Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-07 00:00:00

29 листопада 2018 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON]про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову [PERSON] зазначила, що їй на праві особистої власності належить житловий будинок [ADDRESS]. Відповідачі не проживають в її житловому будинку з 2010 року, не приймають участі у сплаті комунальних платежів, в утриманні житла, поточних ремонтах житлового будинку, вони забрали особисті речі і документи. Позивач просить суд визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням у житловому будинку з господарськими будівлями та спорудами за [ADDRESS]; судові витрати покласти на відповідачів. Ухвалою судді від 30 листопада 2018 року відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання на 21 грудня 2018 року о 09:00 годині (а.с.44-45). Ухвалою суду від 21 грудня 2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 11:00 годин 08 січня 2019 року (а.с.53-54). Відповідачів [PERSON] та [PERSON] викликано через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (а.с.55). Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явилась, надавши заяву про розгляд справи без її участі. Згодна на заочний розгляд справи. На задоволенні позовних вимог наполягає (а.с.51). Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з'явились, хоча були належним чином повідомлені про день та час розгляду справи і від них не надійшло повідомлення про причини неявки. Заяв про розгляд справи за їх відсутності суду не надали. Також відповідачі не скористались правом на відзив та не направили до суду письмовий відзив на позовну заяву. В зв'язку з тим, що суд не має відомостей про причину неявки відповідачів, які були повідомлені належним чином, і які про причини своєї неявки суд не повідомили, заяв про розгляд справи за їх відсутності суду не надали, суд відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. В зв'язку з тим, що позивач не заперечує проти розгляду справи по суті за відсутності відповідачів, суд з його згоди ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. У зв'язку з чим, на підставі ст. 247 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без фіксування судового процесу. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 27 жовтня 1998 року [PERSON] продав, а [PERSON] купила житловий будинок, розташований в [ADDRESS] (а.с.35). Право власності [PERSON] на зазначений житловий будинок підтверджується також технічним паспортом, домовою книгою та актом обстеження матеріально-побутових умов (а.с.21-27, 28-32, 36). Факт реєстрації відповідачів підтверджується довідкою про склад сім'ї виконавчого комітету Межівської селищної ради Межівського району Дніпропетровської області № 7108 від 02.11.2018 року (а.с.37). В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] своїми діяннями порушують законні права та інтереси [PERSON], передбачені ст.41 Конституції України, згідно якої - кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Дана норма регулюється також ст.ст.319, 329 Цивільного кодексу України. Згідно ст.328 ЦК України право власності відбувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно з ч.2 ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У відповідності до ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст.7 Закону України від 11 грудня 2003 року №1382-ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом 7 днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із зазначеної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон №1382-ІV є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Враховуючи, що [PERSON] та [PERSON] протягом десяти років не проживають за місцем реєстрації, суд приходить до висновку, що вони є такими, що втратили своє право на користування житлом. У відповідності до ч.1 ст.141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідачів понесені позивачем витрати по оплаті судового збору.

Outcome: approved