Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-15 00:00:00

6 жовтня 2015 р. позивач звернувся в суд із позовом до відповідача, в якому просить: поновити його на посаді дорожнього робітника у представництві «ОНУР ТААХХУТ ТАШИМАДЖИЛИК ІНШААТ ТІДЖАРЕТ ВЕ САНАЇ АНОНІМ ШИРКЕТІ»; стягнути з відповідача, який здійснює сою господарську діяльність через представництво «ОНУР ТААХХУТ ТАШИМАДЖИЛИК ІНШААТ ТІДЖАРЕТ ВЕ САНАЇ АНОНІМ ШИРКЕТІ», на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 22 серпня 2015 р. до дня поновлення на роботі; стягнути з відповідача, який здійснює сою господарську діяльність через представництво «ОНУР ТААХХУТ ТАШИМАДЖИЛИК ІНШААТ ТІДЖАРЕТ ВЕ САНАЇ АНОНІМ ШИРКЕТІ», на його користь оплату за 95 год. роботи в надурочний час (з 1 серпня 2015 р. по 22 серпня 2015 р.) в розмірі 6802 грн. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що наказом представництва «ОНУР ТААХХУТ ТАШИМАДЖИЛИК ІНШААТ ТІДЖАРЕТ ВЕ САНАЇ АНОНІМ ШИРКЕТІ» №592 від 18 вересня 2015 р. його було звільнено з роботи у зв'язку із прогулами без поважних причин. Однак звільнення вважає незаконним, оскільки інженер-будівельник представництва «ОНУР ТААХХУТ ТАШИМАДЖИЛИК ІНШААТ ТІДЖАРЕТ ВЕ САНАЇ АНОНІМ ШИРКЕТІ» [PERSON] з особистої неприязні прийняв рішення про відсторонення його від виконання обов'язків дорожньої робітника - заявив про звільнення з роботи та наказав покинути робоче місце. Він двічі 1 та 3 вересня 2015 р. звертався на адресу керівництва представництва із письмовими заявами-скаргами на незаконні дії інженера-будівельника представництва [PERSON], однак письмових відповідей не отримав. 19 вересня 2015 р. отримав запрошення прибути в офіс представництва для отримання трудової книжки і розрахункових. У зв'язку із незаконним звільненням, просить поновити його на попередній посаді та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу. Крім того, просить стягнути з відповідача на його користь 6802 грн. за роботу в понадурочний час за серпень 2015 року. У судовому засіданні позивач позов підтримав, дав пояснення аналогічні змісту позовної заяви, просить позов задовольнити. Крім того, ствердив суду, що 22 серпня 2015 р. перебував на роботі, однак [PERSON] його відсторонено від виконання обов'язків. А відтак він з цього часу і до 18 вересня 2015 р. не виходив на роботу та не працював. Представник відповідача у судовому засіданні, згідно з поданими письмовими запереченнями, проти позову заперечив, з підстав, що позивач вчинив прогул, а відтак його звільнення відбулося правомірно відповідно до норм чинного законодавства. При звільненні з позивачем було проведено повний розрахунок, в тому числі із врахуванням понаднормових годин. Просить повністю відмовити у задоволенні позовних вимог. Заслухавши пояснення учасників судового процесу та показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши надані суду докази і з'ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, з врахуванням положень ст.ст.57-59 ЦПК України. Згідно зі ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. При цьому дані докази повинні бути належними та допустимими, як це передбачено ст.ст.58-59 ЦПК України. Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд повинен свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.4 ст.60 ЦПК України). Згідно із ч.1 ст.179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до матеріалів справи 18 березня 2015 р. між позивачем [PERSON] та представництвом «ОНУР ТААХХУТ ТАШИМАДЖИЛИК ВЕ ТІДЖАРЕТ ЛІМІТЕД ШИРКЕТІ», яке перенайменовано на «ОНУР ТААХХУТ ТАШИМАДЖИЛИК ІНШААТ ТІДЖАРЕТ ВЕ САНАЇ АНОНІМ ШИРКЕТІ», укладено строковий трудовий договір, строком дії з 18 березня 2015 р. по 31 грудня 2015 р., згідно з яким позивач приймається на посаду дорожнього робітника підприємства. Умовами даного договору передбачено оплату праці - оклад працівника становить 4500 грн. згідно з штатним розписом; встановлено 6-денний робочий тиждень тривалістю 40 год., вихідний день - неділя. На підставі наказу №80 від 18 березня 2015 р. про прийняття позивача на посаду внесено запис до трудової книжки позивача. Наказом представництва «ОНУР ТААХХУТ ТАШИМАДЖИЛИК ІНШААТ ТІДЖАРЕТ ВЕ САНАЇ АНОНІМ ШИРКЕТІ» №592 від 18 вересня 2015 р. позивача, дорожнього робітника, звільнено 18 вересня 2015 р. у зв'язку із прогулами без поважних причин з 22 серпня 2015 р. по 18 вересня 2015 р. згідно п.4 ст.40 КЗпП України, про що зроблено відповідний запис у трудовій книжці. Підставами для звільнення у зв'язку із прогулом слугували: доповідна записка інженера-будівельника [PERSON], акти про відсутність позивача на робочому місці, заява-пояснення позивача; табель обліку робочого часу. Відповідно до п.4 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. У п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06.11.1992 р. з наступними змінами роз'яснено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Відповідно до наказу відповідача від 18 вересня 2015 р. позивача звільнено у зв'язку із прогулами без поважних причин з 22 серпня 2015 р. по 18 вересня 2015 р. Відсутність позивача на роботі з 25 серпня 2015 р. (23 серпня 2015 р. - неділя, що є вихідним днем; 24 серпня 2015 р. - понеділок, що є святковим днем згідно із ст.73 КЗпП України) по 18 вересня 2015 р. підтверджено представником відповідача в суді та позивачем, який ствердив, що дійсно у вказаний період був відсутній на роботі. Таким чином, оскільки вказана обставина визнана сторонами по справі та в порядку ч.1 ст.61 ЦПК України не підлягає доказуванню. Доводи позивача про його перебування на роботі 22 серпня 2015 р. з наданням суду «табелю обліку робочого часу» (а.с.58), не приймаються до уваги та є голослівними, враховуючи наявний в матеріалах справи табель обліку робочого часу, оформлений відповідно до чинного законодавства (а.с.51), з якого вбачається його відсутність на роботі згаданого числа. При цьому, свідок [PERSON] надав показання про те, що наданий позивачем зразок «табелю обліку робочого часу» на момент звільнення такого вже не вівся на представництві більше року, а крім того, на ньому міститься не його підпис, як про це вказує позивач. Судом не встановлено поважних причин відсутності позивача на роботі, як це передбачено ст.40 п.4 КЗпП України. При цьому, розглядаючи покликання позивача на відсторонення його з 22 серпня 2015 р. інженером-будівельником [PERSON] від виконання обов'язків дорожнього робітника, то суд враховує наступне. Виходячи з приписів ст.46 КЗпП України, відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння; відмови від ухилення від обов'язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Так, всупереч вимогам ст.ст.10, 60 ЦПК України позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів відсторонення його від роботи в розумінні ст.46 КЗпП України. При цьому судом також не встановлено будь-яких належних та допустимих доказів недопуску або чинення позивачу перешкод у доступі до роботи. Відсутність вказаних обставин і підтвердив в суді свідок [PERSON], інженер-будівельник представництва, який ствердив про відсутність в нього повноважень на таке відсторонення, а крім того, позивача не виганяв з роботи. Свідок [PERSON], робітник представництва відповідача, не підтвердив поважність неявки позивача, зокрема, показав, що такий не з'являвся на роботу з невідомих причин та не виходив на зв'язок; ствердив, що дійсно підписував акти про відсутність позивача на роботі. Суд не вбачає підстав для недовіри показань даних свідків. При цьому вказані свідки в порядку ст.384 КК України попереджалися про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання і підстав оговорювати ними позивача судом не встановлено. Надані суду заяви позивача від 1 та 3 вересня 2015 р., адресовані голові представництва «ОНУР ТААХХУТ ТАШИМАДЖИЛИК ІНШААТ ТІДЖАРЕТ ВЕ САНАЇ АНОНІМ ШИРКЕТІ», не можуть визнаватися належними доказами в розумінні ст.58 ЦПК України, які б підтверджували поважність причин відсутності на роботі позивача. Враховуючи встановлені обставини справи, звільнення позивача з роботи відбулося з дотриманням чинного законодавства, а тому суд відмовляє позивачу у вимозі про поновлення на роботі, а також у вимозі про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, як похідної вимоги. Вимога позивача про стягнення з відповідача оплати за 95 год. надурочного часу за період з 1 по 22 серпня 2015 р. в розмірі 6802 грн., є безпідставною та недоведеною, з огляду на наступне. Так, зроблений позивачем розрахунок даної суми без жодного підтвердження не може прийматися судом як належний. При цьому, відповідно до належно оформленого табелю обліку робочого часу за серпень 2015 р. позивач пропрацював тільки 16 надурочних годин та відповідно до довідки, виданої представництвом «ОНУР ТААХХУТ ТАШИМАДЖИЛИК ІНШААТ ТІДЖАРЕТ ВЕ САНАЇ АНОНІМ ШИРКЕТІ» за №ЗП-00000125 від 29 жовтня 2015 р., при звільненні з позивачем проведено остаточний розрахунок, про що і свідчить наказ від 18 вересня 2015 р. про звільнення позивача. Таким чином, позивачем відповідно до вимог ст.ст.10, 60 ЦПК України не доведено вимог про стягнення оплати роботи в надурочний час, що в свою чергою є підставою для відмови в позові в цій частині. Враховуючи вищевикладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст.11 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають до задоволення в повному обсязі. В матеріалах справи відсутні докази, які б спростовували даний висновок суду. Також, згідно із ст.88 ЦПК України позивачеві не підлягають до присудження понесені ним судові витрати при подачі позову до суду у разі відмови судом у задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed