Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-14 00:00:00

29 січня 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до\~\~ [PERSON] про стягнення заборгованості за договорами позики. В обґрунтування позову [PERSON] зазначила, що 10 серпня 2017 року між нею та відповідачем було укладено договір позики грошових коштів на суму 11\~149 грн., на підтвердження укладення договору позики та його умов [PERSON] власноруч написала розписку від 10 серпня 2017 року та зобов`язалась повернути суму позики у строк до 24 серпня 2017 року. Крім того, 11 вересня 2017 року між позивачем та відповідачем укладено договір позики грошових коштів в сумі 500 доларів США, на підтвердження укладення договору позики та його умов [PERSON] власноручно написала розписку, якою підтвердила отримання грошових коштів на умовах повернення боргу без визначення строку. Також, 16 листопада 2017 року між позивачем та відповідачем укладено договір позики грошових коштів в сумі 15\~190 грн., на підтвердження якого остання власноручно написала відповідну розписку. Проте, позичальники не виконали грошові зобов`язання за договорами, кошти у визначений строк не сплатили, в зв`язку з чим позивач змушена звернутись до суду за захистом своїх порушених прав. Посилаючись на викладене, [PERSON] просила позов задовольнити, стягнути з відповідача грошові кошти за договорами позики, а саме 25\~939 грн., 500 доларів США, 10\~744, 61 грн. суми нарахованих процентів, 2319,79 грн., суми трьох процентів річних від простроченого боргу та 4587,73 грн. інфляційних втрат, що нараховані станом на 15 січня 2021 року. Ухвалою судді Барвінківського районного суду Харківської області від 05 лютого 2021 року провадження у справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою Барвінківського районного суду Харківської області від 01 березня 2021 року залишено без задоволення заяву відповідача із запереченнями проти розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договорами позики в порядку спрощеного позовного провадження. Позивач в судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи без її участі. Позовні вимоги підтримала. Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечувала, вказавши, що під час написання розписок знаходились з позивачем у неофіційних трудових відносинах, а походження розписок пов`язана не з передачею грошей, а з неофіційними трудовими відносинами. Крім того, вказала, що у наданих відзивах заявили клопотання про застосування строку позовної давності до позовних вимог за розпискою від 10 серпня 2017 року, оскільки строк звернення до суду закінчився в серпні 2020 року. Суд, заслухавши пояснення відповідача, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступного висновку. Згідно з вимогами\~ст. 55 Конституції України\~права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, інтересів. У відповідності до п. п. 10,11\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року « Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя»\~«Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом (\~ст. 129 Конституції) зобов`язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів. Гарантоване право кожного подати будь-який позов до суду, що стосується його цивільних прав і обов`язків, передбачений пунктом 1\~ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку Держави. Відповідно до\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 12 ЦПК України\~передбачає, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд на підставі ст. ст.\~12,\~13,\~43,\~81 ЦПК України\~розглядає справу у межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Особа, яка бере участь у справі, зобов`язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виник спір. Судом встановлено, що 10 серпня 2017 року [PERSON] надала розписку наступного змісту «надано мною [PERSON] , 11.12.72 р., дійсно в тому, що я винна [PERSON] гроші в сумі 11\~449 грн. та зобов`язується повернути їх протягом двох тижнів до 24 серпня 2017 року», копія якої долучена до матеріалів справи (а.с.11). Крім того, з фотокопії розписки від 11 вересня 2017 року вбачається, що [PERSON] «дійсно вина [PERSON] гроші в сумі 556 доларів США» (а.с.12). Також, позивачем надано копію розписки від 16 листопада 2017 року, зі змісту якої встановлено, що « [PERSON] дійсно вина гроші в сумі 15\~190 грн. [PERSON] (а.с.13). Згідно зі ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого сам роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. При цьому, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Частиною 1 та 2 ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Як убачається із положень вищевказаних норм матеріального права, договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Разом з тим, згідно із ч. 2 ст.1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, ч. 2 ст. 1047 ЦК України допускає пред`явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей. Таким чином, документом, що підтверджує укладення саме договору позики і фіксуючим передачу грошових коштів може виступати розписка, яка повинна бути оформлена також у письмовій формі. Однак такий доказ повинен містити в собі визначені законом і сторонами істотні умови правочину. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Зокрема, у розписці повинно бути зазначено, що грошові кошти передаються саме в якості позики з обов`язком наступного повернення. Відсутність такої умови є підставою для відмови у позові до позичальника про стягнення отриманих коштів. Така правова позиція сформована і Верховним Судом України у постанові від 02.07.2014 року за наслідками розгляду справи №6-79цс14, згідно якої відповідно до норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Таким чином, з аналізу норм матеріального права, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником певної грошової суми саме в борг із зобов`язанням її повернення, та дату отримання коштів. Зі змісту боргових розписок від 10 серпня 2017 року, від 11 вересня 2017 року, від 16 листопада 2017 року вбачається, що жодних обов`язків, які походять саме з боргових зобов`язань, тобто зобов`язань , що виникли внаслідок позики, не вбачається, хоча дійсно відповідач взяв на себе обов`язок повернути зазначені кошти, однак правову природу цих коштів як позики надані позивачем жодним чином не доводить. У зв`язку з чим, оскільки позивач, усупереч вимог ч.3 ст.12, ч. 2 ст. 43 та ст. 81 ЦПК України, не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження обґрунтування своїх позовних вимог, суд відмовляє [PERSON] в задоволенні позову до [PERSON] про стягнення боргу, а також інфляційного збільшення боргу та трьох процентів річних повністю. Щодо клопотання відповідача щодо застосування наслідків спливу строку позовної давності, відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Відповідно до правової позиції ВСУ, зробленої у постанові від 09.11.2016 року по справі № 6-1457цс16 за змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто, позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи. Оскільки позивачем не доведено позовні вимоги, зазначене клопотання відповідача задоволенню не підлягає. Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (Pronina v. Ukraine), № 63566/00, § 23). Як передбачено ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови,що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Разом з тим, відповідних клопотань відповідачем не заявлено. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed