Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-11 00:00:00

9\~вересня 2016 року до Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя надійшла заява [PERSON] (далі позивач) до кредитної спілки «Взаємний кредит» (далі відповідач, кредитна спілка, КС\~»Взаємний кредит») про захист прав споживачів, визнання недійсним пункту кредитного договору. В обґрунтування позову позивачем зазначено, що 22 травня 2015 року між КС\~»Взаємний кредит» та [PERSON] укладено кредитний договір №\~700. Відповідно до умов Договору кредитна спілка, зобов'язується надати [PERSON] кредит у сумі 23\~400,00\~грн. на особисті потреби, а позивач зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, визначених цим Договором. Пункт 7.4 вказаного Договору грубо порушує мої права, норми чинного законодавства та встановлює прихованим чином від мене розмір відсотків, які становлять 1095\~% річних, хоча кредит надавався під 48\~% річних, тобто підвищив процентну ставку майже в 23 рази. Мотивуючи позов ст.\~215, ч.\~1 ст.\~203, ч.\~1 ст.\~217, ч.\~1,3 ст.\~509, ст.\~526, ч.1 ст. 627, ст.\~629 Цивільного кодексу України, п.\~22,23 ст.\~1, ч.1 ст.\~11, ст.\~18, ст.\~21 Закону України «Про захист прав споживачів», позивач просить суд визнати недійсним пункт 7.4 кредитного договору №\~700 від 22 травня 2015 року. Представник позивача у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі та наполягав на їх задоволенні. Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував та просив суд відмовити у задоволенні позовної заяви. В обґрунтування заперечень зазначив, що відповідно до умов Договору, кредитна спілка надала позивачу кредит у розмірі 23\~400\~грн. строком користування 12 місяців та терміном повернення 23 травня 2016 року зі сплатою 48% річних. При підписанні Договору і отриманні кредиту, позивач була обізнана із сумою кредиту, строком та метою кредитування, про наявні форми кредитування та обраний нею порядок сплати кредиту, а також про сукупну вартість кредиту. Позивачем умов кредитного договору не виконано, вона має заборгованість по кредиту. У зв'язку із невиконанням позивачем умов договору, процентна ставка була визначена на підставі п.\~7.4 Договору,. а саме у розмірі 3\~% за кожен день від суми фактичного залишку кредиту від дати виникнення заборгованості за кредитом до дати подання позову до суду про стягнення заборгованості з позичальника за спірним Договором. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову з наступних підстав. 22\~травня 2015 року між КС\~»Взаємний кредит» (кредитодавець) та [PERSON] (позичальник) укладено кредитний договір №\~700 (далі Договір). Відповідно до розділу\~1 Договору кредитодавець, зобов'язується надати позичальнику кредит у сумі 23\~400,00\~грн. на засадах строковості, зворотності, цільового характеру використання, платності та забезпеченості, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, визначених цим Договором (п.\~1.1) Сума кредиту використовується на цілі: особисті потреби (п.\~1.2.). Розділом 2 Договору визначено, що кредит надається строком на 12 місяців від дати отримання позичальником кредиту, з 22 травня 2015 року по 23 травня 2016 року (п.\~2.1.). Позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом до закінчення строку, визначеного п.\~2.1. цього Договору (п.\~2.2.). У відповідності до п.\~3.1 Договору, плата за користування кредитом (проценти) є фіксованою та становить 48\~% річних від суми залишку кредиту за кожен день користування кредитом. За приписами п.\~3.3 Договору погашення кредиту та процентів за користування кредитом здійснюється згідно графіка розрахунків, що є невід`ємною частиною кредитного договору. Відповідно до п.\~7.4 Договору, в разі прийняття кредитодавцем рішення про стягнення процентів за користування кредитом та суми кредиту в судовому порядку внаслідок невиконання позичальником зобов`язань, встановлених п.\~2.2., до позичальника застосовується процентна ставка в розмірі 3\~% за кожен день від суми фактичного залишку кредиту від дати виникнення заборгованості за кредитом до дати прийняття кредитодавцем рішення про стягнення простроченої заборгованості в судовому порядку. Пунктом 4 Графіку розрахунків (який є невід'ємною частиною Договору) передбачено, що за умови дотримання позичальником графіку розрахунків, сукупна вартість кредиту, включаючи витрати, пов'язані з оформленням забезпечення кредиту, відповідно до п.\~4.2. Договору, становить 34\~632\~грн., або 48\~% від суми отриманого кредиту. Згідно ст.ст.\~3, 11 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 60 ЦПК України передбачено обов'язок сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч.\~1 ст.\~626, ст.\~627 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. При розгляді справи судом представник позивача не заперечив стосовно одержання коштів за кредитним договором від 22\~травня 2015 року у розмірі 23\~400\~грн. Стаття 526 ЦК України встановлює загальні умови виконання зобов'язань та закріплює основний принцип виконання зобов'язань - принцип належного виконання, що стосується як суб'єктів, так і предмета, строку чи терміну, місця і способу виконання (статті 527 - 545 ЦК України). За змістом\~статті 526 ЦК України\~належне виконання зобов'язання - це передусім виконання його відповідно до умов договору і вимог\~ЦК України\~та інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст.\~1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. Згідно зі\~ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. З матеріалів справи вбачається, що у всіх документах які стосуються отримання кредиту [PERSON] вказано слово «кредит». Відповідно до п.\~3 ч. 1\~ст. 1 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий кредит - це кошти, які надаються у позику юридичній або фізичній особі на визначений строк та під процент. Фінансовою, зокрема, вважається послуга з надання коштів у позику, у тому числі на умовах фінансового кредиту - п. 6 ч. 1\~ст. 4 цього ж Закону. Звертаючись із позовом [PERSON] вказує, що вона не є членом кредитної спілки, тому вона не зобов'язана сплачувати відсотки, згідно п.\~7.4. Договору. За положеннями ч.\~1 ст.\~628, ч.\~1 ст.\~638 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно роз'яснень п.20 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. В кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків. Згідно ст.\~203 ЦК України загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину є: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У відповідності до ст.\~3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства, серед іншого, є свобода договору, суть якої полягає, зокрема і в тому, що сторони є вільними у визначенні умов договору. Згідно ч.\~3 ст.\~6 ЦК України, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства впливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Згідно ч.\~1 ст.\~215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою п'ятою та шостою ст.\~203 цього Кодексу. Частиною 1 Закону України «Про кредитні спілки» визначено, що кредитна спілка - це неприбуткова організація, заснована фізичними особами, професійними спілками, їх об'єднаннями на кооперативних засадах з метою задоволення потреб її членів у взаємному кредитуванні та наданні фінансових послуг за рахунок об'єднаних грошових внесків членів кредитної спілки. На обґрунтування своїх вимог [PERSON] посилається на Закон України «Про захист прав споживачів», зокрема на ст.ст. 11, 18, 21 цього Закону. У статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено підстави для визнання договору недійсним: укладення договору на умовах, що обмежують права споживача. Відповідно до п.\~6.1. Договору позичальник стверджує, що 1) він є повністю дієздатним та щодо нього немає рішень судів про обмеження його у дієздатності чи визнання недійсним, а також йому не відомо про розгляд судами справ з вказаними вимогами; 2) його волевиявлення є вільним і відповідає його внутрішній волі; 3) він не перебуває під впливом тяжкої для нього обставини, що змушує його укласти цей договір; 4) він чітко усвідомлює всі умови цього договору та не перебуває під впливом помилки чи обману; 5) він вважає умови договору вигідними для себе; 6) документи, надані їм для отримання кредиту, є достовірними та відображають його реальний фінансовий стан на дату надання документів. Згідно з пунктом 10.5 Договору, позичальник підтверджує, що зміст ч.\~2 ст.\~11 Закону України «Про захист прав споживачів» йому відомий, а кредитодавець повідомив позичальнику у письмовій формі зазначену у вказаній нормі інформацію. Наприкінці Договору міститься підпис [PERSON], яким підтверджено, що позичальник ознайомлена з вимогами та змістом ч.\~2 ст.\~12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Наведені обставини свідчать, що до укладення кредитного договору №\~700 від 22\~травня 2015 року позивач була ознайомлена у письмовій формі про кредитні умови: мету кредитування, тип відсоткової ставки, сукупну вартість кредиту, строк, на який одержано кредит, строки його повернення, відповідальність за невиконання умов Договору, тощо. Волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, позивач свідомо уклала Договір на зазначених у ньому умовах. Договір підписаний сторонами та скріплений печаткою КС «Взаємний кредит». Отже, зазначені обставини свідчать, що позичальник [PERSON] погодилась на умови надання кредиту, останні її влаштовували, у тому числі умови договору щодо розміру та порядку виплати процентів за користування кредитом, що свідчить про дотримання кредитодавцем вимог ст.\~11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо надання інформації про умови отримання кредиту, зміст договору відповідає зазначеним вимогам закону, при підписанні оспорюваного Договору сторонами було досягнуто згоди з усіх істотних умов, які були обумовлені та прийняті ними, волевиявлення [PERSON] на отримання кредиту було вільним і відповідало її внутрішній волі, правочин укладено у письмовій формі та був спрямований на отримання позивачем кредиту, який нею отримано, тобто позивач мала змогу на свій розсуд погодитись чи не погодитись з запропонованими умовами, скористатись іншою кредитною установою. Згідно зі ст.\~18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Аналізуючи норму ст.\~18 цього Закону, можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.\~6 ч.\~1 ст.\~3, ч.\~3 ст.\~509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Заявляючи вимоги про визнання недійсним Договору позивачем та її представником не доведено того, що умови договору порушують принцип добросовісності (п.\~6 ч.\~1 ст.\~3, ч.\~3 ст.\~509 ЦК України), призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, завдають шкоди споживачеві. Вказаний договір було укладено з дотриманням вимог чинного законодавства, зокрема, положень Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Доводи позивача у позові та письмових поясненнях про недійсність правочину з підстав несправедливості умов останнього з посиланням на положення ст.\~18 Закону України «Про захист прав споживачів», є безпідставними, оскільки матеріали справи не містять доказів в підтвердження таких доводів, як і доказів про те, що умови договору є несправедливими, та спростовуються фактичними обставинами укладання договору та його умовами, у тому числі змістом абз.\~5 п.\~6.1 Договору, в якому позивач зазначила, що умови договору вважає вигідними для себе. Так, пунктом 4 Графіку розрахунків визначено, що за умови дотримання позичальником Графіку розрахунків, сукупна вартість кредиту, включаючи витрати, пов'язані з оформленням забезпечення кредиту, відповідно до п.\~4.2. Договору, становить 34\~632\~грн., або 48\~% від суми отриманого кредиту. Пунктом 7.4. Договору передбачено, що у разі прийняття кредитодавцем рішення про стягнення процентів за користування кредитом та суми кредиту в судовому порядку внаслідок невиконання позичальником зобов'язань, встановлених п.\~2.2, до позичальника застосовуються процентна ставка у розмірі 3\~% за кожен день від суми фактичного залишку кредиту від дати виникнення заборгованості за кредитом до дати прийняття кредитодавцем рішення про стягнення простроченої заборгованості в судовому порядку. З даного приводу, представником відповідача зазначено, що визначити орієнтовну вартість кредиту при порушенні графіку погашення розрахунків є неможливим, оскільки неможливо передбачити як сам факт можливого порушення позичальником графіку погашення кредиту так і період /тривалість/ такого порушення, від якого залежить в кінцевому результаті вартість кредиту для кожного конкретного позичальника. [PERSON] підписала Договір, а тому їй було відомо порядок та умови виконання зобов'язань. У графіку розрахунків визначено фіксовану грошову суму щомісячних платежів. За загальним правилом кредитування у випадку невиконання зобов'язань позичальником для нього наступають невигідні наслідки шляхом застосування штрафних санкцій, пені і т.і. У даному випадку сторони домовились, що у випадку порушення зобов'язань - процентна ставка буде визначена у розмірі 3\~% за кожен день від суми фактичного залишку кредиту від дати виникнення заборгованості за кредитом до дати подання позову до суду про стягнення заборгованості з позичальника за спірним Договором. Крім того, до матеріалів справи позивачем надано копію ухвали Ленінського районного суду м.\~Запоріжжя від 23 вересня 2016 року по справі №\~334/870/16-ц за позовом КС\~»Взаємний кредит» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості і копію відповідного позову про стягнення заборгованості за кредитним договором №\~700 від 22 травня 2015 року. Із тексту зазначених документів, вбачається, що 12 липня 2016 року Ленінським судом міста Запоріжжя було прийнято заочне рішення по суті спору, на яке в подальшому [PERSON] було подано заяву про його перегляд, і яке скасовано з процесуальних підстав (в матеріалах справи були відсутні повідомлення про вручення відповідачеві судових повісток). У судовому засіданні, представниками сторін зазначено, що остаточне судове рішення по справі №\~334/870/16-ц, на момент розгляду даної справи, Ленінським районним судом міста Запоріжжя не ухвалено. Із зазначеного вбачається, що позивач вирішила звернутися до суду із позовом про визнання п.\~7.4. Договору, лише після пред'явлення КС\~»Взаємний кредит» позову до суду про стягнення заборгованості по кредитному договору. Разом із тим, пунктом 5.2.3. Договору позичальник мала право протягом чотирнадцяти днів з моменту укладення цього Договору відкликати свою згоду на укладення цього Договору без пояснення причин в порядку та у випадках, передбачених частинами 6,7 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Необхідно також зазначити, що доводи наведені у позові, зокрема, про несправедливість умов договору відповідно до положень п.\~5 ч.\~3 ст.\~18 Закону України «Про захист прав споживачів» спростовуються також висновком Верховного суду України, висловленим у постанові від 02 грудня 2015 року, справа №\~6-1341цс15, правова позиція якого відповідно до ст.\~360-7 ЦПК України повинна враховуватись судами при розгляді справ. У названій постанові Верховний Суд України зазначив, що за змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. У вказаній справі судом встановлено, що спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Позивач отримав інформацію щодо умов кредитування, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки, на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору. Таким чином, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та докази в їх підтвердження, суд дійшов висновку про відсутність підстав для захисту прав [PERSON] у обраний нею спосіб, у зв'язку з чим необхідно відмовити у задоволенні позову. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed