Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-10 00:00:00

30 липня 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Обґрунтував свої вимоги тим, що 19.11.2018 року він надав [PERSON] позику у розмірі 7000 доларів США, які останній зобов`язався повернути йому до 20.02.2019 року, що підтверджується розпискою відповідача, складеною ним власноруч та підписаною. Однак, у визначений розпискою термін відповідач борг у сумі 7000 доларів США не повернув, що свідчить про відмову виконати взяте на себе зобов`язання. А тому просить суд стягнути з відповідача на його користь 190 212,76 грн., що на момент спливу виконання зобов`язання по курсу НБУ становить 7000 доларів США, 3% річних за період з 20.02.2019 по 01.08.2019 року у розмірі 2501,30 грн. та судові витрати - судовий збір у розмірі 1927,15 грн., сплачений при подачі позовної заяви. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] наполягали на задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на доводи викладені у позовній заяві. Також позивач зазначив, що тривалий час знайомий з [PERSON] , неодноразово позичав йому гроші, про що відповідач надавав йому відповідні розписки. 19.11.2018 він в останнє позичав гроші і передав [PERSON] 7000 доларів США, того ж дня [PERSON] надав йому розписку на право розпорядження житловим будинком та земельною ділянкою за адресою: [ADDRESS] . Перш ніж звернутись до суду він зробив спробу продати будинок, але у нотаріуса дізнався, що, задовго до видачі довіреності, на будинок накладені арешти у зв`язку з наявними боргами у [PERSON] перед банками. На початку 2019 року [PERSON] увійшов до складу організованої групи, яка здійснила напад на нього. На теперішній час [PERSON] перебуває під вартою, гроші не повернуті навіть частково. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] , яка діє на підставі довіреності на надання безоплатної вторинної правової допомоги від 11.01.2020 року, заперечували проти задоволення позову, відзиву на позовну заяву не надали. У судовому засіданні відповідач зазначив, що дійсно у 2018 році він отримав грошові кошти від [PERSON] у розмірі 7000 доларів США та взяв на себе зобов`язання повернути грошові кошти в строк до 20.02.2019 року, про що видав позивачу власноручно написану розписку. З [PERSON] у нього були дружні відносини, він не вперше позичав в нього гроші. Проте, зазначив, що більшу частину боргу, а саме 4000 доларів США він повернув позивачу ще на початку 2019 року. Письмової розписки, що він повернув частину боргу він не вимагав, оскільки того дня дуже поспішав, та на той час довіряв [PERSON] і вважав що це не потрібно. Гроші були передані в присутності їх спільного знайомого [PERSON] . Представника відповідача крім того зазначила, що у борговій розписці від 19.11.2018 зазначено, що якщо борг не буде повернуто у зазначений термін, то до [PERSON] переходить право на продаж заставленого майна, а саме житлового будинку, про що ним було надано нотаріальну довіреність позивачу. Тому вважає звернення [PERSON] до суду передчасним, оскільки ним не реалізоване наявне в нього право реалізації предмету застави. Свідок [PERSON] в залі суду показав, що між ним та [PERSON] існують нормальні робочі стосунки, між ним та [PERSON] відносини дружні. На теперішній час він та [PERSON] є обвинуваченими в кримінальному провадженні, де потерпілим визнано [PERSON] і яке перебуває на розгляді в суді. Йому відомо, що [PERSON] неодноразово брав гроші в борг у [PERSON] , а в забезпечення виконання зобов`язань передавав право на нерухомість або транспортні засоби. В його присутності [PERSON] передавав [PERSON] . 100, 200 та 4000 доларів США. Остання передача коштів мала місце в центрі міста Слов`янськ, в автомобілі. Оскільки вони всі дуже поспішали, а між [PERSON] і [PERSON] існували нормальні, довірливі відносини, то ніякої розписки ніхто нікому не надавав, домовились це зробити пізніше. Суд, дослідивши надані йому письмові докази, заслухавши пояснення сторін, їх представників, свідка, вважає, що позов підлягає задоволенню повністю виходячи з наступного. Згідно з вимогами ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, інтересів. У відповідності до п. п. 10,11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року « Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» «Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом ( ст. 129 Конституції) зобов`язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів. Гарантоване право кожного подати будь-який позов до суду, що стосується його цивільних прав і обов`язків, передбачений пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку Держави. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд на підставі ст. ст. 12, 13, 43, 81 ЦПК України розглядає справу у межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Особа, яка бере участь у справі, зобов`язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виник спір. Стаття 81. ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Дослідивши матеріали справи, доводи сторін та письмові докази, суд встановив, що 19 листопада 2018 року [PERSON] взяв в борг у [PERSON] 7000, 00 доларів США терміном до 20.02.2019 року, що підтверджується розпискою, оригінал якої надано суду позивачем (а.с. 6). У вказаній розписці також передбачено, що у якості залогу на дану суму боргу [PERSON] передає [PERSON] правовстановлюючі документи на його будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] та нотаріальну довіреність відповідно до якої у випадку невиплати боргу до вказаної у розписці дати, [PERSON] надає [PERSON] право продажу залогового будинку. Як вбачається з довіреності посвідченої приватним нотаріусом Слов`янського міського нотаріального округу Донецької області від 19 листопада 2018 року, зареєстрованої в реєстрі за №5691, вбачається, що [PERSON] уповноважив [PERSON] продати весь належний йому житловий будинок , що розташований за адресою: [ADDRESS] за ціну і умови за його власним розсудом. Строк, обумовлений у договорах позики, сплинув, отже позивач вправі звернутись за судовим захистом. Факт написання розписки від 19.11.2020 року відповідач [PERSON] не заперечує. Судом не беруться до уваги пояснення відповідача [PERSON] щодо сплати частини боргу за договором позики, оскільки такі доводи не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні. На підтвердження своїх доводів щодо передачі коштів відповідач [PERSON] посилається лише на пояснення свідка [PERSON] , до яких суд ставиться критично. Так не може бути залишена без уваги та обставина, що [PERSON] та [PERSON] обґрунтовано підозрюються в організованому нападі на [PERSON] , а, отже, це спростовує будь-які доводи про існування дружніх та нормальних відносин між позивачем, з одного боку, та відповідача і свідка, з іншого. З огляду на викладене, суд критично ставиться до показів свідка [PERSON] щодо повернення [PERSON] частини грошових коштів позивачу та не приймає їх до уваги. Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором. Крім цього наявність у позивача боргового документа - розписки відповідача свідчить про невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань. Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 18.07.2018 у справі № 143/280/17 (провадження № 61-33033св18). Інших доказів (письмові докази, засоби аудіо-, відеозапису тощо), які можуть підтвердити факт повернення коштів позивачу відповідачем суду не надано. Договір позики відповідачем не оспорювався, письмових доказів на підтвердження факту повернення грошових коштів, та сплати таких відповідачем не надано. Отже, факт отримання відповідачем від позивача позики підтверджується написаною відповідачем розпискою, жодних доказів на спростування доводів позивача відповідач суду не надав. Таким чином, між сторонами виникло зобов`язання із договору позики, за яким боржник зобов`язався повернути позикодавцеві (позивачу) таку ж суму грошових коштів (суму позики), яка ним отримана. Спірні правовідносини регулюються ст.1046 ЦК України, відповідно якої за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. На підтвердження зобов`язань відповідача, позивачем була надана боргова розписка. Укладений договір позики грошових коштів між позивачем та відповідачем є письмовим правочином, який відповідає формі, передбаченій ст.ст. 207, 1047 ЦК України, оскільки боржником [PERSON] 19.11.2018 року було надано розписку, підписану ним власноручно із встановленням строку повернення позики до 20.02.2019 року. Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13. Отже, договір позики є реальним правочином і вважається укладеним з моменту передання грошей, що виступають предметом зазначеного договору. Надана суду розписка є належним доказом, що свідчить про укладення сторонами договору позики. В порядку ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю позику грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що буле передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму. Згідно із ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). В силу статті 1051 Цивільного кодексу України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Відтак, письмова розписка є належним доказом, що свідчить про отримання відповідачем грошових коштів. Суд також приймає вказану розписку в якості належного та допустимого доказу виникнення боргового зобов`язання, оскільки відповідач даний факт жодним чином не спростував, а навпаки - визнав у судовому засіданні. За правилом ч. ч. 2 та 3 ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Таким чином наявність боргового документа у кредитора без відповідної помітки про виконання зобов`язання свідчить про невиконання останнього. Отже, це грошове зобов`язання виконано відповідачем не було, чим порушено вимоги ст. 1049 ЦК України, за якою позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику в строки й у порядку, установлений договором. При цьому боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. У відповідності зі ст. 526 ЦК України зобов`язання повинне виконуватися належним чином згідно умов договору й вимог ЦК України. Згідно з ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно із ст. ч.1 ст. 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. За правилом ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з ч.1ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч.1ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Як встановлено судом, позивач свої зобов`язання виконав у повному обсязі, а саме передав відповідачу гроші кошти вказані в договорі позики, а відповідач зобов`язався повернути гроші в строк, однак свої зобов`язання не виконав, гроші не повернув. Суд, встановивши характер правовідносин між сторонами, вважає встановленим той факт, що позичальник не виконавши належним чином взяті на себе за договором позики від 19.11.2018 року зобов`язання, на вимогу позикодавця повинен сплатити останній за договором позики борг у розмірі 7000 доларів США. При визначені у якій валюті має виконуватися зобов`язання у разі, якщо у позику передавалася іноземна валюта так і правову природу валюти при визначенні 3% річних, передбачених у ч.2 статті 625 ЦК України, суд керується правовою позицією висловленій в Постанові Великої Палати Верховного Суду по справі № 373/2054/16-ц від 16 січня 2019 року. При цьому, суд зауважує, що згідно дослідженої судом розписки, еквівалент 7000 доларів США складав 196 000 (сто дев`яносто шість тисяч) гривень, тобто за курсом, який був чинний на день вчинення правочину і отримання грошових коштів, однак у позовній заяві та в судовому засіданні позивача, погодився на еквівалент за курсом Національного банку України, який діє на момент спливу строку виконання зобов`язання, а саме станом на 20 лютого 2019 року та складає 190 212,76 грн. ( Станом на 20 лютого 2019 року курс дол. США становив - 100 дол. США - 2717,3251 грн.). Суд під час винесення рішення керується правовою позицією, яка була викладена в Постанові ВП ВС від 03.07.2019 по справі № 1519/2-3165/11 відповідно до якої прямої заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, в якій воно виражене у договорі, у чинному законодавстві немає. Також звертає увагу на доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про стягнення поточної заборгованості та заборгованості за процентами не у валюті кредитного договору (постанова від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц). Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Крім того, позивач просив суд стягнути з відповідача 3% річних в порядку ст. 625 ЦПК України. Судом встановлено, що відповідачем зобов`язань за договором позики від 19.11.2018 року не виконано, строк виконання завершився 20.02.2019 року, а тому із довготривалим його не виконанням, у позивача виникло право щодо нарахування 3% річних та інфляційних втрат. Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору. Відповідно до правових позиції ВСУ від 16 листопада 2016 року, висловленої у справі №6-1286цс16 та від 13 вересня 2017 року у справі №522/5359/16-ц, відповідно до яких стаття 625 ЦК України унормовує питання відповідальності боржника за порушення грошового зобов`язання і з огляду на правову природу трьох процентів річних, передбачених частиною другою цієї статті, як особливої міри відповідальності, їх сума повинна бути визначена до стягнення виключно в національній валюті України - гривні. Слід зазначити, що при розрахунку кількості днів прострочення позивачем невірно за основу береться період прострочення виконання зобов`язання. Строк нарахування 3% річних слід рахувати не з 20 лютого 2019 року, а з 21 лютого 2019 року, оскільки перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок, тому за прострочення вказаного грошового зобов`язання за період 21.02.2019 року - 01.08.2019 року (кількість днів прострочення 162) сума 3% річних становить 2532,69 гривень. Таким чином, розмір 3% річних за період 21.02.2019 року - 01.08.2019 року становить 2532,69 гривень, оскільки позивачем в позовній заяві зазначено період розрахунку 3% річних саме за період з дня спливу виконання зобов`язання і по 01 серпня 2019 року, то збільшення розміру 3% річних (під час розрахунку судом) не є збільшенням позовних вимог, відповідно не є виходом за межі позовних вимог, оскільки саме такий період розрахунку зазначено позивачем у позові. Провівши відповідний розрахунок суми, яка підлягає стягненню, враховуючи вищенаведене, оскільки відповідач [PERSON] , отримавши у борг грошові кошти, не виконав свої зобов`язання у строки визначені борговою розпискою, а тому позов слід задовольнити та стягнути з відповідача на користь позивача суму боргу у розмірі 190212,76 гривень та 3% річних у розмірі 2532,69 гривень. Відповідно до ч. ч. 1,2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п.п.1,2 ч. 3, ч.8 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється на підставі поданих сторонами доказів. Відповідно до п/п 1 пункту 1 частини 2 ст. 4 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» з позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, справляється судовий збір в розмірі 1% відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду. Згідно статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» від 23 листопада 2018 року № 2629-VIII, розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи на 01 січня 2019 року складає 1921,00 грн. При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у сумі 1927 грн. 15 коп. (а.с. 7). Згідно з ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 1927,15 грн., який позивачем було сплачено при зверненні до суду. На підставі викладеного та

Outcome: approved