Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-31 00:00:00

31.03.2016 року [PERSON] через свого представника [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] та Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче об'єднання Спецкиївбуд», згідно якого, з урахуванням позовної заяви від 06.04.2016 року, поданої на виконання вимог ухвали суду від 01.04.2016 року про залишення позовної заяви без руху, просив: зобов'язати відповідачів спростувати недостовірну інформацію, яка розповсюджена відповідно до заяви від 11.02.2016 року до Президента Національної академії медичних наук України з приводу висловлення (дослівно): «Таким чином, на сьогоднішній день, окрім не виконання рішення суду мають місце шахрайські дії керівництва Інституту, а саме особисто керівника [PERSON], адже договір на проведення ремонтних робіт підписувався особисто керівництвом Інституту, більше того кошторис по вказаному договору також погоджувався Головним управлінням Казначейства м. Києва», шляхом направлення відповідного листа на ім'я Президента Національної академії медичних наук України - [PERSON], а також стягнути з відповідачів у солідарному порядку моральну шкоду у розмірі 1,00 грн. та витрати по сплаті судового збору у загальному розмірі 1930,20 грн. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що вищенаведена інформація, викладена в заяві до Президента Національної академії медичних наук України від 11.02.2016 року, є недостовірною, образливою та такою, що порушує честь, гідність та ділову репутацію позивача. Так, позивач вказує, що звинувачення його у шахрайстві, розміщене [PERSON] в листі від 11.02.2016 року, не відповідають дійсності, оскільки жодних дій, які визначені Кримінальним кодексом України як шахрайство, ним не здійснювалось. При цьому, у позові зазначено, що Інститут, який очолює позивач, є державною установою, яка фінансується за рахунок бюджетних коштів, розпорядником яких є Державна казначейська служба України в м. Києві, а Договір №Т-55/2013 від 07.10.2013 року, про який йдеться у заяві від 11.02.2016 року, позивач не підписував та підписувати не міг, оскільки на посаду Директора ДУ «Національний інститут хірургії та трансплантології ім. О.О. Шалімова» НАМН України його було призначено відповідно до наказу №50/1Н від 29.01.2014 року, тобто вже після укладання договору. Також, в обґрунтування завданої моральної шкоди, позивач зазначає, що у зв'язку з поширенням відповідачами відносно нього недостовірної інформації, він знаходиться у стані постійного нервового напруження та стресу, наслідком чого є зниження працездатності та витрачання більшості часу на пояснення та спростування вищевказаної інформації замість здійснення свої наукової та професійної діяльності. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримала в повному обсязі та просила його задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, та на підставі доказів, наявних в матеріалах справи. Представник відповідача ТОВ «Виробниче об'єднання Спецкиївбуд» - Захарченко О.О. у судовому засіданні щодо задоволення позову заперечував, посилаючись на те, що інформація, яка викладена відповідачем в заяві до Національної Академії Медичних Наук України від 11.02.2016 року, не може бути визнана недостовірною, оскільки в даному випадку мала місце реалізація конституційного права відповідача, передбаченого ст. 40 Конституції України. Крім того, Захарченко О.О. зазначив, що 07.04.2016 року Солом'янським управлінням поліції прийнято заяву ТОВ «Виробниче об'єднання Спецкиївбуд» про кримінальне правопорушення, вчинене посадовими особами ДУ «Національний інститут хірургії та транспланталогії ім. О.О. Шалімова», на підставі якої внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №1201610009004658 та розпочато досудове розслідування. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Разом з тим, в матеріалах справи наявні заперечення [PERSON] на позовну заяву, згідно змісту яких від просить відмовити у задоволенні пред'явлених до нього позовних вимог, посилаючись на те, що при поданні заяви на ім'я Президента НАМН України від 11.02.2016 року він діяв виключно від імені та в інтересах ТОВ «Виробниче об'єднання Спецкиївбуд» на підставі повноважень, наданих йому відповідно до Статуту Товариства, у зв'язку з чим, в силу роз'яснень, які містяться в п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року, є неналежним відповідачем по справі. Вислухавши пояснення представників сторін, що з'явилися на виклик суду, дослідивши письмові докази, зібрані в матеріалах справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що 11.02.2016 року ТОВ «Виробниче об'єднання Спецкиївбуд» звернулось до Президента Національної Академії Медичних Наук України [PERSON] з заявою, підписаною Директором вказаного Товариства [PERSON], в якій, поміж іншого, зазначено: «Таким чином на сьогоднішній день, окрім не виконання рішення суду мають місце шахрайські дії керівництва Інституту, а саме особисто керівника [PERSON], адже договір на проведення ремонтних робіт підписувався особисто керівництвом Інституту, більше того кошторис по вказаному договору також погоджувався Головним управлінням Казначейства м.Києва» (а.с. 7-8). Звертаючись до суду з позовом, позивач, як на підставу для його задоволення, посилався на те, що вищенаведена інформація, викладена в заяві до Президента Національної академії медичних наук України від 11.02.2016 року, є недостовірною, образливою та такою, що порушує його честь, гідність та ділову репутацію. При цьому, вказаний позов пред'явлений позивачем як до ТОВ «Виробниче об'єднання Спецкиївбуд» так і до [PERSON], який будучи директором цього товариства підписав вказану заяву, як до фізичної особи. Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи та не заперечувалось сторонами під час судового розгляду, вищевказана заява була підписана [PERSON] не як фізичною особою, а як Директором ТОВ «Виробниче об'єднання Спецкиївбуд» на підставі повноважень, наданих йому відповідно до Статуту Товариства. Водночас, у відповідності до положень ч. 4 ст. 277 ЦК України поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов'язків, вважається юридична особа, у якій вона працює. Крім того, згідно роз'яснень, які містяться в п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року, відповідачем у випадку поширення інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов'язків, зокрема при підписанні характеристики тощо, є юридична особа, в якій вона працює. Таким чином, оскільки в судовому засіданні достовірно встановлено, що [PERSON], підписуючи заяву від 11.02.2016 року на ім'я Президента НАМН України, діяв виключно від імені та в інтересах ТОВ «Виробниче об'єднання Спецкиївбуд» на підставі повноважень, наданих йому відповідно до Статуту Товариства, особою, яка вважається поширювачем інформації, є ТОВ «Виробниче об'єднання Спецкиївбуд», у зв'язку з чим [PERSON] є неналежним відповідачем у справі, а тому позовні вимоги заявлені [PERSON] безпосередньо до [PERSON], задоволенню не підлягають. В свою чергу, положеннями ст. 34 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Відповідно до ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1050 року та протоколів №№ 2, 4, 7, 11 до неї, право на свободу вираження поглядів включає в себе свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Поряд з цим, здійснення таких свобод може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки,територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров'я або моралі, для захисту репутації або прав них осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду, та є необхідним в демократичному суспільстві. При цьому, статтею 68 Конституції України встановлено, що кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Згідно вимог ст. 201 Цивільного кодексу України (надалі - ЦПК України) особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Відповідно до Конституції України життя і здоров'я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Згідно зі ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Положеннями статті 299 ЦК України визначено, що фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Разом з тим, як роз'яснено в п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної особи», при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Водночас, у п. 19 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України роз'яснено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Крім того, як зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини у справі Лінгельса проти Сполученого Королівства повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночним судженням. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Поряд з цим, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у своїй постанові від 27.02.2009 року, недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Аналізуючи інформацію, яку позивач вважає недостовірною, визначаючи її характер та мету, а також з огляду на характер використання мовних засобів та враховуючи вимоги зазначених вище актів законодавства, суд вважає, що інформація, поширена відносно позивача у заяві ТОВ «Виробниче об'єднання Спецкиївбуд» за підписом його директора [PERSON] до Президента Національної Академії Медичних Наук України [PERSON] від 11.02.2016 року в частині тверджень, що під час невиконання ДУ «Національний інститут хірургії та трансплантології імені О.О. Шалімова» НАМН України рішення Господарського суду м. Києва від 03.02.2015 року у справі №910/28198/14 мають місце шахрайські дії керівника ДУ «Національний інститут хірургії та трансплантології імені О.О. Шалімова» НАМН України [PERSON], створює негативне враження про позивача та дає підстави вважати, що є конкретні докази про його безпосередню причетність до вчинення кримінального правопорушення (шахрайства). Крім того, оскільки вищенаведені твердження можна перевірити на відповідність їх факту, інформація, викладена в них, не може вважатися оціночним судженням. Як на підставу для відмови у задоволенні позову, представник ТОВ «Виробниче об'єднання Спецкиївбуд»посилався на те, що 07.04.2016 року Солом'янським управлінням поліції прийнято заяву ТОВ «Виробниче об'єднання Спецкиївбуд» про кримінальне правопорушення, вчинене посадовими особами ДУ «Національний інститут хірургії та транспланталогії ім. О.О. Шалімова», на підставі якої внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №1201610009004658 та розпочато досудове розслідування. Разом з тим, однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно положень ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, у відповідності до вимог ч. 3 ст. 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Під час розгляду справи судом, представником ТОВ «Виробниче об'єднання Спецкиївбуд» не було надано жодних доказів як на підтвердження вчинення саме позивачем шахрайських дій під час невиконання рішення суду, так і на підтвердження звернення з заявою до правоохоронних органів, суд вважає, що інформація, поширена відносно позивача у заяві ТОВ «Виробниче об'єднання Спецкиївбуд» за підписом його директора [PERSON] до Президента Національної Академії Медичних Наук України [PERSON] від 11.02.2016 року в частині тверджень, що під час невиконання ДУ «Національний інститут хірургії та трансплантології імені О.О. Шалімова» НАМН України рішення Господарського суду м.Києва від 03.02.2015 року у справі №910/28198/14 мають місце шахрайські дії керівника ДУ «Національний інститут хірургії та трансплантології імені О.О. Шалімова» НАМН України [PERSON], є недостовірною та такою, що порушує честь, гідність та ділову репутацію позивача. При цьому, посилання представника відповідача на те, що інформація, яка викладена відповідачем в заяві до Національної Академії Медичних Наук України від 11.02.2016 року, не може бути визнана недостовірною, оскільки в даному випадку мала місце реалізація конституційного права відповідача, передбаченого ст. 40 Конституції України, суд, в частині тверджень щодо вчинення позивачем шахрайських дій, не приймає до уваги, оскільки Національна Академія Медичних Наук України не є тим компетентним органом, який наділений повноваженнями перевіряти вказану інформацію. Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Звертаючись з позовом до суду, позивач обрав спростування недостовірної інформації як спосіб захисту свого порушеного права. В свою чергу, відповідно п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року якщо суд ухвалює рішення про право на спростування поширеної недостовірної інформація, то у судовому рішенні за необхідності суд може викласти текст спростування інформації або зазначити, що спростування має здійснюватися шляхом повідомлення про ухвалене у справі судове рішення, включаючи публікацію його тексту. За загальним правилом, інформація, що порочить особу, має бути спростована у спосіб, найбільш подібний до способу її поширення (шляхом публікації у пресі, повідомлення по радіо, телебаченню, оголошення на зібранні громадян, зборах трудового колективу, відкликання документа тощо). У судовому рішенні також має бути зазначено строк, у межах якого відповідь чи спростування повинно бути оприлюднено. Враховуючи вищевикладене, та зважаючи на те, що частина інформації, викладена в заяві від 11.02.2016 року, є недостовірною та такою, що порушує особисте немайнове право позивача, суд дійшов до висновку про зобов'язання ТОВ «ВО Спецкиївбуд» спростувати недостовірну інформації про [PERSON], поширену в заяві від 11.02.2016 року, яка була направлена на адресу Президента Національної Академії Медичних Наук України, в частині тверджень, що під час невиконання Державною установою «Національний інститут хірургії та трансплантології імені О.О. Шалімова» Національної академії медичних наук України рішення Господарського суду м. Києва від 03.02.2015 року у справі № 910/28198/14 мають місце шахрайські дії керівника ДУ «Національний інститут хірургії та трансплантології імені О.О. Шалімова» Національної академії медичних наук України [PERSON], шляхом направлення повного тексту даного рішення суду протягом двох тижнів з дня набрання ним законної сили на адресу Національної Академії Медичних Наук України. Водночас, суд не вбачає правових підстав як для визнання недостовірною іншу оспорювану інформацію, яка викладена в заяві від 11.02.2016 року, так для її спростування, оскільки, як вбачається, вона стосується діяльності юридичної особи -Державної установи «Національний інститут хірургії та трансплантології імені О.О. Шалімова» Національної академії медичних наук України, а не особисто позивача, у зв'язку чим, встановлення обставин порушення прав юридичної особи відповідачами, не може бути предметом дослідження в даному судовому провадженні. Крім того, стосовно позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди слід зазначити наступне. Обґрунтовуючи позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди, позивач посилався на перебування у нервовому напружені і стресі, в результаті чого знизилась працездатність, що в свою чергу, негативно впливає на виконання трудових обов'язків. Відповідно до положень ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Разом з тим, згідно п. 3 ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної або юридичної особи, яка її завдала, у випадках встановлених Законом. При цьому, ч. 1 ст. 1172 ЦК України передбачає, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Згідно із ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Також, при визначенні розміру завданої моральної шкоди суд зобов'язаний врахувати положення п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 щодо характеру та обсягу немайнових втрат, засад розумності, виваженості та справедливості. Відтак, враховуючи всі встановлені в судовому засіданні обставини, суд вважає, що в результаті розголошення відповідачем недостовірних відомостей, які принижують честь, гідність та ділову репутацію позивача, останньому заподіяно моральну шкоду, а тому, суд присуджує до стягнення з ТОВ «Виробниче об'єдання Спецкиївбуд» на користь [PERSON] суму моральної шкоди у розмірі 1,00 грн., відповідно до заявленого позивачем розміру цієї позовної вимоги. Крім того, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України суд присуджує також до стягнення з ТОВ «Виробниче об'єдання Спецкиївбуд» на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1929,20 грн. які сплачено позивачем за подання позову до суду, пропорційно до задоволених позовних вимог. Враховуючи викладене, на підставі Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 3, 34, 40, 68, 129 Конституції України, ст.ст. ст. 23, 201, 277, 297, 299, 1167, 1172 ЦК України, ст. 30 Закону України «Про інформацію» та

Outcome: partial