Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-01 00:00:00

29 вересня 2021 року [PERSON] звернулася до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що вона є власником квартири [ADDRESS] . У вказаній квартирі зареєстрований її син [PERSON] , якій не проживає за місцем реєстрації з 2014 року, його особистих речей в квартирі немає. За наведених обставин, враховуючи, що відповідач не проживає у житловому приміщенні, яке належить позивачці, добровільно знятися з реєстрації бажання не виявляє, а його реєстрація у створює перешкоди в реалізації нею своїх прав як власником майна, вона вимушена звернутися до суду із даним позовом та просити суд ухвалити рішення яким визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS] . Позивачка [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву з проханням розгляд справи проводити у її відсутності, позов задовольнити. Відповідно до ч. 7 ст. 128 ЦПК України, у разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України, відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Під час розгляду справи, судом приймалися усі передбачені діючим законодавством заходи щодо належного повідомлення відповідачки про місце, день та час розгляду справи. Судом були спрямовані судові повістки за останньою відомою адресою місця проживання [PERSON] зареєстрованого у встановленому законом порядку, що підтверджено відповіддю на запит суду, направлений у порядку ст. 187 ЦПК України. Однак відповідач у судове засідання не з`явився, як не з`явився і до поштового відділення для отримання судових повісток. У зв`язку із чим, відповідно до вимог ч. 11 ст. 128 ЦПК України, виклик у судове засідання відповідача був здійснений шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Однак [PERSON] , будучи повідомленим у встановленому законом порядку (належним чином) про час і місце судового розгляду справи, не використав наданого законом права на безпосередню участь у судовому засіданні, та не з`явився у судове засідання без повідомлення причин, не подав відзив, заяв про відкладення судового засідання, чи розгляд справи у його відсутності від нього до суду не надходило. Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. З огляду на викладене, оскільки відповідач, будучи повідомленим належним чином про дату, час і місце судового засідання не з`явився у судове засідання без повідомлення причин неявки, не подав відзивів, суд приходить до переконання, що у суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, а тому, зі згоди сторони позивача, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів із постановленням заочного рішення. В ході розгляду справи судом було розв`язано заяви та клопотання сторін та прийнято процесуальні рішення. Ухвалою суду від 12 листопада 2021 року відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче судове засідання, витребувано відомості щодо права власності на спірне житлове приміщення з КП БТІ та сформовано електронний запит до реєстру нерухомості. Ухвалою суду від 02 грудня 2021 року підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду. Ухвалою суду від 02 грудня 2021 року вирішено розглядати справу у заочному порядку. Вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд в межах заявлених позовних вимог (ст. 13 ЦПК України) встановив наступні обставини та відповідні ним докази. Згідно із договором купівлі продажу квартири від 16 квітня 1992 року, посвідченим державним нотаріусом Першої слов`янської державної нотаріальної контори Донецької області, [PERSON] придбала кв. [ADDRESS] . Вказаний договір та квартира були зареєстрований в реєстрі за № 3 - 788. Вказане право власності було зареєстроване [PERSON] у БТІ. Згідно із довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб за даними Центра адміністративних послуг м. Слов`янська № 151846 від 23 вересня 2021 року, за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Згідно із актом про фактичне проживання від 24 вересня 2021 року, складеного комітетом мікрорайону Центр 1 м. Слов`янська, встановлено, що за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] з 01 січня 2014 року і по теперішній час не проживає. Вказане підтверджують сусіди. Згідно із інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, а саме кв. [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] .. Згідно із інформацією КП «БТІ» № 3253-2/0.84/01 від 22 листопада 2021 року, наданою на запит суду, кв. [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] , на підставі Договору купівлі продажу посвідченого Першою слов`янською державною нотаріальною конторою від 16 квітня 1992 року № 3-788. Відповідно до п. п. 10, 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року « Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом (ст. 129 Конституції) зобов`язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів. Суд виходить з вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За приписами статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідач у судове засідання не з`явився, не скористався своїми процесуальними правами сторони в процесі і не надав належних доказів, які спростовують доводи позивачки. За змістом ч. ч. 1, 4 ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті\~64\~цього Кодексу.\~Припинення сімейних\~відносин з\~власником будинку\~(квартири)\~не позбавляє\~їх права\~користування займаним\~приміщенням.\~У разі\~відсутності угоди\~між власником\~будинку (квартири)\~і колишнім\~членом його\~сім`ї\~про безоплатне\~користування жилим\~приміщенням до\~цих відносин\~застосовуються правила,\~встановленістаттею\~162 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК України, до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Згідно із\~ст.\~3\~СК України,\~сім`ю\~складають особи,\~які спільно\~проживають,\~пов`язані\~спільним побутом,\~мають взаємні\~права та\~обов`язки. Подружжя\~вважається сім`єю\~і тоді,\~коли дружина\~та чоловік\~у зв`язку\~з навчанням,\~роботою,\~лікуванням,\~необхідністю догляду\~за батьками,\~дітьми та\~з інших\~поважних причин\~не проживають\~спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Аналіз згаданих норм житлового законодавства визначає поняття членів сім`ї власника житла, згідно із яким до них віднесено зокрема дітей власника житла. При цьому, згідно із нормами СК України, під поняттям «дитина» розуміється особа, яка не досягла вісімнадцятирічного віку(повноліття). За таких обставин, можливо дійти висновку, що повнолітні син, дочка можуть бути членами сім`ї своїх батьків лише за умови спільного проживання та ведення спільного господарства. З матеріалів справи вбачається, що відповідач є сином позивачки. Як видно із акту про фактичне проживання від 24 вересня 2021 року, складеного комітетом мікрорайону Центр 1 м. Слов`янська, встановлено, що за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] з 01 січня 2014 року і по теперішній час не проживає. В судовому засіданні не встановлено, що таке виселення відбулося без добровільної згоди з боку відповідача. З огляду на викладене, слід дійти висновку, що відповідач як повнолітній син позивачки перестав бути членом її сім`ї, починаючи з липня 2014 року, створивши тим самим відповідно до вимог ст. 3 СК України, власну сім`ю. Враховуючи відсутність правовідносин як члена сім`ї власника, слід дійти висновку про те, що на вказані правовідносини розповсюджуються загальні норми, передбачені главою 32 ЦК України щодо користування чужим майном. Аналіз положень глави 32\~ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідно до\~ст.\~403\~КПК України,\~сервітут визначає\~обсяг прав\~щодо користування\~особою чужим\~майном. Сервітут\~може бути\~встановлений на\~певний строк\~або без\~визначення строку. Особа,\~яка користується\~сервітутом,\~зобов`язана\~вносити плату\~за користування\~майном,\~якщо інше\~не встановлено\~договором,\~законом,\~заповітом або\~рішенням суду. Сервітут\~не підлягає\~відчуженню. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном. Відповідно до ст. 406 ЦК України, сервітут припиняється\~зокрема у\~разі невикористання сервітуту протягом трьох років підряд . Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. За змістом частини першої статті 321\~ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною першою статті 16\~ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статті 391\~ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства(наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК), зокрема від вирішення вимог про позбавлення права користування жилим приміщенням, або втрату користування жилим приміщенням. За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що вже понад три роки відповідач без поважних причин не проживає за місцем свого постійного проживання, квартирою, яка належить позивачці та в яку він вселився з її добровільної згоди з метою проживання в ньому, не користується, комунальні послуги за квартиру не вносить, у належному стані не підтримує. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що відповідно до норм ст. 406 ЦК України, право на користування житловим приміщенням відповідача як майном, що належить на праві власності [PERSON] є припиненим, оскільки він понад сім років ним не користується, оплату за комунальні послуги не вносить, не підтримує житло у належному стані. Суд приходить до висновку про те, що в даному випадку звернення із позовом про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням є належним способом захисту та не суперечить нормам ст. 406 ЦК України щодо вимоги про припинення сервітуту, при цьому доводи позивачки щодо обставин, за яких вона звернулася із вказаним позовом є обґрунтованими, оскільки у іншій спосіб вирішити спір неможливо та його право підлягає захисту. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, підлягають задоволенню з огляду на їх законність та обґрунтованість. Розв`язуючи питання розподілу судових витрат між сторонами суд виходить з такого. За приписами п. 8 статті 6 ЗУ «Про судовий збір», розподіл судового збору між сторонами та перевірка повноти сплати судового збору здійснюються відповідно до процесуального законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позов судом повністю задоволений, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 908 грн. 00 коп. На підставі наведеного,

Outcome: approved