Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-20 00:00:00

31.01.2020 року до суду звернулася позивач [PERSON] , з позовом про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, прокуратури і суду до відповідачів Прокуратури Дніпропетровської області, Державної казначейської служби України, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: Міністерство фінансів України 03.02.2020 року ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду за правилами загального провадження в підготовчому судовому засіданні на 16 березня 2020 року. 05.03.2020 року і 12.03.2020 року від відповідача Державної казначейської служби України і третьої особи, Міністерства фінансів України надійшли відзиви на позовну заяву. 16.03.2020 року представником позивача надані відповіді на відзиви відповідача Державної казначейської служби України і третьої особи, Міністерства фінансів України 16.03.2020 року в підготовчому судовому засіданні оголошена перерва в зв`язку наданням позивачем уточнення позовної заяви до 14.05.2020 року 21.04.2020 року від відповідача Прокуратури Дніпропетровської області надійшов відзив на позовну заяву 29.04.2020 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив відповідача Прокуратури Дніпропетровської області. 14.05.2020 року проведене підготовче судове засідання та справу призначено до розгляду в судовому засіданні на 03.08.2020 року. 03.08.2020 року в судовому засіданні оголошено перерву до наступної визначеної дати 01.09.2020 року. 01.09.2020 року справа не розглядалась в зв`язку з хворобою судді. Справа призначена до розгляду на 16.09.2020 року 16.09.2020 року в судовому засіданні оголошено перерву до 20.10.2020 року Сторонам та учасникам розгляду справи роз`яснені права та обов`язки у відповідності до ст. 43, 44, 49 ЦПК України. У судовому засіданні 21.10.2020 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення. Згідно заявлених позовних вимог позивач просить Стягнути із Державного бюджету України через державну Казначейську службу України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на її користь 350 000.00 (триста п`ятдесят тисяч) грн.. на відшкодування завданої моральної шкоди. Стягнути із Державного бюджету України через державну Казначейську службу України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на її користь 130\~400 грн., на відшкодування витрат, понесених за надання професійної правничої допомоги. В обґрунтування позовних вимог посилаючись на наступне: вона працює головною медичною сестрою у Комунальному закладі «Верхньодніпровський центр первинної медико-санітарної допомоги» Дніпропетровської області, де користується повагою та авторитетом серед своїх колег та керівництва, що підтверджується грамотами, які були нею отримані за сумлінну працю, високу професійну майстерність, відданість справі, витягом з наказу про нагородження від 11 червня 2019 року №554-о, та трудовою книжкою виданою 05 липня 1976 року.. 25 квітня 2013 року заступником начальника слідчого відділу Верхньодніпровського районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області Писаревським В.Е., їй було повідомлено про підозру щодо вчинення кримінального правопорушення передбаченого ст. 367 ч. 1 Кримінального кодексу України, яке виразилося у скоєнні службової недбалості, тобто неналежне виконання службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, що завдало істотної шкоди охоронюваним законом правам, окремих громадян та державним інтересам. Відомості щодо вчинення зазначеного кримінального правопорушення були внесені в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №12013040430000132 від 17 січня 2013 року. Із того часу, її життя перетворилося на суцільне пекло: виклики до слідчого та суду, необгрунтовані звинувачення, тривалий судовий розгляд справи, безкінечні судові засідання, плітки, що розповсюджувалися по місту, та як наслідок звернення до лікарні у зв`язку із погіршенням стану здоров`я (серцеві напади, підвищений тиск, перенесена операція, стаціонарне лікування), оскільки вона постійно знаходилася у стресовій ситуації, що підтверджується виписками із амбулаторної карти, копії яких додаються. Майже шість років, вона намагалася і вимушена була доводити свою невинуватість, виправдати себе перед органами досудового слідства, прокуратури, суду, знайомими, та спростувати, те в чому її звинувачують, хоча відповідно до ст. 62 Конституції України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. 16 травня 2013 року їй було вручено обвинувальний акт у кримінальному провадженні, яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12013040430000132 від 17 січня 2013 року, копія додається. Із цього часу їй наданий статус обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину проти держави. 16 травня 2013 року, органами обвинувачення з метою незаконного притягнення її до кримінальної відповідальності, було направлено обвинувальний акт до суду. За клопотанням її захисника [PERSON] , судом було призначено судово-почеркознавчу експертизу. Згідно висновку експерта судової почеркознавчої експертизи, на всіх інвентаризаційних описах, які стороною обвинувачення були надані як докази на доведення моєї винуватості, підписи від її імені - виконані не нею, а іншою особою. Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 17 квітня 2015 року, в судовому засіданні було задоволено клопотання прокурора про закриття кримінального провадження, при цьому судом в резолютивній частині ухвали суду, не конкретизовано з яких підстав закрито кримінальне провадження, а лише в мотивувальній частині, зазначено, що у зв`язку із набранням чинності закону, яким скасована кримінальна відповідальність за діяння, вчинене особою ( ст. 284 ч.І п.4 КПК України). На дану ухвалу Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 17 квітня 2015 року, її захисником Мульком А.В. в її інтересах було подано апеляційну скаргу. На обґрунтування, якої було зазначено, що дана ухвала є незаконною, необгрунтованою, прийнятою із істотним порушенням вимог кримінального процесуального Закону, та безпідставним її кримінальним переслідуванням. Кримінальне провадження відносно неї було закрите за нереабілітуючими обставинами, незважаючи на те, що вона вважала себе невинною у скоєнні інкримінованого їй кримінального правопорушення. Так, незважаючи на існування принципу презумпції невинуватості, вона на підставі амбулаторних карток хворих, показань свідків захисту та висновку судової почеркознавчої експертизи, довела, що повністю невинна у вчиненні злочину. Висновком судово почеркознавчої експертизи, було достеменно встановлено, що підписи на інвентаризаційних описах від її імені виконані не нею, а іншою особою. Тому звичайно за таких обставин, задля, повної своєї реабілітації, вона погоджувалася на закриття відкритої проти неї справи, лише за реабілітуючи ми обставинами. Ухвалою колегії суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 червня 2015 року, апеляційну скаргу задоволено частково та ухвалу Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 17 квітня 2015 року, уточнено «кримінальне провадження за обвинувальним актом старшого прокурора прокуратури Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області за обвинуваченням [PERSON] , закрити, замінити словами «кримінальне провадження за обвинуваченням [PERSON] , за ст. 367 ч. 1 КК України, - закрити у зв`язку із набранням чинності Закону, яким скасована кримінальна відповідальність за діяння вчинене особою, на підставі п.4 ч. 1 ст. 284 КПК України». Крім того, головуючим - суддею колегії суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області Коваленко В.Д., при винесенні ухвали щодо [PERSON] , 03 червня 2015 року було винесено Окрему думку. Відповідно до окремої думки, він не погоджується з висновком суду, та вважає, що ухвалу Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 17 квітня 2015 року потрібно скасувати з підстав не виконання районним судом вимог ст. ст. 7,9 КПК України, а матеріали провадження направити на новий судовий розгляд в той же суд, зі стадії підготовчого засідання. Не погодившись із рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області її захисником у її інтересах було подано касаційну скаргу на ухвалу Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 17 квітня 2015 року та на ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 червня 2015 року. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 листопада 2015 року, касаційну скаргу задоволено, а ухвалу Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 17 квітня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 червня 2015 року, скасовано і призначено новий розгляд у суді першої інстанції. 27 квітня 2016 року, ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області, у підготовчому судовому засіданні обвинувальний акт по кримінальному провадженню № 12013040430000132 відносно [PERSON] за ст. 367 ч. 1 КК України, повернуто прокурору, для усунення недоліків, чим продовжив безпідставну судову тяганину у даній справі. Нею було подано апеляційну скаргу на ухвалу Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 27 квітня 2016 року. Ухвалою колегії суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 травня 2016 року, її апеляційну скаргу задоволено а ухвалу Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 27 квітня 2016 року, якою було повернуто прокурору обвинувальний акт за ст.367 ч.І КК України, щодо [PERSON] , як такий, що не відповідає вимогам ст. 291 КК України, скасовано. Призначено по кримінальному провадженню щодо [PERSON] за ст. 367 ч. 1 КК України новий розгляд в суді першої інстанції. В судовому засіданні 12 травня 2017 року, прокурором в черговий раз, незважаючи на її невинуватість було заявлено клопотання про закриття кримінального провадження у зв`язку із декриміналізацією. Проте ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області, кримінальне провадження було призначено до судового розгляду, а в задоволенні клопотання прокурора про закриття кримінального провадження у зв`язку із декриміналізацією, відмовлено. І лише через два роки, постійних викликів до суду, відкладених судових засідань, 13 березня 2019 року ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області, кримінальне провадження за її звинуваченням, було закрито, внаслідок відмови прокурора від підтримання державного обвинувачення. Починаючи з 25 квітня 2013 року вона перебувала у процесуальному статусі «обвинувачена», у постійній напрузі і пригніченому нервовому стані, не маючи жодної змоги захищатися від пред`явленого їй обвинувачення, повернути своє чесне ім`я та репутацію, що постійно завдавало їй моральних та душевних страждань, матеріальної шкоди та невпевненості у завтрашньому дні, демократичних, європейських засадах української держави, її правоохоронних органів та кримінального процесуального законодавства. \~ \~Вважає,\~що органами\~державного \~обвинувачення та\~суду,\~було грубо\~порушено її\~право на\~проведення судового\~розгляду у\~продовж розумного\~строку.\~ \~На підставі\~ чого\~ їй\~було \~завдано \~матеріальної та\~ моральної\~ шкоди,\~яку \~вона просить\~ стягнути, що й стало підставою звернення до суду В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги в повному обсязі, давши пояснення фактично установлені матеріалами справи. Також позивач пояснила, що протягом всього часу розгляду даної кримінальної справи на неї, а також на її близьких родичів чинився тиск. Працівники органів досудового розслідування та прокуратури вмовляли її визнати вину у вчиненому та вказували, що кримінальне провадження відносно неї все рівно буде закрите. Проте вона не погоджувалась на визнання вини, оскільки знала, що вона не винна у пред`явленому їй обвинуваченні, що в подальшому було доведено і наданими нею доказами та висновками проведеної почеркознавчої експертизи. Але працівники прокуратури з метою захисту своєї ділової репутації продовжували підтримувати обвинувачення, наполягали на тому, щоб вона визнала свою вину, та погрожували їй і її дітям. Шість років вона перебувала під слідством та судом. За цей час в неї погіршився стан здоров`я. В 2014 році вперше в неї діагностували гіпертонічну хворобу. Загострились старі хвороби, що мало наслідком проведення операції та необхідності стаціонарного лікування. В деякій мір змінилось до неї і ставлення колег, одні її підтримували, а інші дивились косо і говорили, що оскільки відносно неї порушене кримінальне провадження, то вона значить є винною. Проте все своє життя вона пропрацювала в закладі охорони здоров`я та намагалась надати допомогу хворим. Ніколи не відмовила жодній людині у наданні такої допомоги. Тому приховати та не дати ліки хворим людям, які є інвалідами, ветеранами війни вона просто не могла. Представник відповідача прокуратури Дніпропетровської області проти задоволення позовних вимог заперечував, свої заперечення обґрунтовував тим, що позивачка, не весь час, який вона зазначає була обвинуваченою. Оскільки з набранням чинності ухвалою суду апеляційної інстанції про закриття кримінального провадження і до постановлення ухвали Вищого Спеціалізованого Суду України [PERSON] , не перебувала під судом і слідством. Тому строк перебування її під судом та слідством складає не 72, а 65 місяців. Крім того стовно позивачки постановлена ухвала про закриття кримінального провадження за відмовою від обвинувачення, а не виправдувальний вирок, тому у задоволенні позовних вимог просив відмовити. Представник відповідача Державної казначейської служби України проти задоволення позовних вимог заперечувала, виходячи з того, що підставою для закриття кримінального провадження стала відмова прокурора від підтримання державного обвинувачення. Підставою закриття провадження у справі стали не мотиви, викладені у постанові прокурора від підтримання державного обвинувачення, а сам факт відмови прокурора від підтримання обвинувачення, тому вважають, що підстави для відшкодування моральної шкоди відсутні. Крім того вважають, що позивачка перебувала під судом і слідством всього 62 місяці, а не 72 як зазначає позивачка у позовній заяві тому просять відмовити у задоволення позовних вимог. Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Міністерства фінансів України в судове засідання не з`явився, подавши відзив на позовну заяву згідно якого просив відмовити у задоволені позовних вимог виходячи з того, що кошти на відшкодування шкоди державною підлягають стягненню з Державного бюджету України, У таких справах у резолютивній часті рішень не повинні міститись відомості про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснене безспірне списання коштів. Таким чином не допускається стягнення з Казначейства моральної та матеріальної шкоди. Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, з`ясувавши зміст позовних вимог, заслухавши пояснення сторін, свідка, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Як встановлено в судовому засіданні 25 квітня 2013 року заступником начальника слідчого відділу Верхньодніпровського районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області Писаревським В.Е., позивачеві було повідомлено про підозру щодо вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 367 Кримінального кодексу України, яке виразилося у скоєнні службової недбалості, тобто неналежне виконання службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, що завдало істотної шкоди охоронюваним законом правам, окремих громадян та державним інтересам, що підтверджується копією повідомлення про підозру. Відомості щодо вчинення зазначеного кримінального правопорушення були внесені в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №12013040430000132 від 17 січня 2013 року. 16 травня 2013 року позивачці було вручено обвинувальний акт у кримінальному провадженні, яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12013040430000132 від 17 січня 2013 року, копія якого додається. Із цього часу позивачці наданий статус обвинуваченої у вчиненні злочину. 16 травня 2013 року, органами обвинувачення було направлено обвинувальний акт до суду. За клопотанням мого захисника у зазначеному вище кримінальному провадженні судом було призначено судово-почеркознавчу експертизу. Згідно висновку експерта судової почеркознавчої експертизи в становлено, що на всіх інвентаризаційних описах, які стороною обвинувачення були надан,і підписи від імені позивачки - виконані не нею, а іншою особою. Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 17 квітня 2015 року, в судовому засіданні було задоволено клопотання прокурора про закриття кримінального провадження, при цьому судом в резолютивній частині ухвали суду, не конкретизовано з яких підстав закрито кримінальне провадження, а лише в мотивувальній частині, зазначено, що у зв`язку із набранням чинності закону, яким скасована кримінальна відповідальність за діяння, вчинене особою ( ст. 284 ч.І п.4 КПК України), що підтверджується копією ухвали. На дану ухвалу Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області\~від 17\~квітня 2015\~року,\~ захисником\~позивача було подано апеляційну скаргу. Ухвалою колегії суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 червня 2015 року, апеляційну скаргу задоволено частково та ухвалу Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 17 квітня 2015 року, уточнено «кримінальне провадження за обвинувальним актом старшого прокурора прокуратури Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області за обвинуваченням [PERSON] , закрити, замінити словами «кримінальне провадження за обвинуваченням [PERSON] , за ст. 367 ч. 1 КК України, - закрити у зв`язку із набранням чинності Закону, яким скасована кримінальна відповідальність за діяння вчинене особою, на підставі п.4 ч. 1 ст. 284 КПК України», що підтверджується копією ухвали. Крім того, головуючим - суддею колегії суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області Коваленко В.Д., при винесенні ухвали щодо [PERSON] , 03 червня 2015 року було винесено Окрему думку. Відповідно до окремої думки, останній не погоджувався з висновком суду, та вважає, що ухвалу Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 17 квітня 2015 року потрібно скасувати з підстав не виконання районним судом вимог ст. ст. 7,9 КПК України, а матеріали провадження направити на новий судовий розгляд в той же суд, зі стадії підготовчого засідання. Не погодившись із рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області захисником позивача у її інтересах було подано касаційну скаргу на ухвалу Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 17 квітня 2015 року та на ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 червня 2015 року. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 листопада 2015 року, касаційну скаргу задоволено,\~ \~а ухвалу\~ \~ \~ Верхньодніпровського\~ \~ \~ районного\~ \~ \~ суду\~Дніпропетровської області\~від 17\~квітня 2015\~року та\~ухвалу Апеляційного\~суду Дніпропетровської\~області від\~03\~червня 2015\~року,\~скасовано і\~справу направлено\~ на\~ новий розгляд у суді першої інстанції, що підтверджується копією ухвали. 27 квітня 2016 року, ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області, у підготовчому судовому засіданні обвинувальний акт по кримінальному провадженню № 12013040430000132 відносно [PERSON] за ст. 367 ч. 1 КК України, повернуто прокурору, для усунення недоліків. Позивачем було подано апеляційну скаргу на ухвалу Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 27 квітня 2016 року. Ухвалою колегії суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 травня 2016 року, апеляційну скаргу задоволено а ухвалу Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 27 квітня 2016 року, якою було повернуто прокурору обвинувальний акт за ст.367 ч.І КК України, щодо [PERSON] , як такий, що не відповідає вимогам ст. 291 КК України, скасовано та справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. В судовому засіданні 12 травня 2017 року, прокурором було заявлено клопотання про закриття кримінального провадження у зв`язку із декриміналізацією. Проте ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області, кримінальне провадження було призначено до судового розгляду, а в задоволенні клопотання прокурора про закриття кримінального провадження у зв`язку із декриміналізацією, відмовлено. 13 березня 2019 року ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області, кримінальне провадження за моїм звинуваченням, було закрито, внаслідок відмови прокурора від підтримання державного обвинувачення. Проаналізувавши надані докази, суд вважає, що до правовідносин, які виникли між сторонами, підлягають застосуванню наступні норми матеріального права. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, ратифікованої Україною, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. Відповідно до\~ст. 55 Конституції України\~права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень встановлено\~ст. 56 Конституції України. За змістом статей\~15,\~16 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Статтею 1176 ЦК України\~встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі\~Закону України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»\~( п.1.ч.1 ст. 1 вищевказаного Закону). Згідно з п. 2 ч. 1\~ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпання можливості їх отримання. Статтею 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», передбачено що, у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; моральна шкода. Як встановлено рішенням Конституційного Суду України від 27 жовтня 1999№ 9-рп/99 у справі № 1-15/99, притягнення до кримінальної відповідальності, як стадія кримінального переслідування, починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчиненні злочину. Враховуючи вищезазначені обставини, а також досліджені в судовому засіданні докази, суд дійшов висновку, що позивач перебувала під слідством та судом з 25 квітня 2013 року (повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1\~ст. 367 КК України) по 13 березня 2019 року (набрання ухвалою апеляційною інстанцією законної сили), тобто: 71 місяці 8 днів. При цьому суд не погоджується з доводами відповідачів про те, що в період з 17.04.2015 року по 26.11.2015 позивачка не перебувала під слідством та судом оскільки кримінальне провадження відносно неї було закрите. Так, в даний період провадження відносно позивачки дійсно було закрите на підставі п.4 ч.1 ст. 284 КК України в зв`язку з набранням чинності Закону, яким скасована кримінальна відповідальність за діяння, яке вчинене особою. Тобто кримінальна справа була закрита за нереабілітуючими обставинами і позивачка хоч і не перебувала в цей період під кримінальним переслідуванням, але продовжувала бути винною у вчиненні кримінального правопорушення. обвинувачення за яким їй було пред`явлене. В той час, як ні під час досудового розслідування, ні під час судового розгляду позивачка не визнавала свою вину, подавала докази на підтвердження своєї невинності, за її клопотанням була проведена почеркознавча експертиза, яка виключала винність позивачки. Тому позивачка оскаржувала як ухвалу суду першої інстанції так і ухвалу суду апеляційної інстанції. Скасовуючи ухвали судів першої та апеляційної інстанції Вищий Спеціалізований Суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ у своїй ухвалі від 26 листопада 2015 року вказав, що закриваючи провадження за п.4 ч.1 ст. 284 КК України суди не надали оцінки показанням свідків, які допитані та доказам, які були дослідженні з точки зору того чи спростовують чи підтверджують вони пред`явлене [PERSON] обвинувачення на момент його скоєння. Тобто суд не зазначив, до якого висновку він прийшов, чи мало місце діяння, яке поставлене особі за провину, чи містить це діяння склад злочину, передбаченого ч.1 ст. 367 КК України та чи винувата позивачка у його вчиненні. Та вказав на необхідність врахувати всі ці обставини при новому розгляді справи. Тому протягом періоду з 17.04.2015 року по 26.11.2015 року позивачка продовжувала вважатись винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 367 КК України. Стосовно неї розглядались справи у різних судових інстанціях. З чого суд приходить до висновку, що даний період підлягає зарахуванню при визначення тривалості відшкодування позивачці моральної шкоди. Безпідставними суд вважає і доводи відповідачів про те, що у справі постановлений не виправдувальний висновок, а постанова про закриття провадження у справі за відмовою прокурора від обвинувачення без наведення мотивів такої відмови, що також виключає підстави для відшкодування позивачці моральної шкоди. Оскільки відповідно до ч.1 ст. 340 КПК України - Якщо в результаті судового розгляду прокурор дійде переконання, що пред`явлене особі обвинувачення не підтверджується, він після виконання вимог\~статті 341\~цього Кодексу повинен відмовитися від підтримання державного обвинувачення і викласти мотиви відмови у своїй постанові, яка долучається до матеріалів кримінального провадження. Копія постанови надається обвинуваченому, його захиснику, потерпілому, його представнику та законним представникам, а також представнику юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження. З аналізу даної правової норми вбачається, що відмовитися від підтримання державного обвинувачення прокурор може лише у випадку коли дійде переконання, що пред`явлене особі обвинувачення не підтверджується. І дана норма вказує не на право , а на обов`язок (повинен) відмовитись від підтримання державного обвинувачення. Відповідно єдиним мотивом відмови прокурора від обвинувачення є переконання, що пред`явлене особі обвинувачення не підтверджується. Тобто особа є невинною у вчиненні кримінального правопорушення, що узгоджується із п.1.ч.1 ст. 1 ст.\~2\~Закону України\~«Про порядок\~відшкодування шкоди,\~завданої громадянинові\~незаконними діями\~органів,\~що здійснюють\~оперативно-розшукову\~діяльність,\~органів досудового\~розслідування,\~прокуратури і\~суду» у виді незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення. І усуває можливі ще більш тяжкі для обвинуваченого наслідки у вигляді незаконного засудження. \~ \~ \~Відповідно до\~ ст.\~1167\~ЦК України\~ \~-\~ Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно з пунктом 5\~статті 3\~Закону «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»\~у наведених у\~статті 1 цього Закону\~випадках громадянинові підлягає відшкодуванню моральна шкода. Тобто, чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, у тому числі й відшкодування моральної шкоди. За період часу з 25 квітня 2013 року (повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1\~ст. 367 КК України) по 13 березня 2019 року, позивач зазнала моральної шкоди, яка виразилася у порушенні нормальних життєвих зв`язків, негативних змінах в емоційному стані, негативного впливу внаслідок притягнення її до кримінальної відповідальності, а тому суд погоджується із твердженням позивачки про завдання їй моральної шкоди. Крім того спричинення позивачціі моральної шкоди підтверджується показаннями свідків, допитаних в судовому засіданні. Так свідок [PERSON] , в судовому засіданні повідомила, що вона працює разом з позивачкою. Також їй відомо про те, що позивачка притягувалась до кримінальної відповідальності. Сама позивачка дану обставину не дуже обговорювала. Але протягом цього періоду позивачка перебувала в пригніченому стані. В неї часто виникали гіпертонічні кризи. Вона лікувалась в стаціонарі. Без вживання пігулок не обходилась і дня. Відношення колег по роботі до позивачки змінилось, хтось підтримував позивачку. Але деякі колеги осуджували позивачку та їх відношення до неї змінилось в гіршу сторону. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона давно знає позивачку, так як навчалась з нею ще в медичному училищі. Позивачка завжди була сильною жінкою, а також чесною та добросовісною. Але за час перебування їх під слідством позивачка змінилась. В неї розвинулись хвороби, яких раніше не було, вона на ногах перенесла інфаркт, їй було проведено операцію. Свідки [PERSON] і [PERSON] в судовому засіданні пояснили, що вони працюють разом з позивачкою, за час розгляду кримінальної справи позивачка постійно знаходилась в емоційно пригніченому стані, в неї спостерігався високий тиск, погіршення стану здоров`я Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що позивачка є її матір`ю. Мати все життя була медичним працівником. Ще з дитинства вона пам`ятає, що мати завжди всі надавала медичну допомогу хворим, навіть у вихідні дні до неї звертались сусіди. знайомі і вона всім намагалась допомогти. В той час, коли відносно її матері порушили кримінальну справу, мати перебувала в тяжкому моральному стані, постійно нервувала, що мало наслідком погіршення стану її здоров`я та необхідності лікування. Свідок [PERSON] ,. в судовому засіданні пояснив, що він є сином позивачки. В 2013 році його матір повідомили про вчинення посадового злочину, з того часу погіршився стан її здоров`я, тиск став нестабільним. Мати перенесла інфаркт на ногах, її прооперували. Нервова напруженість матері відчувалась і у сім`ї. При цьому працівники органу досудового розслідування та прокуратури постійно чинили тиск як на його матір так і на нього з тією метою, щоб мати визнала вину у пред`явленому їй обвинуваченні . Також спричинення позивачці моральної шкоди підтверджується наданими нею медичними документами, записами в амбулаторній медичній картці, епікрізами, виписками з історії хвороби, з яких вбачається, що протягом 2013-2019 років позивачка неодноразово зверталась за медичною допомогою та проходила лікування. Визначаючи розмір завданої моральної шкоди, суд виходить з наступного. Оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини від 12 липня 2007 року у справі «Станков проти Болгарії» (Stankov v. Bulgaria, № 68490/01, § 62). Згідно з частинами другою, третьою\~статті 13 Закону № 266/94-ВР\~розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Таким чином, Законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом має визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати. Згідно із правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, відповідно до частини третьої\~статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»\~відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду справи. Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування Розраховуюючи моральну шкоду, спричинену позивачці, суд виходить з наступного. Як вже зазначало вище позивачка перебувала під слідством і судом з 25 квітня 2013 року по 13 березня 2019 року , що складає 71 місяць 8 днів. Законодавством передбачено визначення моральної шкоди у кратному відношенні до мінімальної заробітної плати. При цьому розмір відшкодування моральної шкоди слід розраховувати, виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, що на час розгляду справи становить 4 723 грн. 00 коп., відповідно до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» яким встановлено у 2020 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі з 1 січня - 4 723 гривні. Аналогічні роз`яснення надані й в абз. 2 п. 9\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» Таким чином розрахунок мінімальної моральної шкоди є наступним 71 міс. 8 дн. Х 4723 грн.,= 336592 грн. 20 коп. Позивачка просить с тягнути на її користь моральну шкоду в сумі 350\~000.00 грн. Судом встановлено, що у вищевказаний період часу, позивачка зазнала моральної шкоди, яка виразилася у порушенні нормальних життєвих зв`язків, негативних змінах в емоційному стані, негативному впливу внаслідок притягнення його до кримінальної відповідальності, а тому суд погоджується із твердженням позивачки про завдання їй моральної шкоди. Виходячи з навденого суд враховуючи характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнала позивачка, характер немайнових втрат ( їх тривалості майже шість років, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема враховуються стан здоров`я позивачки, тяжкість виражених змін у її життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Та виходячи із засад розумності, зваженості та справедливості, суд вважає за можливе стягнути на користь позивачки на відшкодування спричиненої моральної шкоди у визначеній нею сумі - 350 00.00 грн., яка в зовсім незначній мірі перевищує мінімальний розмір відшкодування, який гарантується законом позивачці. Вирішуючи питання про відшкодування спричиненої майнової шкоди. Суд виходить з наступного Відповідно до ч . 1 ст. 1166 ЦК України - Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. \~ \~ Відповідно\~до \~ст.\~ \~3\~ЗУ «Про\~порядок відшкодування\~шкоди,\~завданої громадянинові\~незаконними діями\~органів,\~що здійснюють\~оперативно-розшукову\~діяльність,\~органів досудового\~розслідування,\~прокуратури і\~суду» - У наведених в\~статті 1\~цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода. Позивачка просить стягнути спричинену їй майнову шкоду. яка виразилась в оплаті за надання професійної правової допомоги. Вирішуючи питання про відшкодування позивачеві затрат на оплату послуг захисника , суд виходить з наступного . Відповідно до ч.1,2. 3, 4 , 5 ст. 137 ЦПК України - \~Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Позивачем та представником позивача надані копії угод на надання правової допомоги, укладені між позивачкою та адвокатом Мульком А.В., Перелік затверджених юридичних послуг та їх вартість адвоката Мулька А.В. Розрахунок витрат на професійну правничу допомогу, загальна сума яких складає 65\~200.00 грн., акт приймання передачі юридичних послуг та квитанція про оплату 130\~400 грн. При цьому оплату наданих юридичних послуг в подвійному розмірі представник позивача обґрунтовував тим, що укладеною з його довірителькою угодою передбачено, що у випадку закриття кримінального провадження за реабілітуючими обставинами або постановлення виправдувального вироку його гонорар подвоюється. Проте відповідно до п. 6 Угоди про надання правової допомоги від 23.04.2013 року вбачається, що у разі закриття кримінального провадження на стадії досудового слідства за реабілітуючи ми обставинами та постановлення судом виправдувального вироку, розмір гонорару захисника подвоюються. Проте кримінальне провадження відносно позивачки закрите хоч і за реабілітуючими обставинами, але не на досудовому розслідуванні, а під час розгляду справи в суді. Стосовно позивачки постановлена ухвала про закриття кримінального провадження за відмовою прокурора від обвинувачення. а не виправдувальний вирок, тому суд вважає, що на користь позивачки підлягають стягненню грошові кошти на оплату послуг за надання правової допомоги у сумі дійсних понесених затрат , тобто 65\~200.00 грн. А вимоги про стягнення даних затрат в подвійному розмірі задоволенню не підлягають. Понесення судових витрат на надання правової допомоги в сумі 65\~200.00 грн., суд вважає пропорційним наданим захисником послугам оскільки відповідно до наданих суду копій ухвал суду першої та апеляційної, касаційної інстанцій вбачається, що в розгляді кримінального провадження приймав учать адвокат Мулько А.В., який приймав участь на досудовому слідстві, в судових засіданнях, подавав апеляційні та касаційні скарги. Надана захисником правова допомога мала наслідком закриття кримінальної справи за реабілітуючими для його підзахисної обставинами. Крім того юридична допомога позивачці адвокатом Мульком А.В., надавалась протягом тривалого періоду часу, майже 6-ти років. Захисник прийняв участь в більше ніж 50 судових засіданнях, з чого суд приходить до висновку, що сплачена адвокатові грошова сума 65\~200.00 грн., за надання правової допомоги є співмірною із проведеною захисником діяльністю по захисту прав позивачки. \~ Також, згідно з ч. 1\~ст. 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, відшкодовується Державою в повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Згідно зі\~ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Частиною 2\~ст. 2 ЦК України\~встановлено, що учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Відповідно до\~ст. 170 ЦК України, держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Держава реалізує правосуб`єктність через систему своїх органів. Від імені держави у відносинах, що регулюються цивільним законодавством, беруть участь органи управління державним майном, фінансові та інші спеціально уповноважені державою органи. Казначейська служба є юридичною особою, яка діє від імені держави. Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями (органів дізнання) органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність,(попереднього слідства) органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (в тому числі і моральної шкоди), провадиться за рахунок коштів державного бюджету (ч. 1 ст. 4 Закону). Статтею 25 Бюджетного кодексу України\~встановлено, що Державна казначейська служба України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Відповідно до норм\~Закону № 266/94-ВР\~та Положення про застосування\~Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», затвердженого\~наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року №6/5/3/41, відшкодування особі шкоди, в тому числі й моральної, яка завдана незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, провадиться за рахунок коштів державного бюджету через органи Державної казначейської служби України. Відтак доводи відповідача про те, що Державна казначейська служба України не повинна нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу, оскільки жодних прав чи інтересів позивача вона не порушувала, у правовідносини з ним не вступала, є безпідставними, оскільки у даному випадку вина Державної казначейської служби України у спричиненні позивачу моральної шкоди не має жодного правового значення, а стягнення коштів відбувається у порядку, передбаченому законодавством України за рахунок державного бюджету України, шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати по справі віднести на рахунок держави.

Outcome: partial