Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-11 00:00:00

31.01.2018 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на нерухоме майно, вимоги у якому під час розгляду справи уточнив, зазначивши, що 30 травня 1997 року він уклав з [PERSON] договір купівлі-продажу гаражу, розташованого за адресою: [ADDRESS]., за ціною 1360 грн. Вказаний договір було зареєстровано Синельниківським філіалом Придніпровської товарної біржі 30 травня 1997 року за №088/Ф3 на підставі ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», який нотаріально посвідчений не був. За вказаним договором позивач сплатив відповідачу вартість гаражу, що зазначена у договорі, а відповідач отримавши всю суму грошових коштів за договором, передав [PERSON] гараж у володіння, претензій не мав. Зазначеним гаражем позивач користується з моменту реєстрації договору купівлі-продажу по сьогоднішній день. На теперішній час нотаріус відмовляє позивачу у проведенні перереєстрації, у зв'язку із тим, що вказаний договір купівлі-продажу, посвідчений СФ Придніпровською товарною біржою є недійсним та підлягає обов'язковому затвердженню у судовому порядку, оскільки нотаріально не посвідчений. Відповідно до рішення виконкому Синельниківської міської ради від 26.10.2017 року №264, гаражу була присвоєна адреса. Позивач зазначає, що сторони договору свої обов'язки виконали у повному обсязі і позивач вступив у право володіння, користування та розпорядження гаражем, яким володіє і зараз. Відсутність реєстрації вказаного майна в реєстрі нерухомого майна не дає можливості вільно розпоряджатися вказаним майном. В зв'язку із викладеним. позивач просить суд визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна, що розташоване за адресою: [ADDRESS] від 30 травня 1997 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], який зареєстровано Синельниківським філіалом Придніпровської товарної біржі за №088/Ф3; визнати за [PERSON] право приватної власності на гараж, розташований за адресою: [ADDRESS] загальною площею 24,00 кв.м. До початку проведення судового засідання позивач надав суду заяву про розгляд справи без його участі та підтримання уточнених вимог. Відповідач, будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України,в судове засідання не з'явився без повідомлення причин та без подання відзиву. Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином. Згідно умов та порядку, визначених ст.ст. 280, 281 ЦПК України, зі згоди позивача, суд ухвалює заочне рішення. Таким чином, суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності прийшов до наступного. Згідно договору купівлі-продажу нерухомого майна №088/Ф3 від 30 травня 1997 року, посвідченого Придніпровською товарною біржею, [PERSON] продав [PERSON] гараж, загальною площею 24,00 кв.м, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] Даний договір зареєстрований на Придніпровській товарній біржі, із зазначенням про те, що останній, на підставі ст. 15 Закону України «Про товарні біржі» не підлягає нотаріальному посвідченню (а.с.4). 15 серпня 2017 року КП «Синельниківське міжміське бюро технічної інвентаризації», виготовило технічний паспорт на гараж, розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с.5-7). Згідно рішення виконавчого комітету Синельниківської міської ради Дніпропетровської області від 20 жовтня 2017 року №264, вирішено присвоїти адресу [ADDRESS], що належить [PERSON], згідно договору купівлі-продажу нерухомого майна від 30 травня 1997 року №088/Ф3 (а.с. 8) Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 1 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Таким чином на спірні правовідносини поширюється дія норм ЦК УРСР 1963 року, чинного на час їх виникнення. Відповідно до ст. 49 Закону України «Про власність», чинного на час виникнення спірних правовідносин, володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. За змістом ст.ст.128, 153 ЦК УРСР, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 47 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Частиною 1 ст.48 ЦК УРСР передбачено, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР (1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно ст. 15 Закону України «Про товарні біржі» не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01.07.2004 року № 1952-1 право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. На підставі цього Закону реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна. За загальним правилом, право власності у набувача за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом чи договором (ч.1 ст.128 ЦК України (1963 року)), а у відповідності зі ст.153 ЦК України (1963 року) договір вважається укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору. Як вбачається з положень, укладеного 30 травня 1997 року на Придніпровській товарній біржі договору купівлі-продажу нерухомого майна, сторони за договором [PERSON], з одного боку і [PERSON], з іншого боку, уклали даний договір, здійснили купівлю-продаж належного продавцю на праві приватної власності гаражу. Сторони усі умови за договором виконали. Згідно з п. 4 вищевказаного договору гараж продано за 1360 грн. 00 коп., які були отримані продавцем від покупця до підписання угоди. Доказів того, що сторони заперечували укладений договір, згідно до вимог ст.237 ЦК УРСР, суду не було надано. За таких обставин суд вважає укладений договір дійсним. Отже, покупець повністю виконав умови договору купівлі-продажу гаражу, сплатив за придбане майно грошові кошти, користується ним, договір зареєстрований на Придніпровській товарній біржі, у передбаченому законом порядку, угода купівлі-продажу з підстав недотримання нотаріальної форми судом не визнавалася недійсною, позивач за основними вимогами, на підставі ст.ст. 128, 153 ЦК УРСР і ст.49 Закону України «Про власність» набув право власності на гараж та правомірно володіє ним. Передбачених законом підстав для не визнання дійсним неоспореного договору купівлі-продажу зазначеного нерухомого майна, в судовому порядку відсутні. Статтею 392 діючого ЦК України передбачено право власника майна на пред'явлення позову про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Таким чином, суд вважає необхідним позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, як законно обґрунтовані, підтверджені документально та визнані відповідачем. На підставі викладеного та ст.ст.128,153,224 ЦК УРСР 1963 року, ст.49 Закону України «Про власність», ст.15 Закону України «Про товарні біржі», ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухого майно та їх обмежень», п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, ст. 392 ЦК України,

Outcome: approved