Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-28 00:00:00

30.10.2018 року позивач [PERSON] звернулася до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до [PERSON], законного представника [PERSON], треті особи: центр надання адміністративних послуг Білоцерківської міської ради, служба у справах дітей Білоцерківської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації, посилаючись на наступні обставини. Їй на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом на право власності на житло № [NUMBER], видане виконкомом Білоцерківської міської Ради народних депутатів Київської області від 17.07.1996 р. На жилій площі квартири зареєстровані троє осіб: вона, онук [PERSON] та [PERSON]. Проте в квартирі фактично проживає вона разом з дітьми. Вона з онуком [PERSON] проживає разом з 1998 р. В 2012 р. він одружився з [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, яку вона додає до позовної заяви. Від шлюбу у них народилася дочка [PERSON], [INFO]. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 31.10.2014 р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. [PERSON] разом з дочкою [PERSON] переїхали проживати за адресою реєстрації [PERSON]: [ADDRESS], де проживають до даного часу. [PERSON] з дочкою залишили житлову площу квартири добровільно. [PERSON] не приймає участі в утриманні майна та в оплаті комунальних послуг, факт реєстрації правнучки [PERSON] за адресою : [ADDRESS], створює для неї ряд незручностей, є перешкодою у здійсненні прав щодо користування та розпорядження належним їй майном. Внук [PERSON] з 2017 р. несе військову службу за контрактом, і на даний час перебуває в зоні ООС. Вважає, що [PERSON] втратила право користування житловою площею квартири, оскільки вона відсутня на ній без поважної причини понад один рік, тому що проживає разом зі своєю матір'ю за іншою адресою. Оскільки [PERSON] являється малолітньою дитиною, то законним представником є мати [PERSON]. Просила суд визнати [PERSON], [INFO], такою, що втратила право на користування житловою площею квартири [ADDRESS], зобов'язавши Центр надання адміністративних послуг при Білоцерківській районній державній адміністрації зняти [PERSON], [INFO], з реєстраційного обліку за адресою: квартири [ADDRESS] та стягнути з [PERSON] на її користь судовий збір ( а.с. 3-4 ). Ухвалою судді 23 листопада 2018 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у вищезазначеній цивільній справі. Постановлено провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання на 11 годину 00 хвилин 20 грудня 2018 року ( а. с. 16-17 ). 12 грудня 2018 року за вх. № 40945 судом отримано відзив на позовну заяву від [PERSON], в якому остання просила суд відмовити [PERSON] в задоволенні позову, мотивуючи тим, що на даний час вони з колишнім чоловіком - [PERSON] дійсно розлучені, проте батько дитини не позбавлений батьківських прав стосовно дитини. Спору стосовно місця проживання дитини між нею та [PERSON] не виникало. Як зазначає позивач у абзаці другому позовної заяви [PERSON] є онуком і він зареєстрований у квартирі у якій також зареєстрована його дочка [PERSON] - відповідач. Згідно ч.2 ст.405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла та законом. Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них ким вона проживає. Згідно ч. 1 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла, десяти років, визначається за згодою батьків. У зв'язку із вищевикладеним вважає, що позивачем не доведено факт відсутності за місцем реєстрації відповідача, оскільки позивачем не додано до позовної заяви необхідних доказів, що б могли це підтвердити. Будь які витрати стосовно комунальних послуг, про які зазначає позивач, повинен нести її колишній чоловік, оскільки дитина не має самостійного заробітку, а [PERSON] є законним представником їхньої спільної дитини, який також зареєстрований у квартирі позивача ( а. с. 30-31). Ухвалою суду від 28 січня 2019 року постановлено закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на 12 годину 00 хвилин 01 березня 2019 року ( а. с. 19 ). В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] кожний окремо підтримали позовні вимоги, надали пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві та просили позов задовольнити. [PERSON] просила судові витрати залишити за нею. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про час, місце та дату слухання справи повідомлена належним чином, про що в матеріалах справи свідчить наявна розписка. Просила проводити розгляд справи у її відсутність. Треті особи: центр надання адміністративних послуг Білоцерківської міської ради та служба у справах дітей Білоцерківської міської ради в судове засідання не з'явилися, про час, місце та дату слухання справи повідомлені належним чином. Суд, вислухавши пояснення позивача, представника позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги позивача [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Судом встановлені фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], що підтверджується наявним в матеріалах справи свідоцтвом на право власності на житло № [NUMBER], видане виконкомом Білоцерківської міської ради народних депутатів Київської області від 17.07.1996 року ( а. с. 5 ). Згідно довідки про місце проживання та склад сім'ї від 20.06.2018 року за вих. № 2986, виданої [PERSON] Управлінням адміністративних послуг Білоцерківської міської ради Київської області убачається, що за адресою: [ADDRESS] зареєстровано 3 члени сім'ї: заявник - [PERSON], [INFO], онук - [PERSON], [INFO] та правнучка - [PERSON], [INFO] ( а. с. 6 ). Встановлено, що батьками [PERSON], [INFO] є [PERSON] та [PERSON], про що в матеріалах справи свідчить наявне свідоцтво про народження ( а. с. 8 ). Згідно наявного в матеріалах справи заочного рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 31 жовтня 2014 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано ( а. с. 9 ). Звертаючись з вищезазначеною позовною заявою позивач наголошує на тому, що [PERSON] не приймає участі в утриманні майна та в оплаті комунальних послуг, факт реєстрації правнучки [PERSON] створює для неї ряд незручностей, перешкодою у здійсненні прав щодо користування та розпорядження належним їй майно. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5, 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Відповідно до статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Згідно з приписами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який, зокрема, вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Стаття 13 Конвенції гарантує кожному, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, право на ефективний спосіб юридичного захисту в національному органі. А статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. У той же час, у пункті 36 рішення від 09 грудня 2010 року у справі «Буланов і Купчик проти України», Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов'язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке, відповідно до практики Суду, включає не тільки право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Така сама правова позиція викладена Європейським судом з прав людини й у пункті 50 рішення від 13 січня 2011 року у справі «Чуйкіна проти України» та інших рішення Суду. У свою чергу національне законодавство України встановлює наступне. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно із ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно із ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З боку позивача не надано до суду жодного належного та допустимого доказу того, що [PERSON], [INFO], яку позивач просить суд визнати такою, що втратила право на користування житлом, оскільки остання без поважних причин у відповідності до вимог ст. 405 ЦК України відсутня за місцем реєстрації. Так, згідно з частинами першою, четвертою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 Сімейного кодексу України). Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відтак, у справі № 759/19394/15-ц (провадження № 61-9128св18) Верховний Суд в постанові від 27 грудня 2018 року зазначив, що малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт його не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення його права користування цим житлом. Доводи про те, що фізична особа, яка не досягла десяти років, може бути зареєстрована лише з тим із батьків, з яким вона проживає, не заслуговують на увагу, оскільки вищенаведена стаття 29 ЦК України не пов'язує місце проживання особи з її реєстрацією. Аргументи про те, що оскільки малолітня не проживає в належній позивачу квартирі та зареєстрована у ній лише формально, то вона вважається такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, також не заслуговують на увагу. Через свій вік малолітня дитина не може самостійно обирати місце проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення дитини права користування належним його батьку житлом. Таким чином, Верховний Суд у справі № 759/19394/15-ц (провадження № 61-9128св18) сформував два важливі висновки: 1) дитина до 10 років не може самостійно обирати місце проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення дитини права користування належним батьку житлом; 2) незважаючи на визначення місця проживання дитини за рішенням суду з одним з батьків, фізична особа, яка не досягла десяти років, може бути зареєстрована в житлі іншого з батьків, адже стаття 29 ЦК України не пов'язує місце проживання особи з її реєстрацією. Отже, дитині, яку позивач хоче визнати такою, що втратила право користування житловим приміщенням на день ухвалення судового рішення виповнилося лише шість років. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Такими чином, враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] в частині визнання [PERSON], [INFO] такою, що втратила право користування житловим приміщенням є такими, що не підлягають задоволенню. Стосовно позовних вимог позивача [PERSON] в частині зобов'язання центр адміністративних послуг при Білоцерківській районній державній адміністрації зняти [PERSON],[INFO] з реєстраційного обліку за адресою: квартира [ADDRESS], то суд приходить до наступного. Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи крім інших підстав здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Отже, за приписами ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» судове рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, є підставою для зняття з реєстрації місця проживання особи. Як зазначено у п. 34, 36 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Отже, вирішуючи позовні вимоги в частині зняття відповідача з реєстраційного обліку за вищевказаною адресою, суд виходить з того, що повноваження реєстрації та зняття з реєстрації місця проживання до компетенції суду не належать. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Враховуючи встановлені у справі фактичні обставини та наведені норми матеріального права, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову у повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Згідно із п. 1 ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на - відповідача. Оскільки, в задоволенні позовних вимог позивача [PERSON] відмовлено, то не підлягають стягненню з відповідача і понесені позивачем судові витрати при зверненні до суду. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed