Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-19 00:00:00

31 жовтня 2018 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, мотивуючи свої вимоги тим, що їм на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS]. У вказаній квартирі зареєстрований їх син та брат відповідно [PERSON] Останній фактично не проживає за вказаною адресою з серпня 2008 року, місце його проживання не відоме. Добровільно відповідач не бажає знятися з реєстрації, чим порушує їх права як власників житла розпоряджатись своєю власністю, а також створює труднощі в оформленні субсидії на оплату комунальних послуг. Тому позивачі звернулися з даним позовом до суду та просили визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням в її будинку. У судове засідання позивачі [PERSON] та [PERSON] не зявилися, надали суду заяву про розгляд справи без їхньої участі, позовні вимоги підтримують, проти постановлення заочного рішення не заперечують. Відповідач [PERSON] у судове засідання також не з'явився, причин свого неприбуття суду не повідомив, хоча належним чином були сповіщений про день, час і місце розгляду справи відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України. Представник третьої особи: Білопільської міської ради Сумської області у судове засідання також не зявився. Міський голова [PERSON] надіслав заяву про розгляд справи без участі їхнього представника. За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін в заочному провадженні за згодою позивачів та за наявними в справі доказами. Повно, всебічно та обєктивно дослідивши наявні у справі докази та оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачам [PERSON] та [PERSON] на праві власності належить 75% та 25% квартири [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право на житло від 12 січня 1994 року, зареєстрованим у реєстрову книгу за №4821 та виданим на підставі розпорядження від 29 грудня 1993 року, свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим 21 жовтня 2013 року приватним нотаріусом Білопільського районного нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованим у реєстрі за №577 та договором дарування частки квартири від 26 жовтня 2017 року, посвідченим приватним нотаріусом Білопільського районного нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованим у реєстрі за №950, а також витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а. с. 10-17). У належній позивачам на праві власності квартирі зареєстрований, серед інших, їхній син та брат відповідно [PERSON], відповідач по справі, що підтверджується копією будинкової книги, довідкою служби з державної реєстрації прав Білопільської міської ради Сумської області від 02 листопада 2018 року №536 (а. с. 18-20, 28). Як вбачається з довідки виконавчого комітету Білопільської міської ради Сумської області від 04 червня 2018 року, [PERSON] зареєстрований у [INFO], але фактично не проживає з серпня 2008 року (а. с. 23-24). Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право користування полягає в тому, що власник має юридично закріплену можливість використовувати корисні якості речі (майна) для себе, здобувати з цього користь, вигоду. Право розпорядження означає юридично забезпечену можливість встановлювати, змінювати, припиняти юридичну долю речі (майна). Право розпорядження закріплює абсолютну владу власника над річчю (майном), яка може виражатися навіть у відчуженні або знищенні речі (майна). У відповідності до ст. ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.\~ Статтею 386 ЦК України передбачено, що\~ власник має право вимагати усунення будь-яких порушень права власності, вимагати усунення будь-яких перешкод з боку інших осіб, пов'язаних із здійсненням ним володіння, користування або розпорядження належним йому майном. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Згідно з ч. 2\~ст. 405 ЦК України\~член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Вказаний вище закон є спеціальним актом, який регулює правовідносини, повязані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 даного закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язана з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про виселення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Обраний позивачем спосіб захисту свого права шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користуватись житловим приміщенням, не суперечить положенням статті 391 та ч. 2 ст. 16 ЦК України. Відповідач [PERSON] хоча і є сином та братом відповідно позивачів, але не є власником або наймачем квартири, яка належить на праві власності позивачам, не проживає в ній з 2008 року. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що відповідач без поважних \~причин не проживає у спірній квартирі понад один рік, а тому [PERSON] необхідно визнати такими, що втратив право користування жилим приміщенням, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути по 704,80 грн. понесених та документально підтверджених судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: approved