Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-09 00:00:00

29.09.2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Державного агентства автомобільних доріг України та Служби автомобільних доріг у Миколаївській області про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, мотивуючи тим, що працював на посаді першого заступника начальника Служби. У звязку з виниклим конфліктом з керівником Служби змушений був написати заяву про звільнення з посади за згодою сторін з 15.08.2016 року. Однак, без його згоди звільнений був з 23.08.2016 року згідно п. 1 ст. 36 КЗпП, що не відповідає вимогам діючого трудового законодавства України. Крім того, звільнення позивача відбулося у період його знаходження на лікарняному у звязку з погіршенням стану здоровя в наслідок виниклого конфлікту з керівником Служби. За такого вважає наказ про своє звільнення незаконним, підлягаючим скасуванню та таким, що порушує його права. Просить скасувати наказ про звільнення, стягнути середню заробітну плату за час вимушеного прогулу у сумі 85155 грн. за період з 03.09.2016 року по теперішній час, внести відповідний запис до трудової книжки та стягнути з відповідачів спричинену моральну шкоду по 5000 грн. з кожного. В судовому засіданні позивач та його представник вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Представник Державного агентства автомобільних доріг України до суду не зявився, надав письмові заперечення де вказав, що отримав подання Служби з заявою позивача лише 18 серпня 2016 року, а тому фактично був позбавлений можливості вчасно, за вказаною в заяві датою звільнити позивача, просив позов залишити без задоволення та розглянути справу за його відсутності. Представник Служби автомобільних доріг у Миколаївській області у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив залишити їх без задоволення, посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність. Заслухав сторони та дослідивши надані документи, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного: Судом встановлено, що Служба автомобільних доріг у Миколаївській області, згідно Положення про Службу автомобільних доріг у Миколаївській області, є державною організацією, що належить до сфери управління центрального органу державної виконавчої влади - Державного агентства автомобільних доріг України, підвідомча йому та здійснює функції з управління автомобільними дорогами загального користування і є одержувачем бюджетних коштів, що спрямовуються на розвиток мережі автомобільних доріг загального користування Миколаївської області. Починаючи з 01.10.2014 року, на підставі Наказу Державного агентства автомобільних доріг України №474-К від 22.08.2016 р. позивач був призначений та працював в Службі автомобільних доріг у Миколаївській області на посаді першого заступника начальника Служби. В серпні 2016 року позивач написав заяву про своє звільнення за згодою сторін з 15.08.2016 р. Того ж дня позивачу стало зле, в нього стався гіпертонічний криз, тому він з 16.08.2016 р. по 02.09.2016 р. перебував на стаціонарному лікуванні в Миколаївській міській лікарні №1 про що свідчить листок непрацездатності серія АВЦ №445234 від 02.09.2016 р. Судом також встановлено, що з 15.08.2016 р. позивача не звільнили, а коли, він 05.09.2016 р. вийшов на роботу, то дізнався про своє звільнення з посади з 23.08.2016 р. згідно п. 1 ст. 36 КЗпП на підставі Наказу Укравтодору №451-К від 22.08.2016 р. Окрім того, на підставі Наказу начальника Служби за №42-К від 23.08.2016 р. з позивачем був проведений повний розрахунок, а саме виплачено заробітну плату за відпрацьований час за серпень 2016 року за 11 робочих днів у сумі 3692,00 грн. та компенсацію за невикористану відпустку за 33 календарних дні у сумі 11106,48 грн. з урахуванням податків та зборів. В цей же день 05.09.2016 р. позивач написав на імя в. о. начальника Служби автомобільних доріг у Миколаївській області [PERSON] заяву, в якій просив оплатити йому листок непрацездатності та видати копії його заяви та наказу про звільнення, а також довідки про доходи. Вказані документи, а також трудову книжку з записом про звільнення позивач отримав того ж числа. 06 вересня 2016 року позивач надав листок непрацездатності з 16.08.2016 року по 02.09.2016 року на 18 календарних днів, який було оплачено в сумі 6867,36 грн. з урахуванням податків і зборів. Не погоджуючись з наказом про звільнення позивач звернувся до суду з даним позовом. Згідно п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін. Передбачена п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України угода сторін є самостійною підставою припинення трудового договору, яка відрізняється від розірвання трудового договору з ініціативи працівника і з ініціативи власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу тим, що в цьому разі потрібне спільне волевиявлення сторін, спрямоване на припинення трудових правовідносин в обумовлений строк. Припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, але пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою. Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП можуть бути в письмовій або в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 статті 36 КЗпП і раніше домовлена дата звільнення. В даному випадку підтвердженням ініціативи позивача про звільнення за угодою сторін є подана ним власноручно написана заява від 12.08.2016 року про звільнення з роботи за згодою сторін з 15.08.2016 року. Відтак, в цей момент сторони уклали угоду про припинення трудових відносин за згодою сторін, у якій узгодили дату звільнення 15.08.2016 року, однак Державним агентством автомобільних доріг України було винесено наказ №451-К від 22.08.2016 року про звільнення позивача з 23.08.2016 року, з вказаним наказом позивач був ознайомлений 05.09.2016 року, про що свідчить наявний його підпис на наказі. Тобто, позивач був звільнений у строк не оговорений сторонами. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ст. ст. 10, 60 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, що мають значення для справи. Факти, що входять в предмет доказування, визначені у ч. 1 ст. 179 ЦПК України. За ч. 2 ст. 59 зазначеного Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Питання допустимості і належності доказів у цивільному судочинстві регламентується ст. ст. 58, 59 ЦПК України. Допустимість доказу - це відповідність його процесуальній формі (засобів доказування) вимогам закону. У п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснено, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін) договір припиняється у строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Оскільки взаємної згоди про звільнення позивача за угодою сторін з 23.08.2016 р. не було, суд приходить до висновку, що звільнення позивача з 23.08.2016 р. відбулось з порушенням процедури звільнення по п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, а отже позовні вимоги щодо скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та зобовязання внести відповідний запис до трудової книжки, є такими, що підлягають задоволенню. Згідно з частиною 2 статті 235 КЗпП України, при прийнятті рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більше ніж за один рік. Таким чином, задоволенню також підлягає позовна вимога про стягнення на користь позивача заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 03 вересня 2016 року по 10 квітня 2017 року в розмірі середньомісячного заробітку відповідно до Порядку розрахунку середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року. Вказане передбачено також пунктом 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06 листопада 1992 року - у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично відпрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100. На підставі п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМ України №100 від 08 лютого 1995 року, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Відповідно до п. 8 цього ж порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Згідно довідки про доходи середньоденний заробіток позивача становить 567,70 грн. Сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 03 вересня 2016 року по 10 квітня 2017 року за 150 робочих дні становить 85155,00 грн. (150дн. х 567,70 грн. = 85155,00 грн.). Однак, вказана сума підлягає частковому стягненню, оскільки позивач отримав заробіток у Службі автомобільних доріг у Миколаївській області по 05 жовтня 2016 року включно, враховуючи оплату за 33 календарних дні невикористаної відпустки, а за такого на користь позивача належить стягнути 74368,70 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу без утримання прибуткового податку та інших обовязкових платежів. Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Враховуючи надані позивачем в суді пояснення та докази, а також встановлені обставини, суд вважає заявлені вимоги про стягнення з відповідачів на користь позивача спричиненої моральної шкоди у сумі по 5000 грн. не підлягаючими задоволенню за їх необґрунтованістю. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, позов задоволено частково, то згідно ст. 81, 88 ЦПК України з відповідачів слід стягнути судовий збір на користь держави.

Outcome: partial