Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-14 00:00:00

29 листопада 2016 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до Тарутинського районного суду Одеської області з позовною заявою до ТОВ «Агро-Вест-2005» (далі по тексту - відповідач) про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності. Так, позивач просив суд: - визнати договір купівлі продажу від 25 січня 2006 року, укладений між [PERSON] та ТОВ «Агро-Вест-2005» дійсним; - визнати за [PERSON] право власності на будівлю зернотоку за адресою: с. Петрівка Тарутинського району Одеської області, вул. Садова, 1а. Позовні вимоги мотивовані тим, що 25 січня 2006 року між сторонами було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна будівлі зернотоку за адресою: с. Петрівка Тарутинського району Одеської області, вул. Садова, 1а, згідно якого відповідач продав/передав, а позивач купив/прийняв зазначене нерухоме майно. Сторони дійшли згоди по усім істотним умовам договору та виконали їх в повному обсязі, але з вини відповідача цей договір нотаріально не був посвідчений та на даний час відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення цього договору. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявився, але подав до суду заяву, згідно якої заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити та розглянути справу без його участі. Відповідачі в судове засідання не з'явилися. [PERSON] Другий сільський голова Тарутинського району Одеської області також подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності та про визнання позовних вимог (а.с. 72, 73). У відповідності до ч. 2 ст. 197 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши позовну заяву [PERSON], вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд дійшов до висновку про законність, правомірність та обґрунтованість позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, за агропромисловим приватним підприємством «Натур і К» зареєстровано право власності на будівлі та споруди зернотоку за адресою: Одеська обл., Тарутинський р-н, с. Петрівка, вул. Садова, 1а, які складаються з літер: «А» - будівлі зерноскладу площею 950,5 кв. м, «Б» - вагової площею 12,8 кв. м, «В» - ЗАВ-20 площею 84,2 кв. м, 1-2 - надвірних споруд, «І» - інших споруд (а.с. 22-24, 39-40). 05 травня 2005 року Агропромислове приватне підприємство «Натур і К» на підставі договору купівлі-продажу передало зазначене нерухоме майно у власність ТОВ «Агро-Вест-2005» (а.с. 25-27). 22 січня 2006 року ТОВ «Агро-Вест-2005» за договором купівлі продажу продало зазначене нерухоме майно позивачу (а.с. 69-70). 08 січня 2008 року внесено запис про припинення Агропромислового приватного підприємства «Натур і К» (а.с. 43-48). З 11 лютого 2014 року ТОВ «Агро-Вест-2005» перебуває в стані припинення на підставі рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2009 року (а.с. 56-64, 65-67). Враховуючи викладене та на підставі заяви позивача судом залучено до участі у справі як співвідповідача [PERSON] сільську раду Тарутинського району Одеської області (а.с. 68, 71). Відповідно до договору купівлі-продажу від 22 січня 2006 року ТОВ «Агро-Вест-2005» продало, позивач купив будівлі та споруди зернотоку, що знаходиться за адресою: Одеська обл., Тарутинський р-н, с. Петрівка, вул. Садова, 1а. Договір підписаний обома сторонами. Між тим цей договір сторонами нотаріально посвідчений не був з вини продавця ТОВ «Агро-Вест-2005», який до моменту припинення відповідача нотаріально посвідчений не був. В свою чергу, позивач передав ТОВ «Агро-Вест-2005» усю суму, передбачену договором, прийняв в користування майно та користується ним, але право власності на придбане майно оформити не може з вини відповідача, що порушує його права та охоронювані законом інтереси. Зазначені обставини і стали підставою для звернення позивача до суду з відповідним позовом. Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової шкоди) (ч.1, п.п. 8, 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України). Згідно із ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Так, позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності. Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (ст.657 ЦК України). Згідно із ч. 2 ст. 220 Цивільного кодексу України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Частина 2 ст. 220 Цивільного кодексу України надає суду право визнати дійсним нотаріально не посвідчений договір, якщо сторони домовилися про усі його істотні умови, підтверджені письмовими доказами і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від нотаріального посвідчення такого договору (недобросовісна сторона). Таке рішення може бути прийняте судом на вимогу добросовісної сторони, яка виконала повністю або частково договір. Зміст положень ч. 2 дає підстави тлумачити їх таким чином, що вони не поширюються на випадки ухилення від нотаріального посвідчення договору усіх його сторін. Під ухиленням від нотаріального посвідчення договору має розумітися як активна протидія цьому, так і пасивне небажання вчинити цю дію. Якщо суд задовольнить вимогу добросовісної сторони про дійсність нотаріально не посвідченого договору, то після набрання чинності рішення суду такий договір вважатиметься дійсним з моменту його укладення. Наступне нотаріальне посвідчення такого договору не вимагається. Судове рішення в цьому випадку замінює нотаріальне посвідчення. Відповідно до розяснень, які містяться у п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9, при розгляді справ про визнання правочинів дійсними суди повинні зясувати чи підлягає правочин обовязковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи не втрачена така можливість. У звязку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених ст.ст.218 та 220 Цивільного кодексу України. Згідно із ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Як вбачається з матеріалів справи, сторони при укладені 22 січня 2006 року договору купівлі-продажу нерухомого майна досягли згоди з усіх істотних умов такого договору та виконали усі умови цього договору, але відповідач ТОВ «Агро-Вест-2005» з моменту підписання договору і по даний час ухиляється від нотаріального посвідчення цього договору і на теперішній час нотаріальне посвідчення цього договору не є можливим з огляду на припинення відповідача юридичної особи. Суд вважає, що наведені обставини є підставою, відповідно до ч. 2 ст. 220, ст. 638 Цивільного кодексу України та п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 для визнання договору купівлі-продажу будівель та споруд зернотоку від 22 січня 2006 року дійсним. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Відповідно до ч.1 ст. 316 та ч.1 ст. 317 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1ст. 321 ЦК України). Статтею 328 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У відповідності до ст. 334 Цивільного кодексу України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майно, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Згідно із ст. 398 Цивільного кодексу України, право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом. Власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 Цивільного кодексу України). Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та положеннями Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Так, у Рішенні Європейського Суду від 29 листопада 1991 року у справі «[PERSON] Девелопмент Лтд. та інші проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. Зазначені сподівання, тобто те, на що розраховує позивач, як власник спірної квартири, відповідачем порушені. За статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і використання практики Європейського суду з прав людини» практика Європейського суду є джерелом права у національній правовій системі. З погляду Європейського Суду повага власності основний метод права, міжнародного й внутрішнього дотримання. У Конвенції говориться, що держава зобов'язана дотримувати, виконувати, зміцнювати, захищати й забезпечувати права власності фізичних і юридичних осіб. Порушення Конвенції й Протоколів будуть тоді, коли піде недотримання, невиконання й не забезпечення державою зазначених норм. Відповідно до ст. 1 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», Високі Договірні сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією права і свободи, визначенні в розділі І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод». В силу ст. 13 розділу І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Протокол № 1 стаття 1 «Захист власності» говорить «Кожна фізична або юридична особа має право на повагу своєї власності. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». Тим самим уКонвенції про захист прав людини і основоположних свобод чітко встановлено: право власності кожної фізичної і юридичної особи, неурядової організації й групи приватних осіб, повинне поважатися. У першу чергу ця повага повинна виходити від держави й втілюватися у вигляді прийняття законодавчих, виконавчих дій, що захищають право власності від незаконних зазіхань із боку кого б то не було. Згідно із ч. 3 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи вищезазначені обставини, норми чинного законодавства та ті факти, що, по-перше, сторони при укладені договору купівлі-продажу нерухомого майна від 22 січня 2006 року досягли згоди з усіх істотних умов такого договору та виконали усі умови цього договору, по-друге, положення даного договору не суперечать закону і не порушують права, свободи чи інтереси інших осіб та держави, по-третє, відповідач з моменту підписання договору і моменту припинення юридичної особи ухилявся від нотаріального посвідчення цього договору, а на теперішній час виконати ці дії неможливо, суд дійшов до висновку про законність, обґрунтованість та правомірність позовних вимог, у зв'язку з чим такий позов підлягає задоволенню. Враховуючи викладене,

Outcome: approved