Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-12 00:00:00

30.06.2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить виділити йому зі спільного сумісного майна 1/2 частину трикімнатної квартири [ADDRESS] загальною площею 64,30 кв.м., житловою площею 40,40 кв.м., яка розташована на четвертому поверсі дев'ятиповерхового житлового будинку [ADDRESS] Дніпропетровської області та визнати за ним право власності на вказану частину квартири, іншу 1/2 частину квартири, просить виділити відповідачу та визнати за нею право власності на 1/2 частину від зазначеного майна. В обґрунтування своїх вимог позивач вказав, що перебуваючи з відповідачем у шлюбі, за їх спільні кошти, ними було придбано нерухоме майно - трикімнатна квартира [ADDRESS]. Правовстановлюючі документи на спірну квартиру були оформлені на відповідача. На даний час у вказаному помешканні значаться зареєстрованими він, відповідачка та їх неповнолітня дитина. 10 січня 2013 року шлюб між ними був розірваний. У червні 2017 року він запропонував відповідачу вирішити питання про розподіл майна, у добровільному порядку, на що остання відмовилась. На даний час відповідач має намір зняти його з реєстраційного обліку за вказаною адресою, тому за захистом своїх порушених прав був змушений звернутися до суду з вказаним позовом. У судовому засіданні представник позивача, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити, посилаючись на підстави викладені у позові. Додатково пояснила , що відсутні підстави для застосування позовної давності , оскільки саме по собі припинення шлюбу не є свідченням порушення права власності. Неподання позову про поділ майна, в тому числі після спливу 3-х років з дня розірвання шлюбу за відсутністю доказів які б свідчили про заперечення права одного із подружжя на набуття в період шлюбу майна, яке зареєстровано за іншим подружжя, не може свідчити про порушення права одного з подружжя, вказувати на початок перебігу строку позовної давності. Відповідач у суді позовні вимоги не визнала, разом з тим пояснила, що спірна квартира дійсно була придбана у період перебування у шлюбі з позивачем, проте за кошти, які їй дала матір [PERSON] , отримані останньою від продажу належної їй квартири. У спірній квартирі вона та позивач були зареєстровані , проте не мешкали. Не заперечуючи проти того , що квартира є спільним сумісним майном подружжя , просить застосувати строк позовної давнини та відмовити позивачу у задоволенні його вимог. Вислухавши пояснення сторін, проаналізувавши обставини справи, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За положенням ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За правилами ст. 16 ЦК України, особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 31 серпня 2002 року, який рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10.01.2013 року розірвано. Рішення набрало законної сили 21.01.2013 року (а.с. 16). Відповідно до копії договору купівлі-продажу квартири від 20 травня 2006 року, [PERSON], перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, придбала квартиру [ADDRESS] житловою площею 40,40 кв. м, загальною площею 64,30 кв. м, у будинку [ADDRESS] право власності зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 27.06.2006 року в КП ДОР «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» (а.с. 41-43). З огляду на зазначене, суд погоджується з доводами позивача, що спірна квартира була придбана подружжям у шлюбі, а тому є спільною сумісною власністю подружжя, що підтверджено наданими до позову доказами. Задовольняючі позовні вимоги [PERSON] суд приходить до висновку, що вимоги є обґрунтованими та законними, оскільки ст. 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, що передбачено ст. 70 СК України. Як встановлено у судовому засіданні, у квартирі [ADDRESS] зареєстровані позивач, відповідачка та їх спільна неповнолітня дочка [PERSON], [INFO], що підтверджено довідкою Нова Ком (а.с. 8). Відповідно до ст. 60 Сімейного Кодексу України - майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 69 Сімейного Кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 372 ЦК України та ч. 1 ст. 70 СК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно п. п. 22, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» - поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Згідно ст. 71 Сімейного Кодексу, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Так, згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Частиною 4 ст. 60 ЦПК України установлено, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в сукупності. Відповідно ст. 214 ч.1 п.2 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження. Згідно ст.ст.256, 257, 261, 266, 267 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу; загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання; зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо); сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. У відповідності до роз'яснень, викладених у п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Суд погоджується з доводами представників позивача , що у даних відносинах не може бути застосована позовна давність, виходячи з наступного. Відповідачем подана заява про застосування строку позовної давності до вимог [PERSON] та відмові йому у позові у зв'язку з пропуском трирічного строку позовної давності. В заяві зазначено, що шлюб між сторонами розірвано за рішенням суду від 10 січня 2013 року , до вимог про поділ майна згідно ст. 72 Сімейного кодексу України, заявленої після розірвання шлюбу , застосовується позовна давність у три роки. Таким чином заявник вважає що обчислення позовної давності до вимог про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя починається з моменту розірвання шлюбу, оскільки інших підстав в заяві не зазначено. Правова позиція відповідача в особі його представника не відповідає вимогам матеріального права, зокрема ст. 72 Сімейного кодексу України, в якій чітко зазначено, що позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Факт розірвання шлюбу нерозривно пов'язаний з фактом обізнаності сторони про порушення права власності, і окремо не може бути застосованим. Розірвання шлюбу не являється моментом для перебігу строку позовної давності , якщо при цьому не порушуються права на користування, розпорядження таким майном після розірвання шлюбу-узагальнення до ВССУ поділ майна подружжя 2013-2015р. Саме по собі припинення шлюбу не є свідченням порушення права власності. Неподання позову про поділ майна, в тому числі після спливу 3-х років з дня розірвання шлюбу за відсутністю доказів які б свідчили про заперечення права одного із подружжя на набуття в період шлюбу майна, яке зареєстровано за іншим подружжя, не може свідчити про порушення права одного з подружжя, вказувати на початок перебігу строку позовної давності - рішення ВССУ 16.09.15р.22ц/790/302/15/316/. Відповідач підтвердила, що спірна квартира є спільною сумісною власністю. Належних письмових доказів набуття майна за особисті кошти не надала, не заперечувала, що позивач має ключі, вільний доступ до квартири, в якій ніхто з них не проживає. Право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом. Оцінивши усі докази у сукупності , суд дійшов висновку про доведеність та обґрунтованість позовних вимог [PERSON]

Outcome: approved