Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-22 00:00:00

7 лютого 2012 року, представник позивачки за нотаріально посвідченою довіреністю та ордером звернувся до суду з вищеназваним позовом, який в подальшому збільшив та уточнив, і в осточній редакції якого від 15.12.2015 р. просив суд, зобов`язати [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] який діє як в своїх інтересах, так і в інтересах малолітніх дітей [PERSON], [INFO] і [PERSON], [INFO] не чинити перешкод [PERSON] у здійсненні її права власності житловим будинком з господарчими будівлями та спорудами та земельною ділянкою площею 0,1198 га, що знаходяться за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, смт. Великодолинське, вул. Леніна, 189, які належить їй на праві власності, зобов`язати Овідіопольський РС ГУДМС України в Одеській області зняти з реєстраційного обліку вищевказаних осіб з житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами № 189 по вул. Леніна в смт. Великодолинське, Овідіопольського району Одеської області та виселити [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] разом з малолітніми дітьми [PERSON], [INFO] і [PERSON], [INFO] з житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами та земельної ділянки площею 0,1198 га, що знаходяться за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, смт. Великодолинське, вул. Леніна, 189, посилаючись на категоричну відмову відповідачів висилитись зі спірних будинку та ділянки, які вона придбавши за нотаріально-посвідченими договорами від 16.02.2011 р. і сплативши за нерухоме майно певні грошові суми, належним чином і у встановленому Законом порядку зареєструвала своє право власності на зазначене нерухоме майно, яким незаконно та безпідставно по сьогоднішній день продовжують користуватися відповідачі і в добровільному порядку відмовляються покинути будинок та землю. Представник позивачки в судовому засіданні повністю підтримав остаточні позовні вимоги своєї довірительки в редакції позову від 15.12.2015 р. Відповідач [PERSON] позов не визнав з посиланням на необґрунтованість позовних вимог та на рішення судів різних інстанцій за позовами членами його сім`ї до [PERSON], конкретизувати та предявити які він не зміг суду. Відповідач [PERSON], який діє як в своїх інтересах, так і в інтересах малолітніх дітей [PERSON], [INFO] і [PERSON] приймаючи участь в судовому засіданні позов не визнав повністю, вважаючи його безпідставним і необґрунтованим, пояснивши при цьому, що його сім`я на законних підставах проживає у спірному будинку, який знаходиться на спірній земельній ділянці за вищевказаною адресою, однак, в подальшому, в судові засідання повторно не з`явився, хоча про дати, час та місце судових засідань був повідомлений належним чином, що підтверджується особистою розпискою з підписом відповідача та численними заявами про зупинення провадження справи, посилаючись при цьому на стан свого здоров`я (перелом внутрішнього мищелка правого стегна), і період його видужання на його думку нібито повинен складати, в першій заяві 8-10 тижнів, в другій заяві 6-8 тижнів, з надсиланням медичних довідок, які підтверджують вищевказаний діагноз, однак без вказання дати реабілітації (видужання) відповідача [PERSON], який знаходиться не на стаціонарному, а на амбулаторному лікуванні у лікаря-хірурга згідно медичних довідок. На думку суду, така поведінка відповідача є прямим зловживанням своїми правами та обовязками, передбаченими ст.ст. 27,31 ЦПК України, а його численні неявки в судові засідання та заяви про зупинення провадження по справі, на думку суду є надуманим, умисним і штучним затягуванням вирішення даної справи по суті, враховуючи при цьому, що справа слухається понад 4 роки, відповідачі постійно подають різні позови до [PERSON] навмисно обравши такий спосіб затягування розгляду даної справи, по якій вже приймалося заочне рішення від 26.03.2012 р., яке за заявою [PERSON] та [PERSON] було скасоване судом 08.05.2012 р., за заявою родички відповідачів [PERSON] провадження по справі було зупинено 22.05.2012 р., відновлено 05.06.2013 р., зупинено за заявою [PERSON] 07.08.2013 р. та знову відновлено 17.11.2015 р. (а.с. 207-211,218-220). Представник відповідача Овідіопольського РС ГУДМС України в Одеській області в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, надіславши до суду заяву, в якій просив суд слухати справу без його участі (а.с. 127,190). Заслухавши пояснення представника позивачки та відповідачів, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 3 ЦПК України). Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України. Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. [PERSON] сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи та розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін на інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, якою визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Частинами 3,4 статті 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідно до ст. 1 Протоколу до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Стаття 41 Конституції України наголошує кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному Законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним Статтями 316,317,319 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Статтею 321 ЦК України передбачено право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно із ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статями 386-393 ЦК України передбачено держава забезпечує рівний захист усіх субєктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Підстави витребування майна від добросовісного набувача повністю передбачені ст. 388 ЦК України. Відповідно до ст. 391 ЦК України - власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном і може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно із ст.ст. 150,155 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд : продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші, не заборонені законом угоди. Жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР. Суд встановив, що відповідно до нотаріально-посвідчених договорів купівлі-продажу від 16.02.2011 р. (реєстр. №№ 92,87), [PERSON], який діяв на підставі нотаріально посвідченої довіреності від імені [PERSON] продала, а позивачка [PERSON] купила, належний на праві власності [PERSON] житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами № 189 по вул. Леніна в смт. Великодолинське, Овідіопольського району Одеської області та земельну ділянку площею 0,1198 га, що знаходиться за цією ж адресою та належала [PERSON] на праві приватної власності (а.с. 14-15,92-119). Після цього, позивачка [PERSON] зареєструвала своє право власності на вказаний будинок, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав на нерухоме майно № 29125491 від 25.02.2011 р., отримала на своє ім`я технічний паспорт на вказаний будинок, а також зареєструвала своє право власності на вказану вище земельну ділянку, що підтверджується відповідним штампом нотаріуса про перехід права власності на земельну ділянку до [PERSON] (а.с. 6-13,16,19 оборот арк.). При чому, як свідчать умови обох зазначених договорів купівлі-продажу, продаж будинку був вчинений за 727000 грн., які представник продавця [PERSON] [PERSON] одержав від позивачки повністю до підписання цього договору, а також отримав до підписання договору гроші в сумі 88000 грн. за продаж земельної ділянки. Рішенням Овідіопольського райсуду Одеської області від 15.04.2013 р., зміненим в його мотивувальній частині рішенням апеляційного суду Одеської області від 04.06.2013 р. відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON], 3-ті особи : приватний нотаріус [PERSON], прокуратура Овідіопольського району Одеської області про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, стягнення збитків та витрат на оплату правової допомоги представника (а.с. 136-142). Крім того, рішенням Овідіопольського райсуду Одеської області від 20.08.2015 р. залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 05.11.2015 р. було відмовлено у задоволенні позову [PERSON], діючої в інтересах малолітнього сина [PERSON] до [PERSON], [PERSON], 3-тя особа Служба у справах дітей Овідіопольської РДА про застосування наслідків нікчемного правочину (а.с. 186-189). Як зазначається у позові, підтверджено матеріалами справи та представником позивачки, на теперішній час у зазначеному вище житловому будинку, що знаходиться на вказаній земельній ділянці, продовжують незаконно проживати та користуватися земельною ділянкою відповідачі [PERSON], [PERSON] разом із двома малолітніми дітьми сином [PERSON], [INFO] та донькою [PERSON], [INFO] яка під час знаходження даної справи в суді була незаконно вписана по вищевказаній адресі, що підтверджується домовою книжкою для прописки громадян, які проживають в [INFO], які ніяким чином не реагують на вимоги позивачки виселитись з будинку та ділянки, що є власністю [PERSON], в підтвердження чого, позивачкою на адресу відповідачів, які до цього часу є зареєстрованими у вказаному будинку, що підтверджуються інформаційними довідками Адресно-довідкового бюро УМВС в Одеській області, було направлено листа з вимогою звільнити, знятись з реєстраційного обліку та висилитись відповідачам з будинку позивачки, що належить їй на праві власності, і що перешкоджає їй у повній мірі реалізувати своє право власниці будинку та землі, який був залишений відповідачами без відповіді та задоволення (а.с. 20-21,50,199-202). Таким чином, враховуюче законне право власності позивачки на вищезазначені обєкти нерухомості житловий будинок та земельну ділянку, що знаходяться за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, смт. Великодолинське, вул. Леніна, 189, позовні вимоги позивачки щодо зобовязання відповідачів не перешкоджати у здійсненні нею свого права власності, шляхом виселення відповідачів і зняття з реєстраційного обліку законні, обґрунтовані, підтверджені документально матеріалами справи та такі, що підлягають задоволенню у повному обсязі, враховуючи, що в даному випадку має місце порушення з боку відповідачів, а саме факт їхнього проживання, перебування на реєстраційному обліку у спірному будинку, що знаходиться на землі позивачки - охоронюваних законом прав власності позивачки, набутих нею правомірно, а саме, розпорядження, користування та володіння власним майном тобто вказаним вище житловим будинком з господарчими будівлями та спорудами і землею, і як встановив суд, відносно яких у сторін по справі не було укладено жодних договорів про оплатне чи безоплатне використання (договір найму, оренди тощо) житлового будинку чи земельної ділянки і матеріали справи таких доказів не містять. При цьому суд вважає безпідставним клопотання відповідача [PERSON] про необхідність залучення до участі у справі Органу опіки та піклування Овідіопольської РДА, так як відповідачами у справі є діти, до яких він не має відношення і не їхнім батьком, а батьком дітей є його родич відповідач [PERSON], у задоволенні якого було відмовлено судом враховуючи, що по вказаному питанню вже неодноразово було висказано позицію апеляційним судом Одеської області в вищевказаних мотивувальній частині рішення від 04.06.2013 р. та в мотивувальній частині ухвали апеляційного осуду Одеської області від 05.11.2015 р., а також з урахуванням того, що у зазначеній вище справі нотаріуса наявна довідка про відсутність на час укладення правочинів зареєстрованих малолітніх дітей, та матеріали даної справи не містять належних та допустимих доказів, передбачених ст.ст. 57-60 ЦПК України належності малолітнім дітям [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] будь-якої частки спірного будинку та земельної ділянки. При чому, слід відрізняти фактичне використання житлової площі та право користування нею. При цьому, згідно з ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від 10-ти до 14-ти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. З наведеної норми національного законодавства слід зробити висновок, що особи до 10-ти років самостійно не можуть визначати своє місце проживання. Відповідач [PERSON] є батьком двох своїх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] При цьому право користування спірним будинком та земельною ділянкою у них припинилося з укладенням вищевказаних договорів купівлі-продажу вказаного спірного нерухомого майна їх родичкою [PERSON], яка померла під час слухання справи, і власницею яких згідно з Законом стала позивачка [PERSON], уклавши відповідні неоспорені правочини та зареєструвавши належним чином це право власності на своє ім`я. Конституція України гарантує право на житло (ст. 47), одночасно впроваджуючи шляхи його задоволення. На розвиток вказаної норми ст. 176 СК України батьки зобовязані передати у користування дитини майно, яке має забезпечити її виховання та розвиток. Права батьків та дітей на користування житлом, яке є власністю когось з них, встановлюється законом. [PERSON] та [PERSON] є батьками вказаних малолітніх дітей, які не позбавлені батьківського піклування, а спірне майно ніколи не було і не є їх власністю. Таким чином, суд дійшов висновку, що позивачка, як власниця житлового будинку та земельної ділянки, чиє законне право власності було неодноразово підтверджено судами різних інстанцій вказаних вище і відповідно не скасоване та не оспорено має право відповідно до ст. 41 Конституції України, ст.ст. 316,391 ЦК України порушувати питання про усунення їй перешкод з боку відповідачів у здійсненні права власності вищевказаними обєктами нерухомості, в тому числі шляхом зняття відповідачів з реєстраційного обліку та виселення з вказаного житлового будинку

Outcome: approved