Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-04 00:00:00

7 грудня 2017 року позивачка [PERSON] звернулася до суду до [PERSON] з позовом, в якому просить стягнути на її користь грошові кошти у розмірі 17 000 грн. В обґрунтування позову позивачка послалась на те, що у 2015 році надала відповідачці у позику грошові кошти в сумі 17000 грн., про що остання надала боргову розписку від 05.07.2015, де зазначила, що зобов'язалась повернути гроші в строк до 15.01.2015 року, однак гроші не повернула, та зобов'язується повернути. 29 жовтня 2017 року вона - позивачка - направила відповідачці вимогу про повернення грошей протягом 30 днів відповідно до положень ч.1 ст. 1049 ЦК України, однак остання до цього часу борг не повернула. Ухвалою від 09 січня 2018 року провадження по даній справі відкрито, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження. 26 березня 2018 року відповідачка направила суду відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечувала, зазначила, що позивачка дописала в цій розписці номер паспорта та дату його видачі, а також нібито вона - відповідачка - обіцяла повернути гроші 15 січня 2015 року, зобов'язується повернути гроші та брала гроші у [PERSON] 5 липня 2015 р. Отже, вона не могла обіцяти повернути борг 15 січня, якщо розписка датована 5 липня 2015 року. Насправді позивачка у серпні 2014 року двічі давала гроші - 10 000 грн. та 7 000 грн. під проценти [PERSON], з якою вела бізнес. Вказані грошові кошти належали дочці позивачки, та щоб дочка її не сварила за цю позику, за проханням позивачки вона надала таку розписку, хоч фактично грошові кошти не отримувала та не позичала. Позивачка дописала текст у розписці. Співчуваючи позивачці, вона- відповідачка- стала допомагати позивачці повернути гроші її дочці, та в якості допомоги з 2015 року виплатила позивачці грошові кошти у розмірі 2 400 грн., 1500 грн., 700 грн. та 1500 гр., а всього 6 100 грн. Крім того, зазначила, що позивачка їй не повернула грошові кошти 150 доларів США, що становить приблизно 4 000 грн. - вартість ремонту, який вони разом робили. Крім того, позивачка продала її товар, а саме 183 халата по 25 грн., на загальну суму 3 755 грн., та гроші їй не віддала. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі, прохав їх задовольнити. Також зазначив, що позивачка [PERSON] є особою похилого віку, 1926 року народження, та довірилась відповідачці, позичаючи їй грошові кошти, однак відповідачка грошові кошти у строк до 15 січня 2015 року так і не повернула, однак дала розписку, в якій обіцяла їх повернути. Відповідачка в судовому засіданні проти позову заперечувала, пославшись на викладені в письмових запереченнях обставини, зазначила, що позивачкою не доведено позовні вимоги, не вказана дата передачі позики, боргова розписка є нікчемною, є недопустимим доказом у справі, оскільки дата передачі грошей не зазначена, а в письмовій вимозі про повернення грошових коштів позивачка послалась на розписку від 05.07.2016, а ні 2015 року. Також відповідачка зазначила, що відмовляється від проведення почеркознавчої експертизи., вважає, що позивачка доказів не надала, підроблення розписки є очевидним, та достатньо підстав для відмови у позові . Ухвалою від 05 червня 2018 року за клопотанням відповідачки по справі було призначено судово-почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено ХНДІСЕ ім. проф. Бокаріуса, на вирішення експерта поставлено питання, чи виконано відповідачкою текст щодо даних її паспорту, та зобов'язання повернути гроші, а також факт їх отримання у [PERSON] До проведення експертизи провадження у справі зупинено. Згідно вказаної ухвали суду оплату за проведення експертизи покладено на відповідачку. Сторонам роз'яснено положення ч.1 ст. 109 ЦПК України, відповідно до яких у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. У зв'язку з тим, що відповідачка не сплатила вартість експертизи згідно з направленим експертом рахунком у встановлений строк, у зв'язку з чим ухвала про проведення експертизи не виконана, ухвалою суду від 8 серпня 2018 року поновлено провадження у справі та справу призначено до судового розгляду на 29 серпня 2018 року. Суд, вислухавши представника позивача та відповідачку, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав. Згідно з розпискою, датованою 5 липня 2015 року, [PERSON] взяла гроші в борг 17 000 грн. у [PERSON], та обіцяла повернути гроші 15 січня 2015 року, зобов'язується виплатити гроші. 29 жовтня 2017 року позивачка направила відповідачці цінним листом письмову вимогу про повернення грошових коштів за розпискою від 05.07.2016 протягом тридцяти днів з дня пред'явлення вимоги. Вказана вимога отримана відповідачкою, проти чого вона не заперечувала в судовому засіданні. В силу ст. ст. 11, 14 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Статтею 202 ЦК визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. ч.1 та 2 ст.207 ЦК правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання не допускається, якщо інше не встановлено законом чи договором. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Як зазначено у статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) у власність другій стороні (позичальнику) передає грошові кошти або інші речі, визнані родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж саму суму грошових коштів(суму позики) або таку саму ж кількість речей того ж роду та такої якості. Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми або визначеної кількості речей. Таким чином, договір позики є укладеним з моменту передавання грошей та його укладення у належній формі підтверджено наявністю розписки позичальника. У відповідності до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Факт укладення між сторонами договору позики грошових коштів підтверджується розпискою на суму 17 000 грн. Вказана розписка є борговим документом, що підтверджує укладення договору позики (ч.1 ст.207, ч.2 ст.1047 ЦК України). Змістом вказаної розписки підтверджується зобов'язання відповідачки повернути отримані грошові кошти . Факт написання вказаної розписки власноруч за проханням позивачки відповідачка не оспорювала в судовому засіданні, однак зазначила, що у вказаній розписці дописано іншою особою, що вона брала гроші у [PERSON], зобов'язується їх повернути, а також дані паспорта та дату його видачі. Згідно зі ст. ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказів на підтвердження своїх доводів про те, що деякий текст в розписці написаний іншою особою, відповідачка не надала. Зі змісту розписки від 5 липня 2015 року вбачається, що відповідачка підтвердила факт отримання від [PERSON] у позику грошової суми у розмірі 17 000 грн., підтвердила наявність боргу у вказаній сумі, невиконання свого зобов'язання по поверненню позики 15 січня 2015 року, та зобов'язалась виплатити їй вказану грошову суму. Оскільки вимога позивачки про повернення грошових коштів у розмірі 17 000 грн. відповідачкою у вказаний строк, передбачений ч. 1 ст.1049 ЦК України, не виконана, позовні вимоги про стягнення вказаної суми позики є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Та обставина, що в письмовій вимозі міститься посилання на розписку від 05.07.2016, а ні від 05.07. 2015 року, та в розписці не зазначена дата виконання зобов'язань відповідачкою, не звільняє відповідачку від виконання зобов'язань по поверненню вказаної позики у 30-денний строк після пред'явлення вимоги, як це передбачено ч.1 ст. 1049 ЦК України. Відповідачка і не посилалась на те, що була ще одна борг7ова розписка від 05.07.2015 року, отже у письмовій вимозі позивачки йдеться саме про боргову розписку від 05.07.2015 року, однак в вимозі помилково зазначено 2016 рік замість 2015 згідно з розпискою. Відповідно до вимог ст. 545 ч. 3 ЦК України наявність у боржника боргового документа підтверджує виконання ним свого обов'язку. Оригінал розписки знаходився у позивачки та наданий суду, чим підтверджується невиконання договірних зобов'язань відповідачкою по поверненню суми позики. Надані позивачкою докази відповідачкою не спростовані. Відповідачкою не надано суду жодного доказу на підтвердження своїх заперечень. Оскільки відповідачка не виконала свої зобов'язання та не повернула позивачці отримані грошові кошти, чим порушила умови договору, наявні правові підстави для задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Outcome: approved