Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-05 00:00:00

29 грудня 2020 року Міністерство юстиції України звернулося до Києво-Святошинського районного суду Київської області із позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Гатненська сільська рада Києво-Святошинського району Київської області, про виселення із службового житлового приміщення без надання іншого жилого приміщення. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням виконавчого комітету Гатненської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 25 травня 2017 року №6/1 «Про включення жилого приміщення до числа службових» квартири, що розташовані в будинку за адресою: [ADDRESS] , включені до числа службових жилих приміщень Міністерства юстиції України, в тому числі квартира [ADDRESS] за вказаною адресою. Позивач вказує, що власником службового житлового приміщення, а саме квартири [ADDRESS] , є Мін`юст. Наказом Міністерства юстиції України від 24 липня 2017 року №2917/к [PERSON] була призначена на посаду заступника начальника управління - начальника відділу приймання та реєстрації документів Управління документального забезпечення Департаменту комунікації, документообігу та контролю Міністерства юстиції України. Наказом Міністерства юстиції України від 04 травня 2018 року №1719/к [PERSON] призначено на посаду заступника директора департаменту - начальника Управління комунікації Департаменту комунікації, документообігу та контролю Міністерства юстиції України. 31 липня 2017 року [PERSON] звернулася до Міністерства із заявою про отримання службового житла. Відповідно до протоколу №5-2018 житлово-побутової комісії Міністерства юстиції України від 19 грудня 2018 року, наказу Міністерства юстиції України від 20 грудня 2018 року №4678/7 «Про забезпечення службовим житлом працівників апарату Міністерства юстиції України» та рішення виконавчого комітету Гатненської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 20 грудня 2018 року №12/22 «Про затвердження спільного рішення керівництва та постійно діючої житлово-побутової комісії Міністерства юстиції України про надання житла» [PERSON] у тимчасове користування було надано службове житло, а саме: трикімнатну квартиру [ADDRESS] . [PERSON] видано ордер від 26 грудня 2018 року №27 на право зайняття службового жилого приміщення жилою площею 65,4 кв.м., яке складається з трьох кімнат у квартирі за адресою: [ADDRESS] разом із сім`єю, яка складається з трьох осіб, а саме: [PERSON] , [PERSON] . Наказом Міністерства юстиції України від 10 лютого 2020 року №581/к [PERSON] було звільнено з посади директора департаменту - начальника Управління комунікації Департаменту комунікації, документообігу та контролю Міністерства юстиції України. Відповідно до Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в органах та установах Міністерства юстиції України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 02 липня 2004 року №58/5, працівник, що припинив трудові відносини з апаратом Міністерства юстиції України, підлягає виселенню зі службового жилого приміщення з усіма особами, які з ним проживають. 20 травня 2020 року Міністерством юстиції України направлено рекомендований лист №480/15.1/-20 щодо звільнення займаного службового житла. На підставі вище наведеного, Міністерство юстиції України просило суд, позовні вимоги задовольнити та виселити [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] зі службової квартири [ADDRESS] та стягнути на користь Міністерства юстиції України понесені судові витрати. 31 грудня 2020 року Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області відкрито загальне позовне провадження у справі. 05 квітня 2021 року через канцелярію суду було зареєстровано відзив Відповідача 1 - [PERSON] , в якому вона заперечувала проти задоволення позовних вимог та вказала, що на її думку відсутня нагальна суспільна необхідність для її виселення. 13 квітня 2021 року Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області закрито підготовче провадження у справі. 15 квітня 2021 року через канцелярію суду надійшла відповідь Міністерства юстиції України на відзив, в якому зазначили, що [PERSON] втратила право на користування службовим житловим приміщенням, Відповідачі створюють перешкоди у користуванні Мін`юстом своєю власністю, тому на думку позивача наявні правові підстави для виселення Відповідача із службового житлового приміщення без надання іншого житла. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти пред`явлених позовних вимог, просила суд відмовити у задоволенні позову. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про місце, дату та час були повідомленні у встановлений законодавством порядок, причини не явки суду не відомі. Відзив до суду не надходив. Представник третьої особи Гатненської сільської ради Фастівського району Київської області, в судове засідання не з`явився, через канцелярію суду подав клопотання в якому просив суд розглянути справу за відсутності представника третьої особи на розсуд суду за наявними документами в матеріалах справи. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, суд приходить до наступних висновків. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що власником квартири [ADDRESS] є Міністерство юстиції України, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, номер інформаційної довідки: 231245973 від 05 листопада 2020 року та Договором купівлі-продажу квартири від 19 грудня 2016 року укладеним між ТОВ «Компанія з управління активами «Крістал Ессет Менеджмент» та Мін`юстом, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сохнич К.М. за реєстровим №1656, з Договором від 20 грудня 2016 року про внесення змін до Договору від 19 грудня 2016 року. Відповідач 1 - [PERSON] перебувала у трудових відносинах з Міністерством юстиції України з 2017 року по 2020 рік, що підтверджується довідкою Міністерства юстиції України від 24 листопада 2020 року №14-393. Відповідно до Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в органах та установах Міністерства юстиції України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 02 липня 2004 року №58/5, працівник, що припинив трудові відносини з апаратом Міністерства юстиції України, підлягає виселенню зі службового жилого приміщення з усіма особами, які з ним проживають. Так, судом встановлено, що Відповідач 1 - [PERSON] на даний час не має трудових відносин із Міністерством юстиції України, але спірне службове жиле приміщення не звільнила. Відповідно до статті 124 ЖК України робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією підлягають виселенню зі службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. Втручання у право на повагу до житла відповідачів буде відповідати Конвенції не лише тоді, коли таке втручання здійснюється згідно із законом, але й якщо для такого втручання існують легітимні цілі, вичерпний перелік яких наведений у пункті другому статті 8 Конвенції. За змістом пункту другого статті 8 Конвенції втручання в право на повагу до житла має бути не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, воно має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співрозмірним із переслідуваною легітимною метою. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції… (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Втручання у право на повагу до житла має бути також необхідним у демократичному суспільстві. Тобто, воно має відповідати нагальній суспільній необхідності та бути домірним переслідуваній легітимній меті (рішення у справі Зехентнер проти Австрії, заява № 20082/02, § 56). Вирішуючи питання про необхідність у демократичному суспільстві виселення відповідачів зі службового житла, суд має оцінити, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого заходу та чи буде таке втручання у право особи на житло пропорційним переслідуваній легітимній меті. Щодо наявності нагальної суспільної необхідності для виселення відповідачів суд вважає, що існує черга працівників, які можуть претендувати на заселення у службове житло. Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети. З моменту, коли перестали існувати правові підстави для користування службовим житлом, особа, якій воно було надане, володіє ним незаконно, і власник має право вимагати усунення перешкод у користуванні та розпорядженні таким майном шляхом виселення. Отже, позов про виселення є негаторним. Робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення (стаття 124 ЖК). Навіть якщо власник службового житла не висловив вимогу звільнити це житло, проживання у ньому після припинення трудових правовідносин з роботодавцем не свідчить про законність його використання особою, якій воно було надане на час існування вказаних правовідносин. Така позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18). Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з положеннями статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. (Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, Справа № 6-709цс16). В силу статті 18 Житлового кодексу України управління житловим фондом , здійснюється власником або уповноваженим ним органом у межах, визначених власником. Таким чином, суд дійшов висновку, що слід виселити [PERSON] , із спірної службової квартири, оскільки обов`язок звільнити службове житлове приміщення є похідним від наявності трудових відносин із Міністерством юстиції України. Щодо виселення батьків відповідача 1 - [PERSON] , та [PERSON] , суд приймає до уваги той факт, що вони є членами сім`ї наймача, але їх право на користування службовою квартирою можливе лише до закінчення терміну проживання [PERSON] , тобто у них є право на сервітутне проживання і припиняється воно разом із правом на проживання - Відповідача 1 у відповідності до вимог ст.406 ЦК України. При цьому судом враховується нагальну суспільну необхідність для виселення, а саме: наявність черги працівників, які можуть претендувати на заселення у службове житло, що підтверджується копією службової записки від 25 листопада 2020 року №3057-15.1-20 з додатками про кількість осіб, які потребують службового житла на 16 аркушах. Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно з частиною першою та другою статті 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Згідно з ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Відповідно до ст. 125 ЖК України без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено: осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років. Проте Відповідач 1 [PERSON] в судовому засіданні підтвердила, що її стаж роботи в органах юстиції України є менше десяти років. Щодо доводів [PERSON] про те, що її мати [PERSON] є пенсіонером за віком, а батько [PERSON] є пенсіонером за віком та учасником бойових дій, має пільги встановленні законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій, а саме те, що пенсіонерів по старості не може бути виселено без надання іншого жилого приміщення, суд звертає увагу, що відповідно до ордеру №27 від 26 грудня 2018 року право на зайняття службового жилого приміщення за адресою: [ADDRESS] було надано [PERSON] , як працівнику, що перебувала у трудових відносинах з Міністерством юстицією України, а відтак право батьків відповідача на користування спірним житловим приміщенням є похідним від права [PERSON] . Правова позиція стосовно наведених правовідносин викладена у Постанові Верховного Суду від 05 липня 2018 року у справі №489/7095/15-ц, а саме Суд встановив, «похідне право користування службовим приміщенням від права особи, якій у встановленому законом порядку виданий спеціальний ордер для проживання на період її робити». З приводу доводів відповідача [PERSON] про те, що її джерелом доходу є заробітна плата, яка слугує для забезпечення її першочергових потреб, суд зауважує, що згідно з відомостями, які містяться у щорічній декларації [PERSON] за 2020 рік її сукупний дохід складає 1 016 062 грн., яка на думку суду є достатньою для придбання або найму іншого житлового приміщення. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, позивачем надано достатні докази: на підтвердження права власності на квартиру [ADDRESS] ; на підтвердження факту, що трудові відносини з Відповідачем - [PERSON] припиненні та на підтвердження того, що Відповідачі - [PERSON] та [PERSON] користувалися спірною квартирою внаслідок похідного права яке виникло у [PERSON] , а тому доводи відповідача викладенні у відзиві та озвученні в судовому засіданні суд до уваги не приймає. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved