Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-23 00:00:00

30 травня 2014 року [PERSON] звернулась до суду із згаданим позовом до відповідача, в якому прохає поновити її на роботі на посаді начальника дільниці КП «Міськсвітло», стягнути з підприємства середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 05.05.2014 року до дня поновлення на роботі та понесені нею судові витрати. Заявлені вимоги обґрунтовані позивачем тим, що 05.05.2014 року наказом директора КП «Міськсвітло» її було звільнено з посади начальника дільниці на підставі п.3 ст.40 КЗпП України у зв'язку із систематичним невиконанням працівником без поважних причин обов'язків покладених на нього трудовим договором. Вважаючи наказ директора незаконним, позивач наголошує про порушення відповідачем норм трудового законодавства. Після уточнення позовних вимог позивач остаточно прохає суд прийняти рішення про поновлення її на роботі на посаді начальника дільниці КП «Міськсвітло», стягнути на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 05.05.2014 року до дня поновлення на роботі у сумі 33000,62 грн., 1000 грн. допомоги на оздоровлення та 1500 грн. витрат на правову допомогу (а.с.88-89). В судовому засіданні позивач [PERSON] на її представник [PERSON] наполягали на задоволенні зазначених вимог з підстав, викладених в позовній заяві. Позивач [PERSON] пояснила, що наказами директора протягом 2013 року їй було декілька разів оголошено догану з позбавленням грошової премії. Вказані накази керівника на думку позивача є незаконними, і були видані як засіб здійснення на неї тиску у зв'язку із неприязними відносинами з керівництвом. Накази про дисциплінарні стягнення позивачем у встановленому порядку оскаржені не були. Представник відповідача Михайлик М.М. в суді позов не визнав повністю, про що надав письмові заперечення. Заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, дослідивши приєднані письмові докази, судом встановлено, що починаючи з 15.04.2005 року [PERSON] працювала на КП «Міськсвітло» і була звільнена з посади начальника дільниці 05.05.2014 року у зв'язку із систематичним невиконанням працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором, на підставі п.3 ст.40 КЗпП України. Вказані обставини не заперечувались сторонами під час розгляду справи в суді та підтверджуються наданими копіями трудової книжки [PERSON] та наказом № 46-ОК від 05.05.2014 р. про звільнення останньої. Відповідно до п.3 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначний строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лишу у випадках систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувались заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. Виходячи з викладеного, підставою для розірвання трудового договору за вказаною нормою КЗпП України є систематичне невиконання працівником трудових обов'язків. Згідно з роз'ясненнями, що містяться у Пленумі Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року №9, за передбаченими п.3 ст.40 КЗпП підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або зняті достроково (ст.151 КЗпП), і ті громадські стягнення, які застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни у відповідності до положення або статуту, що визначає діяльність громадської організації, і з дня накладення яких до видання наказу про звільнення минулого не більше одного року. Як вбачається з матеріалів справи, наказами директора КП «Міськсвітло» Комсомольської міської ради № 104 від 12.06.2013 р., № 160 від 25.07.2013 р., № 198/1 від 23.08.2013 р., до начальника дільниці [PERSON] були застосовані дисциплінарні стягнення у виді догани з позбавленням грошової премії за порушення п.п.2.4, 2.8, 2.15, 2.21 посадової інструкції (а.с.39,47,52,56). Вказаними пунктами посадової інструкції начальника дільниці КП «Міськсвітло» (а.с.11-14), з якою позивач була ознайомлена під особистий підпис, передбачені обов'язки щодо здійснення контролю за додержанням працюючими правил і норм охорони праці, виробничої і трудової дисципліни, правил внутрішнього трудового розпорядку (п.2.4); виконання правил внутрішнього трудового розпорядку, наказів та розпоряджень директора підприємства (п.2.8); організації складського та інструментального господарства дільниці (п.2.15); забезпечення зберігання закріпленого за парком майна (п.2.21). Згідно з наказами про застосування щодо [PERSON] дисциплінарних стягнень, остання: 1) в період з 04.06.2013 року по 06.06.2013 року незадовільно організувала складське господарство дільниці, не забезпечила зберігання матеріальних цінностей, внаслідок чого підприємство зазнало матеріальних втрат (наказ від 12.06.2013 року); 2) несвоєчасно виконала наказ керівника щодо складання заходів з підготовки до експлуатації в осінньо-зимовий період відповідних підрозділів в строк до 20.06.2013 року, та складання в строк до 28.06.2013 року заявок на запасні частини, матеріали, інструменти (наказ від 25.07.2013 року); 3) 27.07.2013 року не проконтролювала додержання трудового розпорядку підлеглими їй працівниками, внаслідок чого двірники [PERSON], [PERSON] та [PERSON] були відсутні на робочих місцях у робочий час (наказ від 23.08.2013 року). З письмових пояснень, які надавалися позивачкою адміністрації підприємства у зв'язку із зазначеними дисциплінарними проступками, [PERSON] підтверджувала наведені випадки порушення трудової дисципліни і фактично визнавала свою провину (а.с.40,48, 54, 58). В судовому засіданні позивач [PERSON] згадані письмові пояснення підтвердила. Але наполягала на тому, що порушення трудової дисципліни вчинялися ненавмисно. Розглянувши справу у межах заявлених вимог, суд вказує на те, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, з'ясуванню підлягають наступні обставини: факт порушення, привід до звільнення, додержання власником або уповноваженим ним органом передбачених статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правил і порядку застосування дисциплінарних стягнень. Зокрема, судом перевіряється обґрунтованість накладення стягнення, дотримання строків застосування стягнення, врахуванням керівництвом при звільненні працівника ступеня тяжкості вчиненого проступку, розміру заподіяної шкоди, обставин, за яких було вчинено проступок та попередньої роботи працівника, тощо. З огляду на викладене, суд вважає, що під час судового розгляду справи знайшло своє підтвердження факт систематичного невиконання [PERSON] без поважних причин покладених на неї обов'язків, тому підстав для скасування оскарженого наказу адміністрації та для поновлення її на роботі не вбачається. Із змісту резолютивної частини оскарженого наказу (п.1) вбачається, що відсутність позивачки на робочому місці у понеділок та вівторок 28 та 29 квітня 2014 року адміністрацією підприємства визнана адміністрацією підприємства прогулами (а.с.60). Однак, суд вважає, що в цій частині наказ №46-ОК є незаконним, так як відповідачем не надано суду доказів на підтвердження факту ознайомлення [PERSON] з наказом по підприємству №258 від 03.12.2013 року про робочий графік працівників на 2014 рік, яким працівникам підприємства, у тому числі позивачу, встановлювалися робочі дні (а.с.66). Суд вважає слушними доводи позивачки в цій частині, в яких вона посилається на наказ по підприємству №218 від 27.12.2012 року про робочий графік начальника ПКіО на 2013 рік, яким [PERSON] вихідними днями визначено саме понеділок та вівторок (а.с.10). Із змісту мотивувальної частини наказу №46-ОК вбачається, що відсутність [PERSON] на робочому місці 28 та 29 квітня 2014 року не є підставою для її звільнення і тому необґрунтованість визнання цих днів прогулами не впливає на законність її звільнення. В цій частині наказ №46-ОК позивачкою не оскаржував ся. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку та допомоги на оздоровлення, суд виходить з того, що відповідно до вимог ст.117 КЗпП України для покладення на відповідача відповідальності за несвоєчасну виплату належних працівникові сум та видачі трудової книжки необхідною умовою є вина власника або уповноваженого ним органу та порушення законних прав працівника. Відповідно до вимог ст.47 КзПП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Частиною 1 ст.116 КзПП передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Як встановлено судом, одночасно із звільненням бухгалтерію відповідача було зобов'язано провести повний розрахунок позивача із виплатою компенсації за невикористану відпустку. За таких обставин, вимога позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку задоволенню не підлягає, рівно як і вимога про стягнення допомоги на оздоровлення. З огляду на викладене, суд вважає позов [PERSON] таким, що задоволенню не підлягає у повному обсязі. Судові витрати у справі відповідно до ст.88 ЦПК України приймаються на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed