Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-24 00:00:00

30.11.2015 року представник позивача звернувся до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що після смерті батьків позивачки - [PERSON], який помер [INFO], та [PERSON], яка померла [INFO], залишилось спадкове майно - право власності на землю (середню земельну частку) площею 1,5 га згідно Сертифікату серії [NUMBER] від 23.04.1997 року, та право власності на землю (середню земельну частку) площею 2,2 га згідно Сертифікату серії [NUMBER] від 26.05.1997 року, які розташовані на території Пнікутської сільської ради Мостиського району Львівської області. Стверджує, що позивачка як спадкоємець першої черги спадкування за законом спадщину після смерті батьків прийняла, оскільки проживала разом з ними на час їхньої смерті. Інші спадкоємці першої черги на дане спадкове майно не претендують. Однак, звернувшись до Мостиської державної нотаріальної контори для переоформлення спадщини позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, через те, що вищенаведені Сертифікати, які підтверджують право власності спадкодавців на земельні ділянки, не відповідає формі, затвердженій Кабінетом Міністрів України, у зв'язку із чим позивачка змушена звертатися до суду із даним позовом. З огляду на наведене, просить суд визнати за позивачкою [PERSON] право власності на землю (середню земельну частку) площею 1,5 га, та право власності на землю (середню земельну частку) площею 2,2 га, які розташовані на території Пнікутської сільської ради Мостиського району Львівської області, в порядку спадкування після смерті її батьків - [PERSON] та [PERSON] В судове засідання представник позивача не з'явився, проте подав заяву, в якій просить суд справу розглядати у його відсутності. Представник відповідача - Пнікутської сільської ради Мостиського району Львівської області у судове засідання не з'явився, однак подав заяву, в якій не заперечує проти позову та просить суд розглянути справу без його участі. Представник третьої особи - Мостиської державної нотаріальної контори у судове засідання не з'явився, проте подав до суду копії спадкових справ, заведених після смерті спадкодавців [PERSON] та [PERSON], а також заяву, в якій просить справу розглядати у його відсутності. Представник третьої особи - Відділу Держгеокадастру у Мостиському районі Львівської області у судове засідання не з'явився, проте подав до суду заяву, в якій просить справу розглядати у його відсутності та зазначає, що при вирішенні даної справи покладається на розсуд суду. Представник третьої особи - Реєстраційної служби Мостиського районного управління юстиції Львівської області у судове засідання не з'явився, проте подав до суду заяву, в якій просить справу розглядати у його відсутності та зазначає, що при вирішенні даної справи покладається на розсуд суду. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється Згідно із ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] відкрилась спадщина внаслідок смерті [PERSON] (батька позивачки), до складу якої входить право власності на земельну ділянку (середню земельну частку) площею 1,50 га без контурного визначення зовнішніх меж на місцевості, для ведення селянського (фермерського) або колективного господарства, що розташована на території Пнікутської сільської ради Мостиського району Львівської області, яка належала померлому на підставі Сертифікату на право приватної власності на землю (середню земельну частку) серії [NUMBER] від 23.04.1997року. Як вбачається із матеріалів спадкової справи №242/07, заведеної в Мостиській державній нотаріальній конторі, за життя спадкодавець [PERSON] склав заповіт від 01.09.1999 року, яким усе своє майно заповів дочці - [PERSON], позивачці у справі, яка на час відкриття спадщини проживала разом із батьком в с.Буховичі Мостиського району Львівської області, тобто у відповідності до ст.549 ЦК України в редакції 1963 року вчинила дії, які свідчать про прийняття нею спадщини. Спадкоємців, які б мали право на обов'язкову частку у спадщині після смерті [PERSON] чи претендують на таку, не має. Також судом встановлено, що 04.03.2001 року відкрилась спадщина внаслідок смерті [PERSON] (матері позивачки), до складу якої входить право власності на земельну ділянку (середню земельну частку) площею 2,20 га без контурного визначення зовнішніх меж на місцевості, для ведення селянського (фермерського) або колективного господарства, що розташована на території Пнікутської сільської ради Мостиського району Львівської області, яка належала померлій на підставі Сертифікату на право приватної власності на землю (середню земельну частку) серії [NUMBER] від 26.05.1997року. Як вбачається із матеріалів спадкової справи №47/07, заведеної в Мостиській державній нотаріальній конторі, за життя спадкодавець [PERSON] заповіту не складала, своїм майном не розпорядилася. Спадкоємцем першої черги спадкування за законом є дочка померлої - [PERSON], позивачка у справі, яка на час відкриття спадщини проживала разом з матір'ю в с.Буховичі Мостиського району Львівської області, тобто у відповідності до ст.549 ЦК України в редакції 1963 року вчинила дії, які свідчать про прийняття нею спадщини. Інших спадкоємців першої черги спадкування після смерті [PERSON], які б прийняли спадщину, крім позивачки [PERSON], немає. Разом з тим, як слідує із листів Мостиської державної нотаріальної контори №02-14/503 та №02-14/504 від 29.09.2015 року позивачка [PERSON] зверталася до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на вищезазначене спадкове майно, однак їй відмовлено у цьому у зв'язку із тим, що вищенаведені Сертифікати на право приватної власності на землю (середню земельну частку), які підтверджують право власності спадкодавців на спірні земельні ділянки, не відповідають формі, затвердженій постановою Кабінету Міністрів України від 12.10.1995року №801 «Про затвердження форми сертифіката на право на земельну частку (пай) і зразка Книги реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай)», а саме в даних сертифікатах відсутня назва колективного сільськогосподарського підприємства, членом якого був спадкодавець та не визначена вартість земельної частки (паю), у зв'язку із чим позивачка звернулася до суду із даним позовом. Вказані обставини сторонами не оспорюються та підтверджуються наявними у справі письмовими доказами, а саме: копіями свідоцтв про смерть спадкодавців [PERSON] та [PERSON]; копією свідоцтва про народження позивачки [PERSON]; копією свідоцтва про одруження між [PERSON] та [PERSON]; копіями Сертифікатів на право приватної власності на землю (середню земельну частку) серії [NUMBER] від 26.05.1997 року та серії [NUMBER] від 23.04.1997 року; копіями листів Мостиської державної нотаріальної контори №02-14/503 та №02-14/504 від 29.09.2015 року; копіями листів Пнікутської сільської ради Мостиського району Львівської області; копією матеріалів спадкової справи №242/07, заведеної після смерті [PERSON]; копією матеріалів спадкової справи №47/07, заведеної після смерті [PERSON] Відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (в редакції 2003 р.) Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, а тому, враховуючи, що спірні правовідносини виникли до набрання цим кодексом чинності, суд вважає, що при розгляді даної справи слід керуватися положеннями ЦК УРСР (в редакції 1963р.). Згідно ст. 524 ЦК УРСР в редакції 1963 року спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінене заповітом. Відповідно до ч.1 ст.529 ЦК УРСР в редакції 1963 року при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Відповідно до вимог ст. 548 цього кодексу для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Статтею 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. За змістом положень ст.ст.560, 561 цього кодексу спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. Практика Верхового Суду України (п. 23 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року) при розгляді справ даної категорії вказує на те, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Оскільки у даному випадку питання про право на спадщину не може бути вирішено в нотаріальному порядку шляхом видачі свідоцтва про право спадщину на спірне спадкове майно, тому це питання повинно бути вирішено у судовому порядку шляхом визнання права власності на вищевказане спадкове майно за позивачкою у порядку спадкування. В статті 55 Конституції України закріплено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способом захисту цивільних прав та інтересів згідно ст. 16 цього Кодексу може бути, зокрема, визнання права. Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Положення ст.ст.81,131 Земельного кодексу України визначають, що громадяни України набувають право власності на земельні ділянки, в тому числі на підставі спадкування. З огляду на наведене, оскільки судом безспірно встановлено, що на час відкриття спадщини спадкодавцям [PERSON] та [PERSON], батькам позивачки, належали спірні земельні ділянки площами 1,5 га та 2,2 га відповідно, без контурного визначення зовнішніх меж на місцевості, для ведення селянського (фермерського) або колективного господарства, що розташовані на території Пнікутської сільської ради Мостиського району Львівської області, та те, що позивачка [PERSON] є спадкоємцем в цілому майна своїх батьків та прийняла спадщину після їх смерті, беручи до уваги те, що інших спадкоємців, які претендують на спадщину, не має, суд приходить до висновку, що право власності на дане майно перейшло у порядку спадкування до позивачки, а тому є всі підстави для задоволення позову в повному обсязі та визнання за нею права власності на дане спадкове майно. На підставі викладеного,

Outcome: approved