Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-17 00:00:00

9 квітня 2014р. [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду із позовом до [PERSON], [PERSON], Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради та [PERSON], третя особа: Самарський районний відділ у м.Дніпропетровську головного управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про встановлення факту постійного проживання, визнання права проживання, про визнання недійсною приватизації квартири та розпорядження, а також про визнання права власності на частки квартири. З урахуванням уточнених позовних вимог, позивачі свої позовні вимоги обґрунтували тим, що він [PERSON], [INFO] - син [PERSON] та [PERSON] З 1996р. він постійно проживає [ADDRESS]. Відповідач його батько користується квартирою [ADDRESS] з 24 квітня 1980р. тобто з моменту отримання бабусею [PERSON] зазначеної квартири. Позивачка [PERSON] його матір з 1990р. по 1995р. була дружиною його батька [PERSON] та за згоди всіх проживаючих у [ADDRESS] поселилась в спірній квартирі. В 1996р. вона одружилась із [PERSON] та продовжувала проживати в спірній квартирі разом із ним неповнолітнім. Тобто, починаючи з 1990р. вона позивачка постійно проживала в спірній квартирі, як член сім'ї наймача разом зі своїм сином позивачем [PERSON] Вказана квартира є постійним місцем їхнього проживання, з наймачами спочатку [PERSON], а потім [PERSON] вони вели спільне господарство, тривалий час проживали в спірній квартирі, склався певний порядок користування жилим приміщенням, іншого житла у них немає. Спірна квартира є єдиним місцем їхнього постійного проживання. До членів родини наймача належать тільки громадяни, що постійно проживають у квартирі разом з наймачем або за якими зберігається право на житло. За таких обставин вони є членами сім'ї наймача квартири [ADDRESS]: спочатку [PERSON], а потім [PERSON] Він позивач - син наймача квартири [ADDRESS] - [PERSON] з дня свого народження і по теперішній час вона постійно мешкає за адресою: [ADDRESS]. Вони не були зареєстровані в спірній квартирі тому, що працівники паспортного столу за місцем знаходження спірної квартири відмовляли їм в прийомі документів на реєстрацію, але в картці форми-А він, [PERSON], вказував своє місце проживання за даною адресою. Однак в них є право на проживання та реєстрацію в спірній квартирі. Рідний батько та колишній чоловік [PERSON] ніколи не заперечував проти їхнього проживання та реєстрацій в спірній квартирі. Приватизація спірної квартири проведена без їх повідомлення з ціллю подальшої продажі квартири. Оскільки вони є членами сім'ї наймача - нарівні зі всіма зареєстрованими в спірній квартирі вони мають право на її приватизацію. Окрім того, [PERSON] багато років відбував покарання, ніколи не був проти їхнього постійного проживання в спірній квартирі, а навіть навпаки, як батько своєї дитини бажав щоб його син мав постійне місце проживання та не розуміє наслідки зробленої приватизації. Більш того, [PERSON] має інвалідність, тому після звільнення з місць покарання йому самому нікуди буде йти жити. А брат батька [PERSON] з 1989р. - вже багато років не проживає в спірній квартирі, не сплачує комунальні послуги за квартиру, його особисті речі в квартирі відсутні, він не отримував поштову кореспонденцію, не стояв на обліку в лікарні за даною адресою, тому проведена приватизація не справедлива, а тим більш ставить їх в скрутне становище і вони стали бездомними. На час проведення приватизації квартири відповідачі приховали факт проживання в спірній квартири неповнолітньої дитини, позивача [PERSON], але ж він має право на законних підставах приймати участь у приватизації квартири поряд із відповідачами. Але його ніхто не повідомив про проведення приватизації При таких обставинах він вважає, що приватизацію квартири [ADDRESS] необхідно визнати недійсною та скасувати. Посилаючись на вищевикладене позивачі просили встановити факт їх постійного місця проживання із 1996 року в квартирі [ADDRESS]. Визнати за ними право на проживання в [ADDRESS]. Визнати недійсною приватизацію квартири [ADDRESS]. Визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло від 7.05.2012р, виданого Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради згідно розпорядження №7/30-12. Визнати недійсним розпорядження №7/30 від 7.05.2012р. Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради. Визнати за [PERSON] право власності на ? частку квартири [ADDRESS]. Визнати за [PERSON] право власності на ? частку квартири [ADDRESS]. В судовому засіданні представник позивача та позивачка позовні вимоги підтримали. Позивачка пояснила, що вона проживала 18 років в якості дружини наймача квартири [PERSON], вели спільний бюджет і проживали однією сім»єю, а разом із ними її неповнолітній син. Вона була у зареєстрованому шлюбі. Вони вдвох були членами сім»ї наймача [PERSON] і мають право на житло. У неї і у сина іншого житла немає. Її син іншої квартири не знає, він в ній по суті народився і виріс Сина не було зареєстровано, так як відповідачі чинили перепони і вона в цей час здійснювала догляд за тяжко хворим [PERSON], який лежав з 2005р. [PERSON] не проживав у квартирі і не оплачував комунальні послуги із 1986р. А на момент будівництва будинку він знаходився в армії. Вона постійно сплачувала комунальні послуги. Право на приватизацію мають всі члени сім»ї, які проживають в квартирі. Але приватизація здійснена відповідачами незаконно таємно, для того щоб продати квартиру. Окрім того, на момент приватизації квартири [PERSON] - її колишній чоловік знаходився в місцях позбавлення волі і не міг приймати участь у приватизації, а тому і з цих підстав приватизація є незаконною. Їй відомо, що відповідачі забезпечені житлом і проживають у приватних будинках. Позивач [PERSON] в судовому засіданні просив задовольнити позов і пояснив, що лише в 2011р. отримав паспорт без прописки. Він приймав заходи щоб зареєструватися, ходив із батьком [PERSON], але йому відмовляли в реєстрації, так як потрібна була згода всіх проживаючих. Потім він загубив паспорт, а коли отримав, то його зареєструвала хрещена матір. Ніякого постійного житла ані у нього, ані у його матері немає. Відповідачі та представники відповідачів проти позовних вимог заперечували, посилаючись на те, що є відповідні рішення суду, які набрали чинності. Представник відповідачів пояснила, що правових підстав для задоволення позову немає. Одруження позивачки із батьком колишнього чоловіка є неетичним, а сина вона зобов»язана була зареєструвати вчасно. Відповідач [PERSON], заперечуючи проти позову, пояснив, що позивачі дійсно біля двадцяти років проживали в спірній квартирі, оскільки після смерті матері батько дав усну згоду на їх проживання. Йому ця квартира по суті не потрібна і його не цікавить, чи є житло у племінника. [PERSON] як відповідач проти позову заперечував і пояснив, що він давав доручення на приватизацію спірної квартири кумі брата [PERSON], яка займалася приватизацією. Де доручення на приватизацію йому не відомо. Представник управління житлового господарства проти позову заперечувала і пояснила що в обов»язки працівників управління не входить перевірка документів. Де доручення на приватизацію квартири від [PERSON] [PERSON] ій також не відомо. Третя особа - представник відділу громадянства та еміграції й реєстрації заперечень проти позову не мав і пояснив, що посилається на погляд суду. Вислухавши сторони, їх представників та представників третіх осіб, дослідивши докази, що в матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за таких підстав. Судом встановлено, що 24 квітня 1980 року виконавчим комітетом Самарської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська було видано [PERSON] ордер № 1145 на право зайняття трикімнатної квартири [ADDRESS]. (а.с. 11, т. 1). Як вбачається із копії ордеру № 1145 квартиронаймачем була [PERSON], інші особи це члени сім»ї: [PERSON] - чоловік, [PERSON] - мати, [PERSON] та [PERSON] - сини. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого 19.06.1991 року Самарським районним відділом ЗАГС, [INFO] у громадянина [PERSON] (батько) та громадянки [PERSON] (мати) народився син - [PERSON], про що в книзі реєстрації актів про народження 19.06.1991 року зроблено запис за № 419. (а.с. 6, т. 1). В судовому засіданні встановлено, що 19 грудня 1995 року шлюб між громадянином [PERSON] та громадянкою [PERSON] було розірвано, про що 19.12.1995 року відділом РАГС виконкому Самарської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу зроблено запис за № 349, що підтверджується копією Свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER], що міститься в матеріалах справи. (а.с. 8, т. 1). Судом також встановлено, що 29 листопада 1996 року громадянин [PERSON], [INFO] та громадянка [PERSON], [INFO] одружились, про що відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Індустріальної районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська в книзі реєстрації актів про одруження 29.11.1996 року зроблено запис за № 820 і підтверджується копією свідоцтва про одруження серії [NUMBER], яка міститься в матеріалах справи. (а.с. 7, т. 1). Як вбачається із довідки за вихідним № 298 від 11.10.2012 року, виданої КЗО «Середня загальноосвітня школа № 39» Дніпропетровської міської ради, [PERSON], [INFO] дійсно навчався в СШ № 39 Самарського району м. Дніпропетровська з 1998 року по червень 2008 року, де закінчив 11 класів, тобто в школі за місцем проживання у спірній квартирі по вул.Семафорній (а.с. 13, т. 1). Судом встановлено, що у медичній довідці про проходження флюорографії 19.09.2007 року та у карті профілактичних щеплень, адреса неповнолітнього [PERSON], [INFO] зазначена квартира [ADDRESS](а.с. 14, т. 1). За таких обставин, суд вважає доведеним, що позивачі постійно проживали у спірній квартирі з 1996року в якості членів сім»ї наймача, набули права проживання та права на приватизацію зазначеної квартири. Згідно відповіді КП «ДМБТІ» ДОР за вихідни № 10624 від 08.08.2012 року, право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 7.05.2012року, виданого Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради згідно з розпорядженням за 7/30-12, що підтверджується копією відповіді КП «ДМБТІ» ДОР, копією розпорядження органу приватизації, які містяться в матеріалах справи(а.с. 12, т.1; а.с. 14, т. 2). В судовому засіданні встановлено, що в сім'ї [PERSON] склалися не прості родинні відносини, що зумовлюється наявністю шлюбу між [PERSON] та [PERSON], а також між [PERSON], який доводиться батьком [PERSON], та [PERSON], що підтверджується поясненнями сторін та матеріалами цивільної справи. Окрім того, в судовому засіданні встановлено, що на час проведення приватизації спірної квартири, дядько позивача [PERSON], не проживаючи у квартирі, був наймачем квартири [ADDRESS], що підтверджується поясненнями сторін та копією рішення виконавчого комітету Самарської районної у м. Дніпропетровську ради № 34 від 20.01.2012 року. [PERSON] - батько позивача в цей час знаходився в місцях позбавлення волі(а.с. 16, т. 2). Суд вважає, що приватизація спірної квартири проведена незаконно без повідомлення та участі позивачів, які постійно проживали в спірній квартирі 18 років. Відповідач [PERSON] та представник управління житлового господарства не надали суду доручення на підставі якого була здійснена приватизація спірної квартири в той період, коли відповідач знаходився в місцях позбавлення волі. За таких обставин суд прийшов до висновку про необхідність визнати недійсною приватизацію квартири [ADDRESS]; визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло від 7.05.2012р, виданого Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради згідно розпорядження №7/30-12 та визнати недійсним розпорядження №7/30 від 7.05.2012р. Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами Конституції України, ЦК України, Житлового кодексу України, Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Відповідно до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування та вільний вибір місця проживання. Статтею 817 ЦК України визначено, що наймач та особи, які постійно проживають разом з ним, мають право за їхньою взаємною згодою та за згодою наймодавця вселити у житло інших осіб для постійного проживання у ньому. Згідно ст. 64 ЖК України, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Таким чином, аналізуючи наведені докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачів є обгрунтованими та підлягають задоволенню, оскільки вони проживали у зазначеній квартирі, несли спільні витрати по утриманню житла, вели спільне господарство та набули право користування жилим приміщенням. Так, відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом. За нормою ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т.ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Положеннями ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що до об'єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму. Відповідно до ст.ст. 3, 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов. Якщо загальна площа квартири (будинку) перевищує площу, яку має право отримати сім'я наймача безоплатно, наймач здійснює доплату цінними паперами, одержаними для приватизації державних підприємств чи землі, а у разі їх відсутності - грошима. Сума доплат визначається добутком розміру надлишкової загальної площі на вартість одного квадратного метра. Згідно ст. 8 ч.1, 3, 4 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках може бути покладено на спеціально створювані органи приватизації (агентства, бюро, інші підприємства). Частиною 5 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), житлове приміщення у гуртожитку, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення. Частиною 6 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» встановлено, що оплата вартості приватизованого житла може провадитись громадянами в розстрочку на 10 років за умови внесення первинного внеску в розмірі не менше 10 відсотків суми, що підлягає виплаті. При цьому громадянин дає органу приватизації письмове зобов'язання про погашення суми вартості, що залишається несплаченою. Аналізуючи встановлені в судовому засіданні на підставі вказаних доказів фактичні обставини в контексті викладених норм законодавства, суд приходить до висновку, що приватизація спірної квартири була здійснена без дотримання порядку, встановленого відповідним спеціальним законом, оскільки відповідачами одноосібно було безоплатно приватизовано квартиру, без відома та згоди позивачів, а також у порушення прав позивачів на приватизацію спірної квартири. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Згідно ч. 1 ст. 21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Доводи представника відповідачів про те, що шлюб позивачки мав неетичний характер, не спростовує тієї обставини що позивачка в спірній квартирі разом із своєю дитиною постійно проживали в якості членів сім»ї 18 років і набули право на житло та його приватизацію. По суті відповідачі не заперечували, що позивачі дійсно проживали в спірній квартирі як члени сім»ї. А позивачка знаходилась в зареєстрованому шлюбі із наймачем квартири до його смерті. Суд вважає, що позивачі мають право на 14частку квартири кожен. Із наведених обставин вбачається, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, в зв»язку з чим підлягають задоволенню з метою захисту порушеного права позивачів на житло. Право власності позивачів повинно бути захищено, з огляду на те, що позивачі правом приватизації не скористалися та позбавлені в інший спосіб захистити свої права. Суд не приймає до уваги посилання відповідачів, як підставу для відмови у позові, на наявність рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 6 березня 2013 року у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання частково недійсною приватизації, з огляду на те, що із зазначеного рішення вбачається, що позивач обрав не вірний спосіб захисту, а отже сама наявність такого рішення не позбавляє його права звернення до суду із даним позовом.

Outcome: approved