overthelex/ua-case-outcome-6m huggingface dataset:
Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-01 00:00:00

30 вересня 2015 року заявник звернувся до суду із заявою про госпіталізацію [PERSON], [INFO], який мешкає за адресою: м. Дніпропетровськ, Індустріальний р-н, вул. Батумська, 5/73. Свої вимоги заявник обґрунтував тим, що 29.09.2015 р. о 16 год. 57 хв. [PERSON] був госпіталізований до психіатричного стаціонару. За думкою комісії лікарів, хворий є небезпечним та представляє реальну загрозу для безпеки оточуючих, лікування можливе лише у стаціонарних умовах. У судовому засіданні представник заявника підтримав вимоги, прокурор не заперечує, задовольнити, адвокат на розсуд суду. [PERSON] письмової поінформованої згоди на госпіталізацію до КЗ «ДКПЛ» ДОР не дав, що стало підставою для звернення до суду із даною заявою. Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення представника заявника, заінтересованої особи, думку прокурора, суд вважає, що заява підлягає задоволенню за наступних підстав. В силу ст.14 Закону України від 22.02.2000р. № 1489-ІІІ «Про психіатричну допомогу» особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує його життєдіяльність. У судовому засіданні було встановлено, 29.09.2015 р. о 16 год. 57 хв. [PERSON] був госпіталізований до КЗ «[PERSON] клінічна психіатрична лікарня» [PERSON] обласної Ради за направленням лікаря-психіатра Воєцької лікарні КЗ «ДСШМД» ДОР. При обстеженні його психічного стану в КЗ «ДКПЛ» ДОР комісія лікарів виявила, що хворий злобний, агресивний. На запитання відповідає не завжди по суті. Емоційно нестійкий. Місця не тримається. Свого стану не оцінює. [PERSON] було поставлено попередній діагноз гострий поліморфний психотичний розлад. Представник психіатричного закладу підтвердив обставини щодо поведінки та діагнозу захворювання та зазначив, що йому необхідно пройти курс лікування у стаціонарних умовах. Таким чином, суд вважає, що вимоги заявника, про госпіталізацію [PERSON] до психіатричного стаціонару без його усвідомленої згоди, обґрунтовані. Враховуючи викладене,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-01 00:00:00

30 вересня 2015 року заявник звернувся до суду із заявою про госпіталізацію [PERSON], [INFO], який мешкає за адресою: Новомосковський р-н, с. Орлівщина, вул. Калініна, 102. Свої вимоги заявник обґрунтував тим, що 29.09.2015 р. о 17 год. 43 хв. [PERSON] був госпіталізований до психіатричного стаціонару. За думкою комісії лікарів, хворий є небезпечним та представляє реальну загрозу для безпеки оточуючих, лікування можливе лише у стаціонарних умовах. У судовому засіданні представник заявника підтримав вимоги, прокурор не заперечує, задовольнити, адвокат на розсуд суду. [PERSON] письмової поінформованої згоди на госпіталізацію до КЗ «ДКПЛ» ДОР не дав, що стало підставою для звернення до суду із даною заявою. Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення представника заявника, заінтересованої особи, думку прокурора, суд вважає, що заява підлягає задоволенню за наступних підстав. В силу ст.14 Закону України від 22.02.2000р. № 1489-ІІІ «Про психіатричну допомогу» особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує його життєдіяльність. У судовому засіданні було встановлено, 29.09.2015 р. о 17 год. 43 хв. [PERSON] був госпіталізований до КЗ «[PERSON] клінічна психіатрична лікарня» [PERSON] обласної Ради за направленням лікаря-психіатра Третякової лікарні КЗ «ДСШМД» ДОР. При обстеженні його психічного стану в КЗ «ДКПЛ» ДОР комісія лікарів виявила, що хворий агресивний, побив старшого брата, штовхає, ображає мати. Не спить, зам із собою розмовляє. [PERSON] було поставлено попередній діагноз шизофренія, параноїдна форма. Представник психіатричного закладу підтвердив обставини щодо поведінки та діагнозу захворювання та зазначив, що йому необхідно пройти курс лікування у стаціонарних умовах. Таким чином, суд вважає, що вимоги заявника, про госпіталізацію [PERSON] до психіатричного стаціонару без його усвідомленої згоди, обґрунтовані. Враховуючи викладене,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-03 00:00:00

30 вересня 2015 року Зборівським районним судом ухвалено рішення по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до [PERSON] про погашення заборгованості, яким заявлені вимоги задоволено. Відповідно до ч.І ст. 220 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення якщо: стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не. ухвалено рішення; суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної суми грошових коштів, які підлягають стягненню, майно, яке підлягає передачі, або які дії треба виконати; суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 367 цього Кодексу; судом не вирішено питання про судові витрати. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, дійшов висновку про доцільність ухвалити додаткове рішення, враховуючи, що судом не вирішено питання про судові витрати.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-08 00:00:00

30 вересня 2015 року Коломийським міськрайонним судом було винесено рішення по цивільній справі №346/4372/15 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, який було задоволено в повному обсязі та розірваний шлюб між сторонами розірвано. Однак, як вбачається із заяви, при розгляді справи не було вирішено питання про вибір прізвища відповідачки після розірвання шлюбу, оскільки [PERSON] бажає відновити собі дівоче прізвище «[PERSON]». Заявниця, вимоги, заявлені у заяві підтримує повністю, просить їх задовольнити, а справу розглядати у її відсутності та не заперечила проти задоволення даної заяви. На підставі наведеного та

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-09 00:00:00

30 вересня 2015 року Миколаївським районним судом Одеської області було винесено рішення по цивільній справі № 508/913/15 ц за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання дійсним договору купівлі продажу та визнання права власності на житловий будинок. Вказаним рішенням позов задоволено та визнано дійсним договір купівлі продажі та визнано право власності на житловий будинок. Проте, в резолютивній частині рішення не вказано як позначені на плані житловий будинок № 47 та господарські будівлі, що знаходяться за адресою: вул. Щорса в с. Піщана Петрівка, Миколаївського району, Одеської області. В позовній заяві позивачка просить визнати дійсним договір купівлі продажі житлового будинку № 47 та господарські будівлі, які позначені на плані літерами: А житловий будинок, а веранда, Б літня кухня, б веранда, В літня кухня, Г сарай, Д сарай, Е гараж, Є сарай, Ж погріб, З сарай, Й вбиральня, № 1 огорожа, № 2 ворота, № 3 хвіртка, № 4 огорожа, № 5 огорожа, № 6 огорожа, І цистерна, що знаходиться за адресою: вул. Щорса в с. Піщана Петрівка, Миколаївського району, Одеської області. Тому, оскільки в резолютивній частині рішення Миколаївського районного суду Одеської області від 30 вересня 2015 року не вказано як позначені на плані житловий будинок № 47 та господарські будівлі, що знаходяться за адресою: вул. Щорса в с. Піщана Петрівка, Миколаївського району, Одеської області, неможливо провести державну реєстрацію права власності. Однак в рішенні Миколаївського районного суду Одеської області від 30 вересня 2015 року справа № 508/913/15 ц не вказано як позначені на плані житловий будинок № 47 та господарські будівлі. Потрібно вказати наступне. Визнати дійсним договір купівлі продажі житлового будинку № 47 з господарськими будівлями, які позначені на плані літерами: А житловий будинок, а веранда, Б літня кухня, б веранда, В літня кухня, Г сарай, Д сарай, Е гараж, Є сарай, Ж погріб, З сарай, Й вбиральня, № 1 огорожа, № 2 ворота, № 3 хвіртка, № 4 огорожа, № 5 огорожа, № 6 огорожа, І цистерна, що знаходиться за адресою: вул. Щорса в с. Піщана Петрівка, Миколаївського району, Одеської області, який укладений 4 грудня 2011 року між [PERSON] та [PERSON]. Визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок № 47 з господарськими будівлями, які позначені на плані літерами: А житловий будинок, а веранда, Б літня кухня, б веранда, В літня кухня, Г сарай, Д сарай, Е гараж, Є сарай, Ж погріб, З сарай, Й вбиральня, № 1 огорожа, № 2 ворота, № 3 хвіртка, № 4 огорожа, № 5 огорожа, № 6 огорожа, І цистерна, що знаходиться за адресою: вул. Щорса в с. Піщана Петрівка, Миколаївського району, Одеської області. Сторони в судове засідання не з'явилися, надали заяви про розгляд справи в їх відсутність. Суд вважає, що заява є обгрунтованою, а тому її слід задовольнити. Відповідно до ст. 220 ч. 1, п. 1 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, стосовно якої небудь позовної вимоги, з приводу якої сторонни подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення. На підставі викладеного,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-27 00:00:00

30 вересня 2015 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відділу примусового виконання рішень державної виконавчої служби України про звільнення майна з-під арешту, в якому вказав, що 11 листопада 2013 року в м. Дружківці він уклав з [PERSON] через його представника за довіреністю [PERSON] договір купівлі-продажу автомобіля ЗАЗ TF698K, 2012 року випуску, номерний знак [NUMBER], об'єм двигуна 1299, кузов № [NUMBER]. [PERSON] надав позивачу [PERSON] генеральну довіреність від імені [PERSON] на повноваження зняти з обліку та поставити на облік цей автомобіль. Але у червні 2015 року у м. Харкові цей автомобіль був вилучений у [PERSON], оскільки на нього накладений арешт. 08 вересня 2015 року рішенням Дружківського міського суду Донецької області було визнано право власності [PERSON] на вищевказаний автомобіль. Позивач просить зняти арешт з автомобіля ЗАЗ TF698K, 2012 року випуску, номерний знак [NUMBER]. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явився, надав клопотання про розгляд справи без його участі, на позовних вимогах наполягає. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, надав клопотання, в якому просить розглянути справу без його участі. Суд, дослідивши матеріали справи встановив такі обставини справи. 08 лютого 2014 року старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Рагімовою А.Н. був накладений арешт на все майно, що належить [PERSON]. 08 вересня 2015 року рішенням Дружківського міського суду Донецької області було задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на автомобіль, визнано право власності за [PERSON] на автомобіль ЗАЗ TF698K, 2012 року випуску, номерний знак [NUMBER], об'єм двигуна 1299, кузов № [NUMBER]. Рішення набуло чинності 18 вересня 2015 року. У статті 60 Закону України «Про виконавче провадження» зазначено, що: « 1. Особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту». Оскільки право власності на вищевказаний автомобіль визнано судом за [PERSON], то цей автомобіль підлягає звільненню з-під арешту, а позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-14 00:00:00

30 вересня 2015 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на свою користь на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] щомісяця у розмірі ? частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи від дня предявлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування зазначених вище позовних вимог зазначила, що відповідач [PERSON] є батьком [PERSON], [INFO], який проживає з нею і знаходиться на її утриманні. Відповідач проживає окремо, добровільно на утримання дитини матеріальну допомогу не надає. Сторони в судове засідання не з'явилися. Позивач надала заяву, в якій просила справу розглянути без її участі, на позовних вимогах наполягає та просить їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не зявився, про дату та час був повідомлений належним чином шляхом розміщення оголошення в газеті «Урядовий курєр», а також шляхом розміщення оголошень на офіційному веб-сайті Троїцького районного суду Луганської області про призначення судових засідань по справі на (на 27.11.2015 р., на 10.12.2015 р., на 05.02.2016 р, на 15.02.2016 р), причини неявки не повідомив. Судом встановлено, що [PERSON] є батьком неповнолітнього [PERSON], [INFO], що підтверджується даними Свідоцтва про народження дитини серії І-ЕД №249313 виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Лисичанського міського управління юстиції 16.08.2012 р (а.с.2). Дитина проживає разом з позивачем, знаходиться на її утриманні, що підтверджується довідкою №623 від 24.09.2015 року (а.с.6). Відповідач добровільно матеріальну допомогу на утримання сина не надає. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно з ч.2 ст.182 СК України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Виходячи з вищевикладеного, позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Вирішуючи питання про стягнення судових витрат суд виходить з наступного. Згідно з ч.3 ст.88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до п.3 ст.5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення аліментів. Виходячи з наведеного вище з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 487 (чотириста вісімдесят сім) гривень 20 копійок. На підставі ст. 180 - 184, 191 СК України, Закону України «Про судовий збір»,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-02 00:00:00

30 вересня 2015 року позивач [PERSON] звернулася до Вінницького районного суду із даним позовом. Свій позов позивач мотивувала тим, що вона із відповідачем зареєстрували шлюб 15 липня 1995 року, актовий запис № 9 в Степанівській сільській Раді народних депутатів Вінницького району. Від шлюбу мають двоє неповнолітніх дітей (близнят): [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Вказує, що сімейне життя у них не склалось, оскільки вони мають різні погляди на життя та виховання дітей, спільне господарство не ведуть, на протязі сімейного життя у них виникали постійно сварки, відповідач не піклується про сім`ю, зраджує, на підставі цього наладити нормальні стосунки неможливо. Тому, вважає, що подальше проживання та збереження шлюбу - неможливе, в звязку з чим вона звернулася із даним позовом до суду. В судове засідання позивач [PERSON] не зявилася, проте надала до суду заяву в якій зазначила, що позов підтримує в повному обсязі, просить його задовольнити та розглядати справу у її відсутність, не заперечує проти винесення заочного рішення. Відповідач [PERSON] двічі в судове засідання не зявився, хоча в порядку ст. 76 ЦПК України був завчасно повідомленими належним чином про час та місце судового засідання, про що свідчать розписки про отримання рекомендованих поштових повідомлень, заяв та клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Відповідно до положень ст.225 ЦПК України, суд виніс ухвалу про заочний розгляд даної справи. Суд, вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін. Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позовна заява обґрунтована та така, що підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що 15 липня 1995 року сторони зареєстрували шлюб в Степанівській сільській Раді народних депутатів Вінницького району, актовий запис № 9, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, серії 1-АА №312722 (а.с.6). В період шлюбу в сторін народилися діти: близнята - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с. 7). Відповідно до ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Шлюб\~припиняється\~ внаслідок\~ його\~розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до\~ статті 110 цього Кодексу. Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. З'ясувавши фактичні взаємовідносини подружжя, обставини, викладені у позові, те, що позивач не бажає підтримувати подружні стосунки з відповідачем, їх взаємовідносини, суд вважає, що немає підстав для вжиття заходів для примирення подружжя, спільне життя подружжя та подальше збереження шлюбу буде суперечити інтересам сторін, що мають істотне значення, тому шлюб необхідно розірвати. Відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила прізвище у звязку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Позивач бажає право після розірвання шлюбу надалі іменуватися прізвищем «Москальчук», що відповідає вимогам закону.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-25 00:00:00

30 вересня 2015 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою, в якій просить розірвати шлюб з відповідачем [PERSON] В обґрунтування позовних вимог зазначила, що в 2010 році зареєструвала шлюб з відповідачем [PERSON] Від сумісного проживання сторони мають доньку [PERSON], [INFO], яка проживає з позивачем та знаходиться на її утриманні. Спору щодо місця проживання дитини та майнового спору в сторін немає. З 2013 року вони проживають окремо, подружніх стосунків не підтримують, спільне господарство не ведуть. Їх сімейне життя не склалося через відсутність взаєморозуміння, поваги один до одного, протилежними поглядами на життя. Позивач прийшла до впевненості, що їх сім'я з відповідачем розпалася, примирення між ними неможливе, в зв'язку з чим звернулася із вказаним позовом до суду, просила задовольнити. Позивач в судове засідання не зявилася, до суду надіслала заяву з проханням слухати справу за її відсутності та просила розірвати шлюб з відповідачем, залишивши їй прізвище, обране під час реєстрації шлюбу, - Драбіщак. Відповідач в судове засідання не зявився, до суду надіслав заяву з проханням слухати справу за його відсутності, проти розірвання шлюбу не заперечував. Відповідно до свідоцтва про шлюб, виданого Галицинівською сільською радою Жовтневого району Миколаївської області, шлюб зареєстрований 17 квітня 2010 року, про що в Книзі реєстрації шлюбів було зроблено актовий запис за №6. Під час державної реєстрації шлюбу [PERSON] змінила прізвище на Драбіщак (а.с.8). Сторони мають неповнолітню доньку [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с.10), яка проживає з позивачем [PERSON] та перебуває на її утриманні (а.с.9). Дослідивши надані докази, суд вважає можливим задовольнити вимоги позивача, оскільки встановлено, що сторони не підтримують подружніх стосунків, сумісне господарство не ведуть, проживають окремо. Згідно зі ст.112 Сімейного кодексу України суд, зясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову, постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше сумісне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їх дітей, що мають істотне значення. Таким чином, виходячи з положень ст.ст.110, 112 Сімейного Кодексу України, суд вважає встановленим, що збереження сімї неможливе, шлюб сторін існує формально і може бути розірваний.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-19 00:00:00

30 вересня 2015 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дружини, в якій вказала, що з відповідачем вони перебувають у шлюбі, який зареєстровано 29 серпня 2008 року. Мають двох неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. На даний час сторони мешкають разом, але відповідач [PERSON] живе особистим життям, не опікується сімєю та дітьми. Позивач не працює, оскільки перебуває у відпустці по догляду за дитиною. Державну допомогу при народженні другої дитини отримує відповідач, але гроші витрачає не на сімю, а на свої потреби. Сімя перебуває в повній матеріальній залежності від відповідача. Позивач не може сама забезпечувати себе матеріально, тому вона потребує матеріальної допомоги з боку чоловіка. Відповідач не надає їй такої допомоги. Позивач просить суд стягнути з відповідача аліменти своє утримання у розмірі 1/6 частини доходу відповідача щомісяця. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала, пояснила, що на час розгляду справи судом вони з відповідачем мешкають окремо. Відповідач інколи надає матеріальну допомогу на дітей. Вона ж не працює, оскільки доглядає за дитиною, і не має можливості заробити собі на життя. Відповідач не допомагає їй, хоча має таку можливість. Просить стягнути з нього аліменти на своє утримання у розмірі 1/6 частини його доходів до досягнення молодшою дитиною трьох років. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що він допомагає своїй дружині утримувати дітей, купує одяг, їжу. Позов він визнав частково, просив суд врахувати той факт, що окрім доньок [PERSON] та [PERSON] він має ще дитину від першого шлюбу, на яку сплачує аліменти. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази по справі, вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню частково. Суд встановив, що позивач та відповідач перебувають в зареєстрованому шлюбі з 29 серпня 2008 року. Сторони мають неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Неповнолітні діти проживають з позивачем. Цей факт відповідач не заперечував. Згідно зі ст.84 Сімейного кодексу України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини, до досягнення дитиною трьох років, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Суд вважає, що відповідач [PERSON] може надавати дружині матеріальну допомогу, тому що він з його слів не працює, але інвалідом не являється. Стягуючи аліменти та визначаючи їх розмір, суд враховує, що відповідач є працездатним, має на утриманні неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], яких також повинен утримувати, тому вважає можливим стягнути аліменти з [PERSON] на користь позивача у розмірі 1/8 частині його доходу на місяць. Відповідач не надав суду доказів про перебування на його утриманні інших неповнолітніх дітей та непрацездатних осіб. В задоволенні решти позову суд вважає за необхідне відмовити. Згідно зі ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір у сумі 487,20 грн. на корить державного бюджету м. Дружківки.

Outcome: partial