Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-12 00:00:00

31 серпня 2015 року до Кіровського районного суду міста Дніпропетровська звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON], про стягнення боргу за договором позики, в обґрунтування якого зазначив, що 23 квітня 2014 року між позивачем та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики, у відповідності до якого позивач надав відповідачу суму 2\~800,00 доларів США, відповідач в свою чергу зобовязався повернути позивачу кошти до 01 серпня 2014 року у гривневому еквіваленті на день повернення. Станом на 31 серпня 2015 року відповідач грошові кошти у добровільному порядку не повернув, у звязку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь грошові кошти у розмірі 76\~636,42 грн., з яких 59\~319,23\~грн. основна сума боргу, 15\~233,18\~грн. сума щомісячних процентів від суми позики, 1\~869,83 грн. сума трьох процентів річних від простроченої відповідачем суми позики, 214,18 грн. сума трьох процентів річних від несплачених відповідачем щомісячних процентів від суми позики, та стягнути судові витрати по справі. (а.с.1-5) Представник позивача у судовому засідання позовні вимоги підтримав в повному обсязі, позов просив задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечував. (а.с.37-38) Відповідач у чергове судове засідання не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. За таких обставин суд вважає за можливим розглянути дану цивільну справу у заочному порядку відповідно до вимог Глави 8 Розділу ІІІ ЦПК України (а.с.а.с.17,19,23,36). Дослідивши матеріали даної цивільної справи, заслухавши представника позивача, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, з таких підстав. Судом встановлено, 23 квітня 2014 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, на підставі якого [PERSON] отримав від [PERSON] дві тисячі вісімсот доларів, які зобовязався повернути до 01 серпня 2014 року, що підтверджується розпискою від 23 квітня 2014 року. (а.с.12) Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України). Статтею 526 ЦК України зазначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша стаття 1050 ЦК України). За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Приймаючи до уваги, що відповідачем було порушено строки повернення позики, суд вважає, що у позивача наявні підстави вимагати від позивача сплати трьох проценти річних від простроченої суми позики за період з 02 серпня 2014 року по 31 серпня 2015 року (дату предявлення позову), що складає 88,26 доларів США. Вирішуючи питання про валюту виконання зобовязання суд виходить з наступного. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України). Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобовязання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і фактичного його виконання є національна валюта України гривня. Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобовязання, передбачені, зокрема, у статті 1048 ЦК України, та при застосуванні статті 625 ЦК України. Саме такого правового висновку дійшов Верховного Суду України в постанові від 02 липня 2014 року у справі № 6-79 цс14. За змістом договору позики відповідач зобовязався в строк до 01 серпня 2014 року повернути суму 2\~800 доларів США в гривневому еквіваленті на дату повернення. Також він мав сплатити три відсотки річних за прострочення виконання грошового зобовязання. В гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ на день предявлення позову сума основного боргу 2\~800 доларів США становить 59\~319,23 грн., сума трьох відсотків річних 88,26 доларів США 1\~869,83 грн. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Докази виконання відповідачем його зобовязань по сплаті грошових коштів суду надані не бути, у звязку з чим сума заборгованості має бути стягнута в судовому порядку. При вирішені питання щодо вимог позивача в частині стягнення суми щомісячних процентів від суми позики у розмірі 719,04 доларів США та суми трьох процентів річних від несплачених відповідачем [PERSON] щомісячних процентів від суми позики у розмірі 10,11 доларів США суд виходить з такого. Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до ст.\~27 Закону України «Про Національний банк України» Національний банк встановлює порядок визначення облікової ставки та інших процентних ставок за своїми операціями. Відповідно до абз.\~3 п.1.1. Положення про процентну політику Національного банку України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 серпня 2004 року №\~389, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 02 вересня 2004 року за №\~1092/9691 (з наступними змінами та доповненнями) облікова ставка Національного банку один з монетарних інструментів, за допомогою якого Національний банк установлює для суб'єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів на відповідний період, і є основною процентною ставкою, яка залежить від процесів, що відбуваються в макроекономічній, бюджетній сферах та на грошово-кредитному ринку. Відповідно до останнього абзацу п.3.2. вказаного Положення Національний банк під час визначення облікової ставки враховує й інші фактори, які можуть вплинути на вартість коштів у національній валюті, інфляційні або девальваційні очікування, процентні ставки рефінансування, які використовуються центральними банками країн, що мають тісні торговельно-економічні зв'язки з Україною тощо. Таким чином, облікова ставка Національного банку України встановлюється лише у національній валюті, що унеможливлює її застосування до зобовязань, визначених в валюті іншої країни, оскільки вартість залучених та розміщених грошових коштів в іноземній валюті відрізняється від факторів, що впливають на гривню. Посилання позивача на судову практику не можуть бути взяті до уваги, оскільки у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року висловлена правова позиція щодо валюти виконання зобовязань, виражених в іноземній валюті, а також щодо права сторін визначати розмір процентів за користування позиковими коштами. Питання можливості нарахування процентів на зобовязання, виражені в іноземній валюті, за обліковою ставною Національного банку України, встановленою для гривні, у цій справі Верховним Судом України не аналізувались. При таких обставинах, суд приходить до висновку, що положення ст.\~1048 Цивільного кодексу України про визначення процентів за користування позиковими коштами на рівні облікової ставки Національного банку України не можуть бути застосовані до зобовязань, виражених в іноземній валюті, у звязку з чим у цій частині позовних вимог слід відмовити. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат на підставі ст. 88 ЦПК України, враховуючи результат розгляду справи, суд вважає за необхідне судові витрати понесені позивачем (а.с. 1) покласти на відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, що становить 611,89 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial