Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-10 00:00:00

31.05.2018 року на адресу Кагарлицького районного суду Київської області надійшла позовна заява [PERSON] до Кагарлицької міської ради Київської області про визнання права власності на нежитлові приміщення, в якій позивач просив суд винести рішення, на підставі якого: - визнати за ним, - [PERSON] право власності на нежитлові приміщення позивача, що складаються з гаража під літ. А площею 18,3 кв.м., гаража під літ. а площею 22,2 кв.м., погреба під літ. Б площею 11,7 кв.м., що розташовані за адресою: [ADDRESS]. Свої позовні вимоги позивач в мотивувальній частині позовної заяви обгрунтовує наступними обставинами та нормами права. Рішенням 23 сесії 7 скликання Кагарлицької міської ради №233-22 від 30.03.2017 р. [PERSON] (далі-Позивач) було надано в оренду земельну ділянку загальною площею 0,006 га в [ADDRESS] для розміщення двох зблокованих споруд строком на 1 рік. На підставі вказаного рішення між Позивачем та Кагарлицькою міською радою 03.04.2017 р. було укладено договір оренди земельної ділянки, відповідно до якого Позивачу було передано в оренду вищевказану земельну ділянку площею 0,006 га згідно Акта прийому- передачі від 03.04.2017 р. Як визначено рішенням та договором оренди вказана земельна ділянка передана для розміщення двох зблокованих приміщень. Відповідно до технічного паспорту від 24.07.2017 р. виготовленого ФОП [PERSON] вказані зблоковані приміщення Позивача складаються з гаража під літ. А площею 18,3 кв. м., гаража під літ. а площею 22,2 кв. м., погреба під літ. Б площею 11,7 кв. м. Також, відповідно до технічного паспорту від 24.07.2017 р. вказані нежитлові приміщення побудовані в 1980 році. Згідно ч. 1 ст. 376 Цивільного кодексу України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Відтак, як випливає із вищезазначеної статті, самочинним будівництвом може визнаватись лише об'єкт нерухомого майна. Тим не менш, слід зауважити, що право власності на деяке нерухоме майно (навіть якщо воно є таким за своїм правовим режимом) не може визнаватись в судовому порядку на підставі ст. 376 ЦПК України. Роз'яснення кожної із ознак самочинного будівництва надане у Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» від 30.03.2012 № 6. Зокрема, це стосується «допоміжних» (господарсько побутових) приміщень. Так, розташовані на земельній ділянці поряд із житловим будинком господарсько-побутові будівлі й споруди: сараї, гаражі, літні кухні тощо відповідно до положень статей 186, 381 є приналежністю головної речі (будинку). Проте, слід зазначити, що нежитлові приміщення Позивача, які складаються з гаража під літ. А площею 18,3 кв. м., гаража під літ. а площею 22,2 кв. м., погреба під літ. Б площею 11,7 кв.м. не належать до будь-якого житлового будинку, оскільки є окремо стоячими будівлями, а тому їх не можна вважати приналежною річчю. У зв'язку із цим положення частини п'ятої статті 376 ЦК не є підставою для визнання за власником таких нежитлових приміщень як самостійного права власності. Вперше на законодавчому рівні було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об'єктів будівництва Постановою КМУ від 05 серпня 1992 року № 449, тобто до 05 серпня 1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності. Порядок оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна, на які відсутні акти прийняття їх в експлуатацію, наведені в ДБН АЗ. 1-3-94 «Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів» та в листі Державного Комітету України з будівництва та архітектури від 23 березня 1999 року №12/5, в якому зокрема роз'яснюється: по об'єктах, що збудовані до 05 серпня 1992 року, тобто до прийняття постанови КМУ від 05 серпня 1992 року №449, якою встановлено порядок введення в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним із документів є висновок про технічний стан будинків (будівлі), що складається БТІ. Відповідно до абз. 60 п.3.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва архітектури та житлової політики України від 24 травня 2001 року №127, не належать до самочинного будівництва індивідуальні житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, що побудовані до 05 серпня 1992 року. Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. Об'єкти, що збудовані до 05 серпня 1992 року, тобто до прийняття постанови КМУ від 5 серпня 1992 року №449, встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності, де одним із документів є висновок про технічний стан будинку (будівні), що складається БТІ. Виходячи зі змісту наведених нормативних актів, громадяни, які збудували житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські будівлі і споруди до 5 серпня 1992 року, могли за умови прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями отримувати правовстановлюючі документі на будинок, споруди, навіть якщо їх споруджено самовільно (самочинно) на земельній ділянці, яка перебуває в їх законному користуванні або у приватній власності. При проведенні технічної інвентаризації нежитлових приміщень Позивача самочинного будівництва не виявлено. Нежитлові приміщення побудовані до 5 серпня 1992 року, згідно Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна розділ З п. 3.2 не є самочинним будівництвом і не потребує введення в експлуатацію. Відповідно до п.3.1 Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення І та II категорії складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово- комунального господарства України 19.03.2013 року №95, прийняття в експлуатацію об'єктів, зазначених в п.1.1 розділу І цього Порядку (зокрема індивідуальних житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських споруд, збудованих у період з 05 серпня 1992 року до 12 березня 2011 року) здійснюється безоплатно територіальними органами Держархбудінспекції України за результатами технічного обстеження цих об'єктів шляхом реєстрації декларації про готовність об'єкта до експлуатації. Отже, будинки та господарські споруди, закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року, не підлягають прийняттю в експлуатацію. Згідно з п.3.1 цього Порядку документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних житлових будинків, садових будинків, господарських будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. Згідно з розділом 3.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна не належать до самочинного будівництва індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 05 серпня 1992 року. Таким чином, нежитлові приміщення Позивача, що складаються з гаража під літ. А площею 18,3 кв. м., гаража під літ. а площею 22,2 кв. м., погреба під літ. Б площею 11,7 кв. м., не належать до самочинного будівництва, а тому є всі підстави для визнання за ним право власності на вищезгадане нерухоме майно. За викладених обставин, враховуючи, що спірні нежитлові приміщення побудовані до 5 серпня 1992 року, відповідають наявним будівельним нормам і не потребують введення в експлуатацію, позовні вимоги Позивача про визнання права власності на це майно підлягають задоволенню. Згідно ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. 31.05.2018 року автоматизованою системою документообігу суду на підставі п. 15.4) Перехідних Положень ЦПК України для розгляду даної справи по суті був визначений суддя Кагарлицького районного суду Закаблук О.В. 11.06.2018 року Кагарлицьким районним судом на підставі ст.ст. 175, 177, 185, 187, 258, 260 ЦПК України винесено ухвалу, на підставі якої відкрито провадження у справі, та призначено підготовче судове засідання на 26.07.2018 року. 22.06.2018 року на адресу Кагарлицького районного суду надійшов письмовий відзив відповідача на позовну заяву позивача, в якій відповідач вказує наступне: У провадженні Кагарлицького районного суду Київської області знаходиться справа № 368/759/18 за позовом [PERSON] (далі - Позивач) до Кагарлицької міської ради (далі - Відповідач) про визнання права власності на нежитлові приміщення. Рішенням XXII сесії VII скликання Кагарлицької міської ради № 233-22-ХХІІ-\\/ІІ від ЗО березня 2017 року «Про надання в оренду земельної ділянки по [ADDRESS] ФОП [PERSON].» дійсно було надано в оренду ФОП [PERSON] земельну ділянку загальною площею 0,006 га в [ADDRESS] для розміщення двох зблокованих тимчасових споруд (торгівельні павільйони), строком на 1 (один) рік. На підставі вищезазначеного рішення між Кагарлицькою міською радою та ФОП [PERSON] укладено договір оренди земельної ділянки (далі - Договір) від 03 квітня 2017 року та зареєстровано у книзі записів державної реєстрації догорів оренди землі за № 134. Пунктом 1 Договору передбачено, що земельна ділянка передається у строкове платне користування для розміщення двох зблокованих тимчасових споруд, яка знаходиться на території Кагарлицької міської ради в межах населеного пункту по [ADDRESS] Відповідно до пункту 3 Договору на земельній ділянці відсутні об'єкти нерухомого майна. Згідно пункту 4 Договору земельна ділянка передається в оренду без об'єктів нерухомого майна. Пунктом 14 Договору встановлено, що земельна ділянка передається в оренду для будівництва та обслуговування будівель торгівлі. Водночас, зазначаємо, що ФОП [PERSON] жодних робіт по облаштуванню будівель торгівлі до цього часу не проводив. Отже, земельна ділянка згідно договору оренди земельної ділянки, укладеного між Кагарлицькою міською радою та ФОП [PERSON], надавалася для розміщення, саме, двох зблокованих тимчасових споруд, які не можуть передаватись у власність, а не для розміщення нежитлових приміщень. Посилання Позивача на ДБН АЗ. 1-3-94 «Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів» та, зокрема, на лист Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 23 березня 1999 року № 12/5-126 «Щодо оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна, на які відсутні акти прийняття їх в експлуатацію» в якому роз'яснюється: «...По об'єктах, що збудовані до 5 серпня 1992 року, тобто до прийняття Урядом України документу, яким встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним з документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі), що складається бюро технічної інвентаризації (до врегулювання цього питання законодавчими на нормативними актами)» є хибним, у зв'язку з тим, що у вищезазначеному листі є посилання на постанову КМУ від 05 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів державного замовлення», яка втратила чинність. У своїй позовній заяві Позивач зазначає, що відповідно до Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення І та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мережі затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово- комунального господарства України від 19.03.2013 року № 95 документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації права власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. Посилання на даний наказ є необгрунтованим, адже він втратив чинність. Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Частина 3 статті 376 ЦК України передбачає, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Норми вищезазначеної статті також роз'яснюються у постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)». Відповідач вважає, що суд не повинен заміняти органи, які зобов'язані видавати дозволи на будівництво й узгоджувати забудови; визнання права власності в судовому порядку має залишатися винятковим способом захисту права. Тому, суду необхідно з'ясувати, чи звертався Позивач до компетентних органів з питанням узаконення будівництва, та чи було відмовлено компетентними органами у вирішенні зазначеного питання. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved