Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-19 00:00:00

30 березня 2015 р. позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк», в якому просив поновити його на роботі, стягнути заробітну плату за 12 місяців у сумі 30 000 грн., моральну шкоду в розмірі 100 000 грн., зобовязати відповідача сплатити відносно нього усі передбачені збори та платежі до Пенсійного фонду України та Податкової Адміністрації України, видати належним чином оформлену трудову книжку. Позовні вимоги уточнив: просив стягнути на його користь заробітну плату та компенсацію за її затримку у розмірі 32\~500 грн., стягнути на його користь 100\~000 моральної шкоди та зобовязати відповідача видати йому належним чином оформлену трудову книжку. В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що він з липня 2012 р. по лютий 2015 р. працював на посаді спеціаліста з обробки проблемної заборгованості в ПАТ КБ «ПриватБанк». При працевлаштуванні він написав заяву про прийняття на роботу, був ознайомлений з наказом про прийняття на роботу, посадовими обовязками. Відповідач з ним уклав договір-доручення, при цьому керівництво просило зачекати укладення саме трудового договору через фінансові труднощі Банка. Позивача запевняли про майбутнє укладення трудового договору. [PERSON] працював саме як працівник за трудовим договором: йому був установлений робочий день, він був підпорядкований Правилам внутрішнього трудового розпорядку, робота носила постійний характер. До нього застосовувалися дисциплінарні стягнення. У лютому 2015 р. позивача було відключено від базового банківського комплексу «Промінь» без пояснень, однак [PERSON] продовжив виконувати роботу. Жодних пояснень за його зверненням від керівництва він не отримав. Позивач написав заяву про звільнення на підставі ст.38 КЗпП України, проте 21.03.2015 р. отримав відповідь Банку про те, що він у ньому не працював, у виплаті заробітної плати йому було відмовлено. [PERSON] вважає, що відповідач уклав з ним договір доручення з метою уникнення оподаткування, що між ним та відповідачем мали місце трудові відносини. За його розрахунком відповідач не виплатив йому заробітної плати за 13 місяців з березня 2014 р. по квітень 2015 р. на суму 32\~500 грн., виходячи з середнього розміру 2\~500 грн. Також відповідачем йому спричинена моральна шкода, яка з урахуванням тривалості порушення його конституційних прав, небажання мирно вирішити спір, оцінена позивачем у розмірі 100\~000 грн. Крім цього, [PERSON] вважає, що заслуговує на увагу той факт, що він працював до червня 2014 р. на території АР Крим, а звільнений 28.02.2014 р. З цих підстав позивач просив задовольнити позов. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позов підтримали, просили про повне його задоволення: стягнення заробітної плати та компенсації за її затримку в сумі 32\~500 грн., моральної шкоди в розмірі 100\~000 грн. та зобовязання відповідача видати трудову книжку. Позивач [PERSON] суду пояснив, що, на його думку, він працював за трудовим договором, оскільки: його робота носила постійний характер, виконував він її у приміщенні банку, проводилося табелювання робочого часу, був встановлений восьмигодинний робочий день, до нього застосовувалися дисциплінарні стягнення. Зазначені умови свідчать про наявність між ним та Банком трудових, а не цивільно-правових відносин. Укладенням з ним договору доручення замість трудового відповідач фактично ухилився від сплати податків. В обґрунтування спричинення відповідачем йому моральної шкоди позивач посилався на невизнання відповідачем порушення його трудових прав, тривалість їх порушення, а також те, що він працював на території Криму, після його анексії змушений був переїхати на материкову частину України та докладати значних зусиль для відновлення звичного способу життя. З цих підстав просив про задоволення позову. Представник позивача [PERSON] також у своїх поясненнях посилався на існування між позивачем та відповідачем саме трудових, а не цивільно-правових відносин, що є підставою для повного задоволення позову. На його думку, відповідач умисно уклав з позивачем договір доручення з метою приховання реальних трудових відносин. Вважаючи наявними між сторонами трудових відносин, представник посилався на ті ж підстави, що і позивач: постійний характер виконуваної роботи, її виконання в приміщенні відповідача, застосування дисциплінарних стягнень до позивача. Банк, не визнаючи за собою порушення трудових прав позивача, спричинив останньому моральну шкоду. Також, на думку представника, моральна шкоди позивачеві завдана пережитими ним стражданнями, повязаними з анексією Криму, де [PERSON] раніше проживав. [PERSON] вважав доведеними та підлягаючими задоволенню позовні вимоги позивача. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні в повному обсязі. Заперечуючи проти позовних вимог позивача, [PERSON] посилався на те, що позивач ніколи не перебував у трудових відносинах з ПАТ КБ «ПриватБанк». З ним укладалися цивільно-правові договори: договори-доручення. За відсутності трудових відносин відповідач не має заборгованості перед позивачем за заробітною платою, моральної шкоди не спричиняв, у звязку з чим позовні вимоги позивача є необґрунтованими, а тому просив відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення позивача [PERSON], представників: [PERSON], [PERSON], дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. У ході судового розгляду судом встановлено, що між відповідачем та позивачем у період 2012-2015 р.р. укладалися договори доручення: №18417626 від 12.07.2012 р., №118849 від 22.01.2013 р., №118701036 від 11.01.2014 р., №16532106 від 20.10.2014 р., №16541271 від 18.12.2014 р., що підтверджено їх копіями. За умовами зазначених договорів виконавець [PERSON] зобовязався за дорученням замовника - ПАТ КБ «ПриватБанк» за рахунок замовника здійснити дії, спрямовані на стягнення з фізичних осіб боржників замовника заборгованості, надавши замовнику послуги, а саме: за допомогою телефонного дзвінка або особистого відвідування боржника інформувати його про розмір заборгованості перед замовником, строках її погашення, сприяти замовнику в прийомі від боржника заставного майна та передачі його замовнику в заставу, здійснювати інші дії, що не суперечать чинному законодавству, щодо стягнення заборгованості боржників. Замовник зобовязався оплатити виконавцю надані послуги на умовах, визначених договором. Договори укладалися на визначений строк та відповідно до п.6.3 могли бути розірваними в односторонньому порядку. Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, дотримуючись внутрішнього трудового розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Цивільно-правовий договір - це угода між організацією (підприємством, установою тощо) і громадянином на виконання останнім певної роботи (а саме: договір підряду, договір доручення тощо), предметом якого є надання певного результату праці, але за цього виду договору не виникають трудові відносини, на які поширюється трудове законодавство. За договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя. Договором доручення може бути встановлено виключне право повіреного на вчинення від імені та за рахунок довірителя всіх або частини юридичних дій, передбачених договором. У договорі можуть бути встановлені строк дії такого доручення та (або) територія, у межах якої є чинним виключне право повіреного (ст.1000 ЦК України). Дослідивши зміст договорів доручення, що були укладені між сторонами у даній справі, суд приходить до висновку, що, незважаючи на те, що сторони в них названі не у відповідності до назв сторін за договором доручення, умови цих договорів відповідають вимогам глави 68 ЦК України. Зазначене свідчить про наявність між сторонами саме цивільно-правових відносин, а не трудових, як стверджує позивач та його представник. Відсутність між сторонами трудових відносин суд вбачає, виходячи з того, що основною ознакою, що відрізняє цивільно-правові відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес трудової діяльності, її організація. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату. Повірений, на відміну від працівника, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку. За трудовим договором працівника приймають на роботу (посаду), включену до штату підприємства, для виконання певної роботи (певних функцій) за конкретною кваліфікацією, професією, посадою. Працівникові гарантуються заробітна плата, встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації тощо. При цьому за договорами доручення, укладеними між сторонами, оплачувався не процес праці, а кількість і якість наданих послуг на підставі актів про їх надання. У трудовій книжці не робиться запис про виконання роботи за цивільно-правовими договорами. Водночас відповідно до п. «а» ч. 3 ст. 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» робота за угодами цивільно-правового характеру за умови сплати страхових внесків зараховується до стажу роботи, що дає право на трудову пенсію. За такого відрахування податків з нарахованих позивачеві сум проведене відповідно до укладених договорів доручення, а не підтверджує, на думку позивача, наявність трудових відносин між сторонами. Отже, основною ознакою, яка відрізняє трудові відносини від цивільно-правових, є те, що трудове законодавство регулює процес трудової діяльності, її організації, а за цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається поза його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату. Повірений, на відміну від працівника, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, він сам організовує і виконує свою роботу. Позивач не довів факт прийняття його на роботу за конкретною кваліфікацією, професією, посадою; факт роз'яснення йому прав і обов'язків та про інформування під розписку про умови праці, його права на пільги і компенсації відповідно до чинного законодавства і колективного договору. Більш того, у своїх поясненнях [PERSON] посилався на те, що відповідач обіцяв укладення трудового договору в майбутньому, тобто підтвердив відсутність укладеного трудового договору між сторонами. За трудовим договором працівник має виконувати вимоги внутрішнього трудового розпорядку, встановлені адміністрацією підприємства, де він працює, дотримуватися трудової дисципліни (ст.ст.139-152 КЗпП України), на роботодавця покладається низка обов'язків щодо працівника, які підлягають виконанню незалежно від змісту трудового договору, а за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої певні дії, а довіритель забезпечити повіреного засобами, необхідними для виконання доручення, відшкодувати понесені повіреним витрати та виплатити належну повіреному плату (ст.ст.1000, 1007 ЦК України). При цьому у цивільно-правових відносинах діє принцип свободи договору, тобто сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). Відповідальність працівника за трудовим договором регулюється лише імперативними нормами, тобто нормами КЗпП України та інших актів трудового законодавства, що не можуть змінюватися сторонами у договорі, а відповідальність у цивільно-правових відносинах визначається сторонами у договорі (зокрема, у договорах, що мали місце між сторонами, відповідальність сторін визначена п.5) або чинним законодавством України, зокрема нормами ЦК України. Посилання позивача та його представника про те, що виконання роботи в приміщенні банку з наданням доступу до електронної бази, табелювання та притягнення двічі до дисциплінарної відповідальності у формі зауваження є доказом існування між сторонами трудових відносин, суд таким доказом не вважає з наступних підстав. Згідно п.3.1 договорів доручення, що мали місце між сторонами, замовник (відповідач) зобовязався допустити виконавця (позивача) у приміщення замовника, надати необхідні документи, інформацію, обладнання. Відповідно до п.2.1 договорів доручення №16532106 від 20.10.2014 р. та №16541271 від 18.12.2014 р. визначений рекомендований час роботи. За такого виконання роботи в приміщенні банку з наданням доступу до електронної бази, забезпечення робочого місця, тривалість робочого дня, на які посилається позивач, відповідають вищезазначеним умовам договорів. Посилання позивача [PERSON] та його представника [PERSON] про притягнення до дисциплінарної відповідальності у виді зауваження за неналежне виконання трудових обовязків як доказ наявності трудових відносин, також не заслуговує на увагу, оскільки ч.1 ст.147 КЗпП України визначений вичерпний перелік заходів стягнення за порушення трудової дисципліни до працівника: догана і звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення. Позивач [PERSON] не належить до окремої категорії працівників у розумінні ч.2 ст.147 КЗпП України, а тому оголошення йому зауваження не є заходом дисциплінарного стягнення за трудовим законодавством. З урахуванням вищезазначеного, суд прийшов до висновку про відсутність між сторонами трудових та наявність цивільно-правових відносин. Заявлені позивачем позовні вимоги щодо виплати заробітної плати та компенсації за її затримку, зобовязання відповідача видати належним чином оформлену трудову книжку є вимогами похідними від трудових відносин. Зважаючи на те, що наявність між сторонами трудових відносин позивачем не доведена, вказані вимоги задоволенню не підлягають. Позовна вимога про стягнення з відповідача моральної шкоди також не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За відсутності між сторонами трудових відносин положення ст.237-1 КЗпП України застосуванню не підлягають. Доказів завдання позивачеві відповідачем моральної шкоди взагалі та у звязку з виконанням укладених між сторонами договорів зокрема суду не надано. Крім того, договорами доручення, що діяли між сторонами, не передбачена відповідальність за відшкодування моральної шкоди, у звязку з чим задоволенню не підлягає і вимога про стягнення моральної шкоди. Зважаючи на те, що позивач та його представник не довели суду обставини, на які вони посилалися як на підставу своїх вимог, позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed