Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-31 00:00:00

29 січня 2018 року [PERSON], який діє від імені [PERSON], в інтересах [PERSON], звернувся до суду з заявою про видачу обмежувального припису та просив зобов'язати [PERSON] тимчасово допустити [PERSON] та малолітнього [PERSON] до помешкання, а саме квартири [ADDRESS], з метою реалізації їх права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. У судовому засіданні заявник уточнив свої вимоги та просив видати обмежувальний припис, яким зобов`язати [PERSON] допустити [PERSON] з сином до квартири на період, який буде достатнім для того, щоб вона вивезла з квартири їх особисті речі. На обґрунтування своїх вимог посилався на ті обставини, що [PERSON] та [PERSON] з 09.07.2004 року перебувають у зареєстрованому шлюбі та мають спільного сина [PERSON], [INFO], і всі разом проживали в квартирі [ADDRESS] 22 січня 2018 року [PERSON] вчинив акт домашнього насильства відносно своїх дружини та сина, а саме в присутності малолітнього [PERSON] завдав [PERSON] тілесних ушкоджень шляхом побоїв, ображав та висловлювався нецензурною лайкою на її адресу. Крім того, [PERSON] вчинив фізичне та психологічне насильство відносного свого сина [PERSON] вдаривши останнього кулаком по обличчю та погрожуючи застосувати до його матері [PERSON]. Вчинивши домашнє насильство щодо [PERSON] та [PERSON], [PERSON] фактично позбавив їх житла, обмежив доступ до нього змінивши вхідні замки до квартири та позбавив їх можливості забрати особисті речі. Стверджував, що своїми діями [PERSON] вчинив акт домашнього насильства відносно [PERSON] та [PERSON] у формі фізичного, психологічного та економічного насильства і жорстокого поводження з дитиною. Та, оскільки [PERSON] добровільно не надає дозволу постраждалим особам забрати з вищевказаної квартири їх речі та належне на праві власності майно, то вони вимушені були звернутись до суду за захистом своїх прав та інтересів. У судовому засіданні заявник та представник заявника підтримали заяву та просили її задовольнити. Заінтересована особа у судовому засіданні заперечувала стосовно задоволення заяви, вказавши, що заява є необґрунтованою, однак, допустити до помешкання свою дружину і сина на деякий час він не перешкоджатиме у разі, якщо будуть присутні працівники поліції або інші уповноважені особи. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності вважає, що заява не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що з 09 липня 2004 року [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про одруження, виданим 09 липня 2004 року відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 769 (а.с. 11). За час шлюбу [INFO] у них народився син [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим 29 серпня 2006 року відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві (а.с. 12). Також судом встановлені та у судовому засіданні не заперечувались учасниками справи ті обставини, що родина з часу укладення шлюбу проживала за адресою: [ADDRESS] Згідно з довідкою № 28, виданою 27 червня 2017 року Житлово-будівельним кооперативом [PERSON] дійсно проживає разом із сім`єю за цією адресою та сплачує за комунальні послуги у повному обсязі за місцем проживання - з 09 липня 2004 року і по цей час (а.с. 13). Згідно з витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 22 січня 2018 року: 22 січня 2018 року приблизно о 01 годині 00 хв., перебуваючи за адресою: [ADDRESS] чоловік [PERSON] наніс тілесні ушкодження та завдав фізичного болю [PERSON] та сину [PERSON], [INFO]. Попередня правова кваліфікація - ч. 1 ст. 125 КК України (умисне легке тілесне ушкодження). Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] пояснили, що дійсно 22 січня 2018 року за адресою їх спільного проживання у [ADDRESS] відбулась суперечка між подружжям, що супроводжувалась криками, нецензурною лайкою, висловлюваннями різного характеру, внаслідок чого була викликана поліція і [PERSON] разом із сином [PERSON] було доставлено до центру соціально-психологічної допомоги, а [PERSON] залишився вдома. Крім того, свідки вказали, що суперечку спровокувала [PERSON], а також, що після вказаних подій замок на вхідних дверях до квартири був замінений у зв`язку з його пошкодженням. Згідно з поясненнями заявника, у зв'язку з недопуском [PERSON] [PERSON] до квартири викликався наряд патрульної поліції. З урахуванням викладеного, пояснень учасників справи та свідків, судом установлено, що після вчинення зазначених дій та після того, як заявницю [PERSON] та її сина [PERSON] було доставлено до центру соціально-психологічної допомоги, їх не допускають до квартири, у якій вони проживали, замки змінені, та їй перешкоджають самостійно забрати їх із сином речі, які знаходяться у квартирі. Разом з тим, в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] не є власником (співвласником) квартири [ADDRESS], що також підтвердив заявник. [PERSON] достовірно не зміг пояснити суду хто є власником вказаної квартири та чи є він її співвласником, а заявник заперечував проти витребування правовстановлюючого документа на вказану квартиру та залучення до участі в справі заінтересованих осіб [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Таким чином, встановити хто є власником вказаної квартири, а відповідно і кривдником, особою, яка вчинила домашнє насильство, суду не вдалось. Крім того, заявник категорично заперечував проти витребування з управління поліції відео з нагрудної камери поліцейських, що приїжджали за викликом [PERSON] за фактом недопускання її до квартири [ADDRESS] та всіх документів, що були складені за його результатами. Отже, судом не здобуто, а заявником не надано доказів на підтвердження того, що дійсно мало місце домашнє насильство (фізичне, економічне чи психологічне) щодо [PERSON] та її сина [PERSON] та хто його вчинив. Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» п. 2 ч. 1 ст. 1 передбачено, що дитина, яка постраждала від домашнього насильства (постраждала дитина) - особа, яка 6е досягла 18 років та зазнала домашнього насильства у будь-якій формі або стала свідком (очевидцем) такого насильства. Відповідно до п.3, п. 6, п. 7, п. 8 ч.1 ст. 1 цього Закону домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сімї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сімєю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Кривдник - особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі. Особа, яка постраждала від домашнього насильства - особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі. Обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Статтею 16 вищезазначеного закону передбачено ведення Єдиного державного реєстру випадків домашнього насильства та насильства за ознакою статі. Єдиний державний реєстр випадків домашнього насильства та насильства за ознакою статі (далі - Реєстр) - це автоматизована інформаційно-телекомунікаційна система, призначена для збирання, реєстрації, накопичення, зберігання, адаптування, зміни, поновлення, використання, поширення (розповсюдження, реалізації, передачі), знеособлення і знищення визначених цим Законом даних про випадки домашнього насильства та насильства за ознакою статі. До Реєстру вносяться відомості (окремо за кожним випадком насильства). Формування Реєстру здійснюється окремо за кожним випадком домашнього насильства, насильства за ознакою статі шляхом внесення до нього відповідної інформації. Персональні дані про особу, яка повідомила про вчинення насильства, зберігаються у Реєстрі протягом одного року з дня надходження відповідної інформації про вчинення насильства. Персональні дані про постраждалу особу зберігаються у Реєстрі протягом трьох років з дня вчинення домашнього насильства чи насильства за ознакою статі. Розділом IV глави 13 Цивільного процесуального кодексу України визначено порядок розгляду судом справ про видачу і продовження обмежувального припису. Статтею 350-6 ЦПК України передбачено, що, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» на строк від одного до шести місяців. Частиною 2 статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків, зокрема відповідно до п. 2 - це усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи. Частиною 3 статті 26 цього Закону передбачено, що рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків (оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи). Враховуючи те, що заявником не надано суду належних та достатніх доказів вчинення [PERSON] домашнього насильства щодо [PERSON] та [PERSON], заперечував проти витребування судом цих доказів від відповідних органів, а також не довів, що саме [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], а отже і не доведено, що [PERSON] є кривдником відносно своїх дружини та сина. Також, заявником не обґрунтовані ризики, які можуть настати у разі незастосування відносно [PERSON] обмежувального припису, оскільки останній в судовому засіданні не заперечував віддати [PERSON] та [PERSON] їх особисті речі. При цьому суду не надано жодних доказів, щодо внесення зазначеного випадку до Єдиного державного реєстру випадків домашнього насильства та насильства за ознакою статі, а за таких обставин суд вважає заяву необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed