу слухати у її відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з'явилася, однак подала до суду заяву, в якій просить справу слухати у її відсутності, позовні вимоги визнає, не заперечує проти їх задоволення. Суд, розглянувши заяви сторін по справі, дослідивши та оцінивши докази по справі, приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. На підставі ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Згідно зі ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Договори позики повинні відповідати вимогам ст.ст. 1046, 1047 ЦК України. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно ч. 1 ст. 1049, ч. 1 ст. 1050 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549 - 552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Як вбачається із матеріалів справи, [PERSON]. отримала в борг від [PERSON] кошти в сумі 15000 гривень, які зобов'язалася повернути до 10 квітня 2014 року, написавши відповідну розписку 1 січня 2013 року. Як вбачається з матеріалів справи та визнано сторонами, на час звернення до суду, відповідачка не виконала взяті на себе зобов'язання за договором позики, грошові кошти позивачці не повернула. Таким чином, неналежне виконання відповідачкою [PERSON] умов договору безпроцентної позики, в частині несвоєчасного його виконання, тягне за собою цивільно-правову відповідальність, що передбачена як умовами укладеного між сторонами договору, так і вищенаведеними нормами Цивільного кодексу України. Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК Україно, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно постанови Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім право чином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того є роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні висновки. Оскільки судом встановлено і доведено, що між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики грошей в сумі 9000 гривень, [PERSON] власноручно написала розписку про отримання грошей і зобов'язалася повернути суму боргу до 10.04.2014 року, суму боргу на час звернення [PERSON] до суду не повернула, в судовому засіданні позовні вимоги в частині стягнення боргу визнала, визнання відповідачкою позову не порушує права та інтереси інших осіб, тому суд вважає, що позов [PERSON] в частині стягнення суми боргу є обґрунтованим та таким, що підлягає до задоволення, а саме суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу в розмірі 9000 гривень. Крім того, позивачкою [PERSON] в позові ставиться питання про стягнення з відповідачки [PERSON] на її користь понесені витрати за оплату судового збору при поданні позову до суду в сумі 243,60 гривень . Як вбачається із квитанції про сплату судового збору, [PERSON] при поданні позову до суду було оплачено судовий збір в розмірі 243,60 гривень. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Оскільки позивачка [PERSON] при зверненні до суду понесла судові витрати, що складаються зі сплати судового збору в розмірі 243,60 грн., тому суд вважає позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення з відповідачки [PERSON] на її користь понесені витрати обґрунтованими, які підлягають до задоволення, а саме суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 243,60 гривень понесених витрат, пов'язаних із сплатою судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved