Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-12 00:00:00

30 березня 2021 року [PERSON] , яка є представником позивача, звернулася до суду з позовом, предметом якого є: визнання права власності на земельну ділянку загальною площею 0,34 га для ведення підсобного господарства. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивачу на праві приватної власності на підставі договору купівлі продажу, укладеного з відповідачкою, належить житловий будинок [ADDRESS] . Спірна земельна ділянка, згідно з державним актом на право приватної власності на землю, належить відповідачці, як попередній власниці будинку. Посилаючись на те, що після набуття у власність житлового будинку, позивач, в порядку статті 30 Земельного кодексу УРСР, став також і власником земельної ділянки, на якій цей будинок розташований, він звернувся з позовом до суду. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Відповідачка, будучи повідомленою про час та місце розгляду справи, до суду не з`явилася, про причини своєї неявки не повідомила. Суд на підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України ухвалив розглядати справу в заочному порядку. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши долучені до матеріалів справи письмові докази, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що на підставі рішення Парутинської сільської ради Очаківського району Миколаївської області № 3 від 01 лютого 1994 року [PERSON] була передана у приватну власність земельна ділянка площею 0,34 га для ведення особистого підсобного господарства (а.с. 12). За змістом договору купівлі-продажу від 17 березня 1994 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Очаківської державної нотаріальної контори, [PERSON] продала [PERSON] цілий житловий будинок з господарськими та побутовими спорудами по [ADDRESS] (а.с. 7-8). Вирішуючи цивільно-правовий спір, що виник між сторонами, суд виходить з такого. Згідно з положеннями статті 23 ЗК Української РСР (в редакції 1991 року) право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Відповідно до ст. 56 ЗК Української РСР (в редакції 1991 року) для ведення особистого підсобного господарства громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передаються безоплатно у власність земельні ділянки, в межах населених пунктів, у розмірах, вказаних у земельно-облікових документах, або надаються безплатно у власність у розмірі не більше 0,6 гектара. Розмір ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) повинен бути не більше: у сільських населених пунктах - 0,25 гектара, селищах міського типу - 0,15 гектара, а для членів колективних сільськогосподарських підприємств і працівників радгоспів - не більше 0,25 гектара, у містах - 0,1 гектара (ст. 67 ЗК Української РСР). Відповідно до ст. 30 ЗК Української РСР (в редакції 1991 року) при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення, і якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення. Право власності або право користування земельною ділянкою у перелічених випадках посвідчується Радами народних депутатів відповідно до вимог статті 23 цього Кодексу. Як вбачається з матеріалів справи, державний акт на право приватної власності на землю, що був виданий відповідачці [PERSON] , не відповідає вище вказаним вимогам законодавства, оскільки посвідчує право власності на земельну ділянку площею 0, 34 га для ведення особистого підсобного господарства, та відсутні докази, що підтверджують зв`язок спірної земельної ділянки з житловим будинком по [ADDRESS] . Відповідно до вимог ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. За змістом ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі ( ч. 2 ст. 43 ЦПК України). На підставі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. З урахуванням викладеного, а також того, що позивач свого процесуального обов`язку не виконав - не надав суду належних та допустимих доказів того, що спірна земельна ділянка передана для обслуговування належного йому на праві приватної власності житлового будинку, а також розмір земельної ділянки з відповідним цільовим призначенням відповідає розміру, визначеному ст.ст. 56 та 67 ЗК України (в редакції 1991 року), суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для їх задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги задоволенню не підлягають, судові витрати слід віднести на рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed