Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-05 00:00:00

29 березня 2018 року [PERSON] звернулася до суду в інтересах [PERSON]із зазначеним позовом до ТОВ «ЮГ-АГРО-ГРУПП». Свої вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що розпорядженням Очаківської райдержадміністрації № 506 від 13 грудня 2004 року їй було виділено у власність земельні ділянки площею 0,31 га та 3,19 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташовані в межах території Дмитрівської сільської ради Очаківського району Миколаївської області. 15 березня 2018 року їй стало відомо про існування договорів оренди від 01 червня 2017 року, які нібито було підписано нею. Посилаючись на те, що вказані договори було укладено від її імені сторонньою особою, яка не мала права на здійснення правочинів від її імені, просила визнати недійсними договори оренди землі та скасувати їх державну реєстрацію. Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з'явилися. Позивачка та її представник надали до суду заяви про розгляд справи за їхньої відсутності, в якій, крім цього, зазначили, що повністю підтримують заявлені вимоги та не заперечують проти заочного розгляду справи. Також позивачкою надано письмові пояснення, підпис в яких завірено старостою с. Дмитрівка Куцурубської сільської ОТГ, в яких вказано, що їй стало відомо, що її земельні ділянки перебувають в оренді ТОВ «ЮГ-АГРО-ГРУПП», згідно з договорами оренди землі від 01 червня 2017 року, хоча вона не укладала цих договорів і не підписувала їх. Про ТОВ «ЮГ-АГРО-ГРУПП» їй нічого не відомо, жодного разу не отримувала від цього товариства орендну плату за землю. Представник відповідача будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи до суду не з'явився, про причини своєї неявки не повідомив. Суд на підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України враховуючи згоду позивачки і наявність достатніх даних для вирішення спору, вважає можливим ухвалити заочне рішення. Дослідивши письмові докази, суд дійшов такого. На підставі розпорядження голови Очаківської райдержадміністрації № 506 від 13 грудня 2004 року [PERSON] одержала державні акти на право власності на земельні ділянки площею 0,31 га та 3,19 га за цільовим призначенням - ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовані в межах території Дмитрівської сільської ради Очаківського району Миколаївської області (а. с. 6, 7). Як вбачається з копій договорів оренди землі від 01 червня 2017 року, вказані договори укладено між [PERSON] та ТОВ «ЮГ-АГРО-ГРУПП» на земельні ділянки площею 0,31 га та 3,19 га, реєстрацію яких здійснено державним реєстратором Новобузької міської ради на підставі рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (а. с. 8-23). Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Частиною 2 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, є підставою для визнання договору недійсним відповідно до закону. При ухваленні рішення щодо визнання договору оренди недійсним, суд оцінює докази з урахуванням вимог статей 77-81 ЦПК України про їх належність, допустимість, достовірність та достатність. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, згідно із ст. 81 ЦПК України, обов'язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність позову є підставою для відмови у його задоволенні, а недоведеність заперечень - тягне за собою протилежний результат. У відповідності до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, які він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Згідно з ч. 3 ст. 237 ЦК України представництво виникає на підставі договору, закону, акту органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Оскільки позивачка права на здійснення правочинів від її імені не надавала, довіреність у встановленому законом порядку нею не надавалась, тому правовідносини сторін нормами ст. 241 ЦК України не регулюються. Підписання особою від імені іншої особи договору оренди без довіреності або іншого документу, на підставі якого виникає представництво згідно з законодавством, не є перевищенням повноважень представника, оскільки в такому випадку ніякого представництва не виникає. Такі дії є порушенням інтересів особи, від імені якої без її згоди та відома вчинені юридичні дії, на які вона нікого не уповноважувала. Висновок про недійсність спірних договорів на підставі ч. 3 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 ЦК України у зв'язку з тим, що їх було підписано від імені позивача не ним, а іншою особою, тобто без волевиявлення сторони договору, викладено в постанові Верховного Суду України від 22 квітня 2015 року (справа № 6-48цс15). Таким чином, судом встановлено, що під час укладання договорів оренди землі текст цих договорів було підписано від імені [PERSON] іншою особою, яка не мала належних повноважень на вчинення таких дій, що свідчить про відсутність вільного волевиявлення позивачки, і це є підставою для визнання договорів недійсними, оскільки вони не відповідають волі орендодавця та вимогам закону. Будь-яких заперечень щодо предмету позову та доказів на спростування тверджень позивачки відповідачем не надано. Відповідно до ст.ст. 321, 387 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Проаналізувавши надані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та підлягають задоволенню. Також відповідно до ч. 1 ст. 141 з відповідача на користь позивачки слід стягнути понесені нею та документально підтверджені витрати на сплату судового збору у розмірі 2 819 грн 80 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved