Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-02 00:00:00

29 травня 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» (далі ОКП «Донецьктеплокомуненерго») про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. Зазначав, що перебував у трудових відносинах з відповідачем з 01 липня 2011 року. 27 квітня 2015 року наказом № 61-к його звільнено з роботи за пунктом 4 ст. 40 КЗпП України за прогул - відсутність 24 квітня 2015 року на робочому місці більше трьох годин з 10-30 до 16-00. Наказ про звільнення вважає незаконним, оскільки прогул не вчиняв. 24 квітня 2015 року до обідньої перерви він разом з членами бригади виконував свої обов'язки - прибирав сміття на території котелен мікрорайону «Південний» і робоче місце не покидав. Прибирання вони закінчили біля 11-30. Після обідньої перерви він разом із [PERSON] допомогав виконувати поточний ремонт на котельні по вул. І. Лейко. Біля 14 годині 15 хвилин між ним та майстром [PERSON] сталася сварка, після якої він пішов у диспетчерську та написав заяву про надання йому відпустки без збереження заробітної плати на цей робочий день, залишив заяву диспетчеру та біля 14 години 35 хвилин переодягся та пішов додому. Посилаючись на те, що його заява про надання на 24 квітня 2015 року відпустки без збереження заробітної плати не була задоволена, без поважних причин на робочому місці він не знаходився з 14 години 35 хвилин до кінця робочого дня, просив: - поновити його на роботі слюсарем теплових мереж 4 розряду, скасувавши наказ про його звільнення № 61-к від 27 квітня 2015 року на підставі пункту 4 ст. 40 КЗпП України; - стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 28 квітня 2015 року по день ухвалення судового рішення та на відшкодування моральної шкоди - 1 000,0 грн. (а.с. 2-5). 17 серпня 2015 року позивач уточнив свої позовні вимоги. Зазначив, що трудову книжку він отримав 28 квітня 2015 року, остаточний розрахунок з ним проведено 29 квітня 2015 року, копію наказу про звільнення отримав 08 травня 2015 року . Посилаючись на те, що він не є фахівцем у галузі права та рахував, що місячний строк звернення до суду буде обчислюватися з дня проведення з ним розрахунку - 29 квітня 2015 року або з дня видачі копії наказу про звільнення, просив поновити йому строк звернення до суду та задовольнити вимоги, заявлені в позовній заяві (а.с. 118-119). Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 25 серпня 2015 року позовні вимоги [PERSON] задоволено. [PERSON] поновлено строк звернення до суду. Скасовано наказ начальника виробничої одиниці «Краснолиманська тепломережа» ОКП «Донецьктеплокомуненерго» від 27 квітня 2015 року № 61-к. [PERSON] поновлено на роботі на посаді слюсаря теплових мереж 4 розряду виробничої одиниці «Краснолиманська тепломережа» ОКП «Донецьктеплокомуненерго». Стягнуто з ОКП «Донецьктеплокомуненерго» в особі виробничої одиниці «Краснолиманська тепломережа», ЄДРПОУ 25670552, на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 17 030,31 грн., після утримання з нього податків та обов'язкових платежів, та на відшкодування моральної шкоди 1 000 грн. Стягнуто з ОКП «Донецьктеплокомуненерго» в особі виробничої одиниці «Краснолиманська тепломережа», ЄДРПОУ 25670552, на користь держави судовий збір у сумі 243,60 грн. Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення [PERSON] на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць в сумі 4 789,77 грн. після утримання з неї податків та обов'язкових платежів (а.с. 147-155). В апеляційній скарзі відповідач - ОКП «Донецьктеплокомуненерго», посилаючись на неповне з'ясування судом обставин справи, неправильну оцінку наданим сторонами доказам, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог (а.с. 162-164). Представники відповідача - ОКП «Донецьктеплокомуненерго» Антофій М.О. та Бордюгова В.В., які діють на підставі довіреностей цієї юридичної особи від 30 грудня 2014 року № юр/2483, № юр/2469 (а.с. 196 - 197), в судовому засіданні апеляційного суду доводи апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити. Позивач [PERSON] та його представник - адвокат Багнич О.А., який діє на підставі договору про надання юридичних послуг від 29 травня 2015 року (а.с. 18), проти доводів апеляційної скарги заперечували, просили її відхилити, а рішення суду залишити без змін. Третя особа - директор виробничої одиниці «Краснолиманська тепломережа» ОКП «Донецьктеплокомуненерго» Корзюков Г.В. в судове засідання не з'явився, надіслав заяву про розгляд справи у його відсутність, апеляційну скаргу відповідача просив задовольнити (а.с. 195, а.с. 209). Відповідно до частини 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню частково, а рішення суду зміні з наступних підстав: Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що позивач [PERSON] перебував у трудових відносинах з відповідачем з 01 липня 2011 року, з 01 жовтня 2011 року працював слюсарем теплових мереж 4 розряду виробничої одиниці «Краснолиманська тепломережа» ОКП «Донецьктеплокомуненерго» (далі ВО «Краснолиманська тепломережа»). Наказом директора ВО «Краснолиманська тепломережа» № 61-к від 27 квітня 2015 року [PERSON] звільнено з роботи з 27 квітня 2015 року за пунктом 4 ст.40 КЗпП України у зв'язку з відсутністю на роботі 24 квітня 2015 року більше 3 годин (з 10-30 до 16-00 години) (а.с. 6, а.с. 8). Задовольняючи позовні вимоги про поновлення на роботі, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем недоведено факт відсутності позивача на роботі 24 квітня 2015 року більше трьох годин без поважних причин, а тому звільнення є незаконним. Оскільки звільнення є незаконним, похідні позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та про відшкодування моральної шкоди також підлягають задоволенню. Такий висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Відповідно до пункту 4 частини 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Згідно пункту 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин. Разом з тим відсутність працівника не на підприємстві, а на робочому місці, не може вважатися прогулом, якщо працівник не залишив місця розташування підприємства, він не може бути звільнений за п. 4 ст. 40 КЗпП України, хоча до нього і може бути застосовано інше дисциплінарне стягнення. Згідно наказу директора ВО «Краснолиманська тепломережа» № 61-к від 27 квітня 2015 року [PERSON] звільнено з роботи з 27 квітня 2015 року за пунктом 4 ст.40 КЗпП України у зв'язку з відсутністю на роботі більше 3 годин (з 10-30 до 16-00 години 24 квітня 2015 року) (а.с. 6). Позивач факт його відсутності на роботі 24 квітня 2015 року більше трьох годин протягом робочого дня не визнає. Пояснює, що без поважних причин на робочому місці він не знаходився трохи більше 1 години, коли біля третьої години дня після сварки із майстром [PERSON] покинув робоче місце. Відповідно до ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З урахуванням вимог трудового законодавства у справах, у яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю. Факт відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня (прогул) має бути належним чином зафіксований власником або уповноваженим ним органом задля того, аби унеможливити порушення трудових прав працівника та його безпідставне притягнення до дисциплінарної відповідальності. Відповідно до ст 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З матеріалів справи встановлено, що сторони визнають той факт, що робочий день позивача 24 квітня 2015 року згідно графіку роботи був встановлений з 8-00 до 16-00, перерва з 12-00 до 13-00. Згідно журналу видачі наряд-завдань на виконання робіт по поточному та капітальному ремонту основного та допоміжного обладнаннея котельних та теплових мереж ВО «Краснолиманська тепломережа» встановлено, що 24 квітня 2015 року [PERSON] разом із [PERSON] та [PERSON] отримали наряд-завдання на прибирання територій біля котелен №№ 11 - 18, про що в зазначеному журналі є особистий підпис позивача (а.с. 165-166). Згідно цього ж журналу о 13-00 [PERSON] та [PERSON] отримали наряд-завдання на виконання поточного ремонту котлів на котельні № 13, підпис позивача про отримання цього наряд-завдання відсутній, є лише підпис [PERSON] (а.с. 165-166). Згідно службової записки ст. майстра дільниці № 2 ВО «Краснолиманська тепломережа» [PERSON] від 24 квітня 2015 року о 8-00 24 квітня 2015 року [PERSON] отримав наряд-завдання на прибирання територій біля котелен дільниці № 2. О 10-30 24 квітня 2015 року він перевіряв на території котельні № 18 роботу, [PERSON] на робочому місці був відсутній. О 13-00 для отримання іншого наряд-завдання на поточний ремонт котлів котельні № 13 слюсар [PERSON] не з'явився (а.с. 33). Згідно акту, який складений 24 квітня 2015 року комісією у складі заступника директора ВО «Краснолиманська тепломережа» [PERSON], ст. майстра дільниці № 2 [PERSON], інженера ОП [PERSON] за участю голови профспілкової організації [PERSON] в присутності головного інженера [PERSON], 24 квітня 2015 року на підставі службової записки ст. майстра дільниці № 2 [PERSON] о 13-30 встановила факт відсутності на робочому місці (на котельні № 13) слюсаря теплових мереж 4 розряду [PERSON] При перевірці о 15-00, 15-45 (на котельні № 13), 16-00 (закінчення робочого часу), 16-45 (в побутовому приміщенні слюсарів) слюсар [PERSON] був відсутній. Комісією встановлено, що слюсар теплових мереж 4 розряду [PERSON] був відсутній на робочому місці більше трьох годин (а.с. 34). Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недоведеність факту відсутності позивача на роботі 24 квітня 2015 року з 10-30 до 12-00 (до перерви) без поважних причин. Службовою запискою ст. майстра дільниці № 2 ВО «Краснолиманська тепломережа» [PERSON] від 24 квітня 2015 року (а.с. 33), на яку посилається відповідач, підтверджується лише той факт, що [PERSON] був відсутній на робочому місці на території котельні № 18 о 10-30, що о 13-00 для отримання наряд-завдання слюсар [PERSON] не з'явився. В судовому засіданні суду першої інстанції 06 липня 2015 року свідок [PERSON] пояснив, що позивач був відсутній на робочому місці 24 квітня 2015 року з 10-30 до 12-00. Проте такі його пояснення не відповідають його ж службовій записці, яку він писав безпосередньо 24 квітня 2015 року. Пояснення свідка [PERSON] щодо відсутності позивача на робочому місці 24 квітня 2015 року з 10-30 до 12-00 спростовуються і поясненнями свідка [PERSON], який в судовому засіданні 06 липня 2015 року пояснив, що в першій половині робочого дня позивач разом з ним виконував роботи по прибиранню територій біля котелен, за весь час відлучався десь на 10-20 хвилин, куди та з яких причин йому невідомо, можливо у зв'язку з природними потребами, як і всі члени бригади. Він же пояснив, що у зв'язку із виконанням завдання по прибиранню території біля котелен позивач пішов на обідню перерву приблизно на 10 хвилин раніше. Свідок [PERSON] також пояснив, що ст. майстер [PERSON] постійно з бригадою не знаходився, лише навідався до них на декілька хвилин, після чого знову пішов на інші об'єкти. Свідок [PERSON] в судовому засіданні суду першої інстанції 06 липня 2015 року підтвердив, що видане ним зранку наряд-завдання щодо прибирання територій біля котелен позивачем та [PERSON] було виконано до обіду. Він же підтвердив, що в його обов'язки входить здійснення контролю та керування роботою декількох співробітників, які працюють на різних об'єктах, що знаходяться в різних куточках міста Красний Лиман. Тому свої обов'язки він виконує на протязі робочого дня на різних об'єктах. 24 квітня 2015 року він приблизно о 10-30 підходив до робочого місця бригади, в якій працював позивач, позивач був відсутній. Він поїхав виконувати свої обов'язки на інший об'єкт, який знаходився неподалік, і більше позивача в полі свого зору до обіду не бачив. Позивач факт його відсутності на роботі до обіду 24 квітня 2015 року взагалі не визнає, пояснює, що весь час разом з бригадою виконував видане їм наряд-завдання по прибиранню території біля котелен. За весь дообідній час він лише раз відлучався - у зв'язку з природними потребами. Зазначені пояснення позивача відповідають його письмовим поясненням на ім'я директора ВО «Краснолиманська тепломережа» від 27 квітня 2015 року (а.с. 36). Будь-яких інших доказів щодо відсутності позивача на роботі в період з 10-30 до 12-00 відповідачем суду не надано. З урахуванням наданих сторонами доказів суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що факт відсутності позивача на роботі 24 квітня 2015 року з 10-30 до 12-00 не знайшов свого підтвердження. Суд першої інстанції правильно зазначив, що з пояснень свідків [PERSON], [PERSON] та позивача достовірно встановлено, що майстер [PERSON] у цей період на робочому місці позивача перебував лише декілька хвилин. Свідок [PERSON] та позивач наполягають на тому, що в дообідній час позивач перебував на робочому місці і виконував свої обов'язки за виключенням 10-20 хвилин, коли він відлучався для справляння природних потреб. Апеляційний суд вважає, що правильним є і висновок суду першої інстанції про те, що акт від 24 квітня 2015 року (а.с. 34) в частині комісійного встановлення відсутності позивача на робочому місці о 13-30 та о 15-00, складений без безпосередньої перевірки вказаних фактів на місці і не може свідчити про відсутність позивача на роботі у вказаний проміжок часу. В судовому засіданні суду першої інстанції 06 липня 2015 року свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], які після обіду працювали на котельні № 13, пояснили, що членів комісії, які підписали акт від 24 квітня 2015 року, вони в період з 13-00 до 14-00 не бачили, комісія приїзджала лише наприкінці робочого дня приблизно о 15-30 чи 15-40. Зазначені пояснення свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] підтверджуються поясненнями свідка [PERSON] у судовому засіданні 06 липня 2015 року, який пояснив, що в період з 13-00 до 14-00 він знаходився на котельні № 13. Приблизно о 14 години між ним та позивачем на котельні № 13 виникла сварка, після якої позивач покинув робоче місто, попередивши його, що пішов писати заяву про надання йому 24 квітня 2015 року відпустки без збереження заробітної плати. Про цей конфлікт він повідомив інженера з безпеки праці [PERSON] та вже на прикінці робочого дня 24 квітня 2015 року написав службову записку. На запитання представника позивача свідок [PERSON] у судовому засіданні суду першої інстанції 06 липня 2015 року дав категоричну відповідь, що о 13-30 24 квітня 2015 року він знаходився на котельні № 13 та членів комісії, а саме, [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], він на території котельні не бачив. Свідки [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні суду першої інстанції 06 липня 2015 року пояснили, що після обідньої перерви позивач з'явився на робоче місце на котельню № 13 з запізненням приблизно на 30 хвилин. Через деякий час приблизно о 14 години між позивачем та майстром [PERSON] сталася сварка, після якої десь о третій годині дня позивач, послався, що піде писати заяву про надання йому на цей день відпустки без збереження заробітної плати. Точно вказати час відсутності позивача на робочому місці 24 квітня 2015 року після обідньої перерви не змогли. Свідок [PERSON] в судовому засіданні суду першої інстанції 17 серпня 2015 року показала, що 24 квітня 2015 року біля 15 годин вона знаходилася на своєму робочому місці у диспетчерській ВО «Краснолиманська тепломережа», до неї звернувся позивач з проханням допомогти йому написати заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати. Вона написала таку заяву, позивач підписав її, після чого покинув робоче місце. Точно вказати час коли саме відбувалися ці події не змогла. Тобто, поясненнями свідків [PERSON], [PERSON] та позивача спростовуються дані акту від 24 квітня 2015 року про перевірку о 13-30, 15-00 24 квітня 2015 року робочого місця позивача комісією у складі 5 осіб, бо жоден із свідків комісію в цей час не бачив. Більш того, з пояснень вказаних осіб та свідка [PERSON] судом встановлено, що і після 13-30 24 квітня 2015 року позивач перебував на робочому місці, бо саме біля 14 години між ним та майстром саме на робочому місці в котельні № 13 виникла сварка, після якої через деякий час позивач покинув робоче місце. Поясненнями свідка [PERSON] підтверджується, що 24 квітня 2015 року біля 15 години позивач також ще знаходився на території ВО «Краснолиманська тепломережа», а тому його відсутність в цей час на котельні № 13 (на робочому місці згідно наряд-завдання), не може вважатися прогулом, бо він не залишив місця розташування підприємства і відповідно не може бути звільнений за п. 4 ст. 40 КЗпП України, хоча до нього і може бути застосовано інше дисциплінарне стягнення. З урахуванням зазначеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що пояснення свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в частині комісійної перевірки та встановлення відсутності позивача на робочому місці о 13-30 та о 15-00 24 квітня 2015 року не відповідають дійсності, а тому суд обгрунтовано не прийняв до уваги як пояснення вказаних свідків, так і складений ними акт від 24 квітня 2015 року. Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що в акті комісія зазначила про відсутність слюсаря теплових мереж 4 розряду [PERSON] на робочому місці більше трьох годин (а.с. 34), проте ні в службовій записці ст. майстра [PERSON], ні в акті не зазначено з якого ж по який час позивач був відсутній на робочому місці, а тому зазначення в наказі про звільнення № 61-к від 27 квітня 2015 року про відсутність позивача на роботі 24 квітня 2015 року з 10-30 до 16-00 (а.с. 6) не грунтується на документах, на підставі яких цей наказ виданий. Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що надані ним докази - акт про відсутність позивача на роботі від 24 квітня 2015 року, службова записка ст. майстра [PERSON], пояснення свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] не були досліджені судом першої інстанції належним чином, що висновки суду першої інстанції базуються лише на свідченнях свідків з боку позивача без врахування пояснень інших свідків, є необґрунтованими. Суд першої інстанції правильно зазначив, що всі без виключення свідки в судовому засіданні не змогли чітко показати в який саме проміжок часу позивач був відсутній на робочому місці і коли саме взагалі його покинув. Всі свідки робили припущення щодо вказаних періодів та часу. Навіть свідок [PERSON] з боку відповідача точно вказати час, на протязі якого позивач був відсутнім на робочому місці, не зміг. Згідно табелю обліку використання робочого часу за квітень 2015 року 24 квітня 2015 року позивач був відсутній на роботі протягом всього робочого дня (а.с. 217-218), що суперечить не лише поясненням всіх допитаних судом першої інстанції свідків, але й наказу про звільнення позивача. Відповідно до частини 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доводи апеляційної скарги відповідача про чіткі пояснення свідків [PERSON] та [PERSON] щодо часу відсутності позивача на робочому місці, доведеність відсутності позивача на робочому місці протягом 3 годин 20 хвилин (з 11-30 до 12-00, з 13-00 до 13-45, з 14-15 до 16-00 та протягом 20 хвилин в період з 10-00 до 11-00 ) є необгрунтованими, спростовуються технічним записом судового засідання від 06 липня 2015 року. Враховуючи зазначене, суд першої інстанції дійшов законного та обгрунтованого висновку про те, що відповідачем не надано суду послідовних, чітких доказів проміжку або суми проміжків часу, у період яких позивач був відсутній на роботі, що така відсутність тривала більше трьох годин. Апеляційний суд також зазначає, що крім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення з роботи є встановлення поважності причин відсутності працівника на роботі. Законодавством не визначено перелік обставин, за наявності яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності працівника на роботі, звільненого за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати будь-які докази із числа передбачених ст. 57 ЦПК України. Поважними причинами визнаються такі причини, що виключають вину працівника. Відповідачем не надано суду будь-яких доказів про причини відсутності позивача на робочому місці в період з 10-30 до 15-00. Відповідно до ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. При цьому звільнення може бути застосовано не за будь-яке порушення трудової дисципліни, а лише в випадках, передбачених ст. 40 КЗпП України, а саме, за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення (пункт 3); за прогул (в тому числі відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин (пункт 4); за появу на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння (пункт 7). Оскільки відсутність позивача на роботі 24 квітня 2015 року більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин відповідачем не доведена, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про звільнення позивача за п. 4 ст. 40 КЗпП України без законної підстави. Доводи відповідача про неповне з'ясування судом обставин справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи є необґрунтованими. Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що судом першої інстанції не враховані пояснення свідків [PERSON] та [PERSON], відповідно до яких, від позивача 24 квітня 2015 року було чутно запах спиртних напоїв, не спростовують висновків суду щодо незаконності його звільнення. Згідно п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясовувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 і п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 1471,148,149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема чи не закінчився встановлений для цього строк, чи не застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Наказом № 61-к від 27 квітня 2015 року позивач звільнений з роботи за п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул (відсутність на роботі більше трьох годин), а не за п. 7 ст. 40 КЗпП України за появу на роботі в нетверезому стані, а тому суд не має з'ясовувати обставини, а саме, чи перебував позивач 24 квітня 2015 року у стані алкогольного сп'яніння, з якими відповідач звільнення позивача не пов'язував. Згідно частини першої ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2 - 5, 7 статті 40 та пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Оскільки суд дійшов висновку про недоведеність факту відсутності позивача на роботі 24 квітня 2015 року більше трьох годин протягом робочого дня, не має підстав перевіряти дотримання відповідачем при звільненні позивача вимог ст. 43 КЗпП України. Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Поновлюючи позивача на роботі, суд першої інстанції стягнув з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 28 квітня 2015 року по 25 серпня 2015 року в розмірі 17 030,31 грн., виходячи з його заробітної плати за лютий-березень 2015 року (а.с. 9), що передували звільненню, та встановленого позивачу наказом директора ВО «Краснолиманська тепломережа» від 10 лютого 2015 року № 38 з 17 квітня 2015 року по 14 жовтня 2015 року неповного робочого часу з тривалістю робочого тижня 32 години (а.с. 10). Розрахунок судом першої інстанції середнього заробітку за час вимушеного прогулу здійснено у відповідності до пунктів 2, 8 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995р. № 100, згідно яких середньомісячна заробітна плата при обчисленні вимушеного прогулу обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Суд першої інстанції правильно зазначив, що визначена ним сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу 17 030,31 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за вирахуванням суми податку з доходів фізичних осіб та інших обовязкових платежів. Доводи відповідача щодо розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу в апеляційній скарзі відсутні. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача моральної шкоди, завданої порушенням законних прав позивача, суд правильно виходив з того, що порядок її відшкодування у сфері трудових відносин регулюється ст. 2371 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно абзацу 1 п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до ст. 2371 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Суд першої інстанції дійшов висновку про незаконність звільнення позивача за п. 4 частини 1 ст. 40 КЗпП України, з яким погодився апеляційний суд. Безумовно, незаконне звільнення позивача завдавало йому моральних страждань, оскільки він на певний час залищився без джерела існування, вимушений був докладати додаткових зусиль для організації свого життя, звертатися за захистом свого порушеного права до суду. Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що позивачем не доведено факт заподіяння йому моральних страждань, є необгрунтованими. Згідно частини 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. З матеріалів справи встановлено, що трудову книжку позивач отримав 27 квітня 2015 року, що підтверджується власноручним підписом позивача в журналі № 22 обліку руху трудових книжок по ВО «Краснолиманська тепломережа» (а.с.44-46). Тобто позивач мав звернутися до суду за захистом свого порушеного права в строк до 27 травня 2015 року. Проте позовна заява [PERSON] подана до суду 29 травня 2015 року (а.с. 2-5). Враховуючи зазначене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про пропуск позивачем на два дні строку звернення до суду, передбаченого ст. 233 КЗпП України. Згідно ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Норми ст. 234 КЗпП України не містять вичерпного переліку підстав, які можна враховувати поважними причинами при пропуску строку звернення до суду, вони повинні враховуватися у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи. Поважність причин означає, що працівник не ставився зневажливо до питання про захист своїх прав, але його зверненню за захистом перешкоджали такі причини, які зобов'язують з урахуванням норм моралі виявити повагу до працівника та визнати причину пропуску строку для звернення до суду поважною. Задовольняючи заяву позивача про поновлення йому строку звернення до суду, суд першої інстанції виходив з того, що такий пропущений з поважних причин, а тому підлягає поновленню. Апеляційний суд вважає, що такий висновок суду першої інстанції є законним та справедливим. Задовольняючи заяву позивача, суд першої інстанції правильно послався на статтю 8 Конституції України, згідно якої звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Відповідно до ст. 139 КЗпП України працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Одночасно частина 6 ст. 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення. Завданнями цивільного судочинства відповідно до ст. 1 ЦПК України є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд першої інстанції правильно взяв до уваги той факт, що право на працю є одним з конституційних прав громадян, що пропуск строку звернення до суду є незначним (лише два дні), що позивач добросовісно помилявся щодо моменту його обчислення, вважаючи таким дату отримання остаточного розрахунку, який з ним проведено 29 квітня 2015 року. Крім того, з матеріалів справи встановлено що позивач 29 квітня 2015 року звернувся до відповідача з заявою про надання документів, необхідних для звернення до суду, в тому числі копії наказу про звільнення, що підтверджується відповіддю відповідача від 08 травня 2015 року за № 551 (а.с. 11). 29 травня 2015 року позивачем з адвокатом Багнич О.А. був укладений договір про надання юридичних послуг, згідно умов якого адвокат має представляти інтереси позивача у справі за позовом [PERSON] до ОКП «Донецьктеплокомуненерго» в судах всіх інстанцій (а.с. 18). Тобто вчинені позивачем до звернення до суду дії (звернення до відповідача 29 квітня 2015 року з заявою про надання документів, необхідних для звернення до суду, звернення до адвоката за юридичною допомогою, укладення з адвокатом угоди про надання юридичних послуг) були спрямовані саме на захист його порушених трудових прав, які суд оскаржуваним судовим рішенням визнав дійсно порушеними. Апеляційний суд також враховує, що відповідно до частини 2 ст. 47 КЗпП України у разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. Проте копію наказа про звільнення від 27 квітня 2015 року № 61-к позивач отримав лише на його вимогу 08 травня 2015 року, що визнається відповідачем та підтверджується листом ВО «Краснолиманська тепломережа» від 08 травня 2015 року № 551 (а.с. 11). Висновок суду про поновлення позивачу строку звернення до суду є справедливим. Незаконним звільненням позивача з роботи були порушені не лише його права, а й права його новонародженої дитини, а саме, сина [PERSON], який народився [INFO] (а.с. 27). Позивач відповідно до ст. 180 СК України зобов'язаний утримувати свою дитину, але у зв'язку із незаконним звільненням позивача та існуючою у державі складною економічною ситуацією, ситуацією на сході України, де саме і мешкає сім'я позивача, у зв'язку із проведенням антитерористичної операції, новонароджена дитина фактично була позбавлена джерел існування. На виконання рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 25 серпня 2015 року наказом директора ВО «Краснолиманська тепломережа» від 01 вересня 2015 року № 131 [PERSON] поновлений на роботі з 28 квітня 2015 року (а.с. 215) та йому виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу за один місяць в сумі 4 789,77 грн. за вирахуванням податків та інших обов'язкових платежів, що підтверджується наказом директора ВО «Краснолиманська тепломережа» від 01 вересня 2015 року № 131 та платіжними дорученнями № 1650 від 01 вересня 2015 року про перерахування [PERSON] середнього заробітку в сумі 3 827,02 грн., № №1652-1654 від 01 вересня 2015 року про перерахування з суми середнього заробітку єдиного соціального внеску в сумі 172,43 грн., податку з доходів в сумі 718,47 грн. та військового збору в сумі 71,85 грн. (а.с. 211-215). Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що судом першої інстанції строк для звернення до суду позивачу поновлено безпідставно, є необгрунтованими. Проте, постановивши рішення про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 17030,31 грн. та на відшкодування моральної шкоди 1000 грн., на користь держави судового збору в сумі 243,60 грн. з ОКП «Донецьктеплокомуненерго», в особі ВО «Краснолиманська тепломережа», ЄДРПОУ 25670552, суд першої інстанції порушив норми процесуального права. Відповідно до частини 2 ст. 30 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Відповідно до частин 1, 2 ст. 8 Закону України «Про виконавче провадження» сторонами у виконавчому провадженні є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа, на користь чи в інтересах якої видано виконавчий документ. Боржником є фізична або юридична особа, визначена виконавчим документом. Згідно матеріалів справи, а саме, виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців юридичною особою є Обласне комунальне підприємство «Донецьктеплокомуненерго», ідентифікаційний код 03337119 (а.с. 51). Виробнича одиниця ОКП «Донецьктеплокомуненерго» «Краснолиманська тепломережа» згідно пунктів 1.1, 1.2 Положення про виробничу одиницю обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» «Краснолиманська тепломережа», яке затверджено генеральним директором ОКП «Донецьктеплокомуненерго» 25 липня 2002 року, входить до складу ОКП «Донецьктеплокомуненерго» та не є юридичною особою (а.с. 52-54). В матеріалах справи відсутні відомості щодо існування юридичної особи з найменуванням - ОКП «Донецьктеплокомуненерго», в особі виробничої одиниці «Краснолиманська тепломережа». Більш того, судом першої інстанції в резолютивній частині рішення зазначено ідентифікаційний код, який належить саме виробничій одиниці «Краснолиманська тепломережа», яка не є юридичною особою. Згідно матеріалів справи у судових засіданнях суду першої інстанції в якості представників відповідача приймали участь Антофій М.О. та Бордюгова В.В., які діяли на підставі довіреностей, які були видані їм 30 грудня 2014 року саме юридичною особою ОКП «Донецьктеплокомуненерго» (а.с. 50, а.с. 94, а.с. 196-197), яке і є належним відповідачем по справі. Суд зазначене не врахував та помилково стягнув присуджені позивачу суми не з юридичної особи, а фактично з відокремленого підрозділу ОКП «Донецьктеплокомуненерго», що може призвести до неможливості виконання рішення суду в цій частині та відповідно скасуванню рішення суду в касаційному порядку. Відповідно до частини 3 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення. Перевірка апеляційним судом рішення суду в цій частині не виходить за межі апеляційної скарги, в якій відповідач просить повністю скасувати судове рішення та ухвалити нове про відмову позивачу у задоволенні позову. Оскільки судом першої інстанції неправильно зазначено особу, з якої підлягають стягненню присуджені на користь позивача суми та судовий збір на користь держави, тобто порушено норми процесуального права, рішення суду в цій частині відповідно до пункту 4 частини 1 ст. 309 ЦПК України підлягає зміні, а саме, присуджені позивачу суми та судовий збір на користь держави підлягають стягненню з юридичної особи - ОКП «Донецьктеплокомуненерго», ідентифікаційний код 03337119. В решті рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Outcome: partial