Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-16 00:00:00

30.04.2021 року позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідача Управління комунального майна Миколаївської міської ради про визнання відмови Управління комунального майна Миколаївської міської ради від 18.03.2021 року в приватизації кімнати №701-702 в будинку [ADDRESS] , загальною площею 27,3 кв.м. незаконною та зобов`язати Управління комунального майна Миколаївської міської ради провести приватизацію вищевказаної кімнати за позивачем. В обґрунтування свого позову позивач зазначила, що майже з 2017 року позивач разом зі своєю сім`єю зверталася до відповідача з метою приватизувати кімнати [ADDRESS] , загальною площею: 27.3 кв. м. у тому числі: 1-я кімната -16.6 кв.м.; втора кімната :10.7 кв.м., де вона зареєстрована та мешкає з 16.10.2005 року. Однак на її заяву про приватизацію та визнання її уповноваженим власником вказаного майна листом відповідача від 18.03.2020 року їй було відмовлено у приватизації. У зв`язку із чим вона вимушена була звернутися до суду. Позивач [PERSON] до суду не з`явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримала та просила його задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, судом про дату і час розгляду справи був повідомлений належним чином, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. В Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання і захисту усіх форм власності. Основоположні принципи здійснення право володіти своїм майном сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що набрало чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог ст. 9 Конституції України. Ст. 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно ст. 47 Конституції України кожен має право на житло, держава створює умови, за яких кожен громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Судом встановлено, відповідно до довідки КП СКП «Гуртожиток» від 30.05.207 року за № 86, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] зареєстровані та проживають у кім. [ADDRESS] з 16.10.2003 р. та 27.10.2008 р. відповідно. Згідно технічного паспорту виготовленого ТОВ «УКР ЮР ТЕХ» станом на 18.02.2019 року, кімнати [ADDRESS] мають житлову площу 27,3 кв.м., у тому числі: 1-а кімната - 16,6 кв.м., 2-а кімната - 10,7 кв.м. Згідно довідки КП «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 03.092020 року, [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , станом на 28.12.2012 року власниками нерухомого майна не зареєстровані. Відповідно до довідки Управління комунального майна Миколаївської міської ради від 19.04.2019 року, відомості щодо приватизації кімнати [ADDRESS] -відсутні. Згідно акту від 07.10.2019 року, підписаного сусідами, підписи яких завірено директором КП «СКП Гуртожиток», [PERSON] та її чоловік [PERSON] з 2003 року зареєстровані та постійно проживають у кімнатах [ADDRESS] . З 2008 року у зазначених кімнатах зареєстрований їх неповнолітній син [PERSON] , [INFO] . Відповідно до листа Управління комунального майна Миколаївської Міської ради від 18.03.2021 року, підставою у відмові в приватизації кімнат [ADDRESS] є реєстрація прав власності [PERSON] , [PERSON] на нерухоме майно по [ADDRESS] до 05.02.2019р. та ненаданням копії ордеру на жилу площу в гуртожитку. Однак, відповідно до рішення Комітернівського районного суду Одеської області від 06.12.2018 р. (цивільна справа №504/2520/18), було встановлено, що 05.04.2003 року [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] здійснили відчуження вищевказаного нерухомого майна, оскільки 05.04.2003 року уклали договір купівлі-продажу вказаної квартири [ADDRESS] з [PERSON] . Договір посвідчений приватним нотаріусом Комінтернівського районного нотаріального округу Одеської області та зареєстрований в реєстрі за № 645. Відповідно до Постанови Верховного Суду України № 296/4642/19 від 24.02.2021 року, тривалий час проживання в житлі (незалежно від правового режиму) є достатньою підставою для того, щоб його вважати належною особою. А тому реєстрація та проживання позивача [PERSON] за вказаною адресою: кімнати [ADDRESS] , тривалий час, а саме з 16.10.2003 року, є достатньою підставою для того, щоб вважати її належною особою для здійснення нею приватизації без надання ордеру на жиле приміщення, у якому вона тривалий час проживає. Таким чином, судом було встановлено, що позивач [PERSON] разом з родиною на законних підставах вселились до кімнати [ADDRESS] , зареєстровані та проживають в спірній кімнаті. Суду не надані докази на підтвердження незаконності проживання позивача у спірній кімнаті, зокрема, щодо порушення порядку вселення до неї. Відповідно до ч. 1ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т.ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. Крім того, п. 2 ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», визначені об`єкти, які не підлягають приватизації та спірна квартира до переліку об`єктів приватизації, які не підлягають приватизації не відноситься. Згідно п. 10 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), кімнат (гуртожитків) у приватизації займаного ними житла, за винятком випадків, передбачених пунктами 2 і 5статті 2 цього Закону. Тобто, підставою для відмови в приватизації може бути лише те, що громадянин вже скористався своїм правом на приватизацію житла. Отже, на підставі викладеного, суд вважає, що позивач має право на приватизацію спірної кімнати, що відповідає положенням Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». На підставі вказаного, суд приходить до висновку, що відмова у приватизації є неправомірною та вважає за необхідне зобов`язати відповідача вчинити дії, шляхом оформлення необхідних документів за заявою позивача щодо передачі в порядку приватизації у власність кімнати [ADDRESS] , загальною площею 27,3 кв.м., у тому числі 1-а кімната - 16,6 кв.м., 2-а кімната - 10,7 кв.м. Таким чином, суд приходить до переконання, що вимоги позивача є обґрунтованими і підлягають задоволенню, оскільки іншим чином захистити свої порушені права позивач не має змоги внаслідок відмови у проведені такої приватизації відповідним органом приватизації.

Outcome: approved