Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-24 00:00:00

31 серпня 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором № CNCNGK00320047від 30.08.2007 в розмірі 30 925,58 доларів США, що еквівалентно 650 674,27 грн., мотивуючи свої вимоги неналежним виконанням відповідачем умов договору. 14.12.2015 [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного договору № CNCNGK00320047від 30.08.2007 та договору іпотеки від 30.08.2007 недійсними. Позов обґрунтовується тим, що в оспорюваному кредитному договорі встановлені дискримінаційні правила зміни відсоткової ставки, відсутні попередження для споживача про валютні ризики та детальний розпис сукупної вартості кредиту. У судовому засіданні29.12.2015 представник позивача позов підтримала та просила його задовольнити. Відповідач та його представник заперечували проти задоволення позову. У судове засідання 25.01.2016 учасники судового процесу не з'явилися, у поданих письмових заявах просили справу слухати за їх відсутності. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу 25.01.2016 за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. У судовому засіданні встановлено, що відповідно до укладеного кредитного договору № CNCNGK00320047від 30.08.2007ЗАТ КБ «ПриватБанк», перейменоване у ПАТ КБ «ПриватБанк», надало [PERSON] кредитні кошти шляхом перерахування коштів на поточний рахунок ЗАТ «ДСК «УкрСіверБуд» на строк з 30 серпня 2007 року по 30 серпня 2037 року включно у вигляді не поновлювальної кредитної лінії у розмірі 24643 доларів США на купівлю квартири, а також у розмірі 7977,21 доларів США на сплату страхових платежів, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,84 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с.9-11). В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 30.07.2007 між сторонами був укладений іпотечний договір, за умовами якого відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме двокімнатну квартиру, загальною площею 70,9 кв.м за адресою: [ADDRESS] (а.с. 65-68). Відповідно до положень ст. 6, ч.1 ст.626, ст.627, ч.1 ст.628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, права споживачів та механізм їх захисту врегульовані Законом України «Про захист прав споживачів»№ 1023-XII від 12 травня 1991 року, в редакції Закону N 3161-IV від 1 грудня 2005 року (далі за текстом - Закон). Законом встановлені певні особливості регулювання відносин за договорами про надання споживчого кредиту. Закріпивши на законодавчому рівні певний порядок і вимоги щодо укладення договорів, зокрема, і кредитних договорів, законодавець з метою захисту порушеного права учасників кредитних правовідносин визначив правові підстави визнання правочинів, в тому числі і кредитних договорів, недійсними у випадку недотримання вимог законодавства при їх укладенні. За загальним правилом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу, в силу яких особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а сам зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Статтею 229 ЦК України встановлено правові наслідки правочину, який вчинено під впливом помилки, а статтею 230 ЦК України - під впливом обману, і, виходячи з аналізу зазначених норм права, як обман, так і помилка, є самостійними підставами для визнання правочину недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України замовчування стороною існування наявності обставин, які мають істотне значення і можуть перешкодити вчиненню правочину, є обманом. Визначення поняття обставин, що мають істотне значення, викладено в абз. 2 ч. 1 ст. 229 ЦК України, під якими розуміється помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків встановлених законом. Крім того, відповідно до ст. 19 Закону будь-яка діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману, є нечесною підприємницькою практикою, а тому встановлено заборону на таку діяльність. Пунктом 2 ч. 1 ст. 19 Закону визначено, що практикою, яка вводить в оману стосовно основних характеристик продукції, зокрема, таких, як її наявність, переваги, очікувані результати споживання, є підприємницька практика, що спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б. Також згідно частини 2 вказаної статті Закону підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону в редакції, яка діяла на час укладення договору, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Недотримання зазначених вимог відповідно до ч. 6 ст. 19 Закону є підставою для визнання правочину недійсним, як такого, що укладений з використанням нечесної підприємницької практики. Згідно частин 1, 2, 5, 6, 7 статті 18 Закону продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні; або договір може бути визнаним недійсним у цілому. Положення, що було визнано недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення. Таким чином, статті 18, 19 Закону передбачають різні взаємовиключні підстави визнання угод недійсними. Аналізуючи положення ст.18 Закону, для кваліфікації умов договору як несправедливих необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві, а у випадку визнання окремого положення договору несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійним в цілому. Положення ст. 18 Закону щодо необхідності доведеності порушення прав споживача узгоджується з положеннями і з вимогами норм цивільного та цивільно-процесуального права. Так, відповідно до положень статей 15, 16 ЦК України, статей 1 та 3 ЦПК України в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, а тому під час розгляду спору в суді доказуванню підлягає не лише сам по собі факт порушення норм матеріального права, зокрема і в сфері договірних правовідносин під час укладення договору, а підлягають встановленню обставини доведеності порушення законних прав позивача, їх істотності та з'ясуванню, в чому саме полягає порушення його законних прав. Необхідність встановлення причинно-наслідкового зв'язку у договірних правовідносинах порушення законних прав позивача в зв'язку з недотриманням вимог законодавства при укладенні договорів убачається з правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду України у справах №6-27цс14 від 30 квітня 2014 року, №6-119цс14 від 10 вересня 2014 року та №6-110цс14 від 10 вересня 2014 року, №6-121цс14 від 01 жовтня 2014 року. В кредитному договорі зазначено найменування та місцезнаходження кредитодавця - ЗАТ КБ «ПриватБанк» в особі начальника відділення «Центральне» Кальвасинського І.В.; кредитні умови, зокрема, визначено, що банк зобов'язується надати позичальнику кредитні кошти шляхом перерахування на поточний рахунок ЗАТ «ДСК «УкрСіверБуд» в сумі 24 643,00 доларів США на купівлю квартири, а позичальник зобов'язується використати кредит на передбачені договором цілі і повернути банку кредитні кошти та сплатити плату за кредит у порядку і на умовах, зазначених в даному договорі. Пунктом 7.1кредитного договору визначено строк кредитування - 30.08.2037. За користування кредитним коштами встановлено процентну ставку, яка становить 0,84% на місяць суму залишку заборгованості за кредитом. Розділом 2 кредитного договору визначені права та обов'язки сторін. Так, пунктом 2.4.1 надано позичальнику право дострокового погашення кредиту, а пунктом 2.2.7передбачений його обов'язок застрахувати за власний рахунок предмет застави на користь банку. Розділом 4 договору встановлено відповідальність сторін. Пунктом 7.1 передбачено, що погашення заборгованості здійснюється з 2 по 6 число кожного місяця, щомісячний платіж становить 269,57 доларів США, а сукупна вартість кредиту визначена в умовах кредитування, підписаних відповідачем. Також згідно умов договору його сторони погодили, що банк в ряді випадків у визначеному порядку може змінити розмір процентної ставки в сторону збільшення (п. 2.3.1). Підписавши кредитний договір про надання споживчого кредиту, позичальник погодився, що укладаючи цей договір, усвідомлює можливість виникнення курсових різниць (коливань) валюти кредиту. Так, зі змісту статей 1046, 1054 ЦК України убачається, що ризик за валютні коливання лежить на сторонах. Статтею 36 Закону України «Про Національний Банк України» визначено, що офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється Національним Банком України. Валютні курси, як зазначено у ч.1 ст.8 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю»,встановлюються Національним Банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України. Поряд з цим, згідно Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого Постановою Правління Національного Банку України від 12 листопада 2003 року № 496, офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема, до долару США, установлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют за станом на останню дату. Отже незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена, а тому, укладаючи кредитний договір в іноземній валюті, сторони приймали на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу. Крім того, волевиявлення [PERSON] на укладення кредитного договору та отримання згідно умов договору саме доларів США, його згода з визначеним договором розміром річної відсоткової ставки за кредитом та іншими умовами Договору підтверджується наявними в матеріалах справи фінансовими документами, систематичною сплатою протягом тривалого часу періодичних платежів згідно умов договору. Виконанням протягом тривалого часу умов Договору та підписанням додаткових угод до нього позивач фактично вчиняв дії на схвалення укладеного правочину, чим фактично підтверджував намір на подальше виконання умов договору та відсутність порушення його законних прав та інтересів при укладенні Договору. Своїми підписами у кредитному договорі та умовах кредитування позичальник фактично підтверджував своє ознайомлення з умовами кредитування, зокрема і з умовами взаєморозрахунків. Отже, доводи [PERSON] про відсутність в договорі орієнтовної сукупної вартості кредиту та вартості послуг, детального розпису загальної вартості кредиту, дискримінаційних умов зміни відсоткової ставки, що призвело до порушень прав споживача банківської послуги, є безпідставними. Суд не погоджується з твердженнями [PERSON] про те, що п.5.2 Договору для позивача встановлено дискримінаційні правила зміни відсоткової ставки лише в бік збільшення, оскільки умовами Договору передбачена можливість її зменшення, а збільшення можливе лише за умов, встановлених у договорі. З огляду на викладені обставини,суд не знаходить підстав для визнання кредитного договору № CNCNGK00320047від 30.08.2007 та іпотечного договору недійсними, оскільки такі вимоги не ґрунтуються на матеріалах справи і не відповідають вимогам закону. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав і обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до статей 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. За розрахунком позивача, станом на 28.05.2015 заборгованість за кредитним договором № CNCNGK00320047від 30.08.2007становить 30 925,58 доларів США, з яких 27 989,63 доларів США - заборгованість за кредитом; 1 371,85 долар США - заборгованість за процентами за користування кредитом;57,32 доларів США - заборгованість з комісії; 22,82 долари США - заборгованість з пені; 11,88 доларів США - штраф (фіксована частина) та 1472,08 долари США - штраф (відсоток від суми заборгованості) (а.с. 4-7). Як встановлено судом, [PERSON] в односторонньому порядку відмовився від виконання зобов'язання за кредитним договором № CNCNGK00320047від 30.08.2007, внаслідок чого за розрахунком позивача утворилася заборгованість в розмірі30 925,58 доларів США. Подана представником відповідача заява про застосування до вимог про стягнення пені позовної давності не підлягає задоволенню, оскільки пеня розрахована позивачем в межах встановленого ч. 2 ст. 258 ЦК України строку позовної давності. Разом з тим, порядок розрахунку суми пені та її розмір визначений пунктом 4.1 Договору, а саме: при порушенні позичальником будь-якого зобов'язання, передбачених п. п. 2.2.2, 2.2.3, 7.5 даного договору, банк має право нарахувати, а позичальник зобов'язується сплатити банку пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочки. Сплата пені здійснюється у гривні у випадку, якщо кредит видається у іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати. Отже розмір пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором становить: 22,82 дол. США х 21,04 (офіційний курс НБУ на 28.05.2015) = 480,13 грн. Крім того, відповідно до п. 5.4 кредитного договору при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених кредитним договором більш ніж на 30 днів, у зв'язку з чим банк змушений буде звернутися до суду, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн. + 5% від суми позову. Сума фіксованої частини штрафу повинна становити 250 грн., а не 11,88 доларів США, як зазначено у позовній заяві та розрахунку позивача. Враховуючи вищевикладене, позов підлягає частковому задоволенню, а з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 27 989,63 доларів США заборгованості за кредитом,1371,85 долар США заборгованості за процентами за користування кредитом,57,32 доларів США заборгованості з комісії,1 472,08 долари США штрафу (відсоток від суми заборгованості), а всього 30 890,88 доларів США, а також 480,13 грн. пені та 250 грн. штрафу (фіксована частина), а всього 730 грн. 13 коп. Крім того, з відповідача підлягає стягненню на користь 3 654 грн. 00 коп. судового збору. На підставі наведеного,

Outcome: partial