Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-14 00:00:00

30 травня 2018р. позивач звернувся до суду із даним позовом, в якому просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений 15.03.2017р., між позивачем і відповідачем, зареєстрований приватним нотаріусом ХМНО Гібадуловою Л.А. в реєстрі за № 889, а також застосувати наслідки недійсності правочину та стягнути з [PERSON] на його користь грошові кошти 81000 грн. 00 коп., сплачених на виконання вказаного договору купівлі-продажу. При цьому посилався на те, що між позивачем, як покупцем та відповідачем, як продавцем, було укладено договір купівлі-продажу зазначеної однокімнатної квартири № 30 , загальною площею 20,5 кв. м., житловою площею 17.7 кв. м. за 249 750 грн. 00 коп., що є еквівалентом суми 9250,00 доларів США. Гроші в сумі 81000 грн. 00 коп., що є еквівалентом суми 3000,00 доларів США, представник відповідача отримав від позивача до підписання цього договору. Передача решти грошевих коштів у сумі 168 750 грн., що є еквівалентом суми 6250,00 доларів США, за домовленістю сторін, повинна бути здійснена позивачем в строк до 15 червня 2017 р. наступним чином: 56250,00 грн. в строк до 15 квітня 2017 р., 56250,00 грн. в строк до 15 травня 2017 р., 56250,00 грн. в строк до 15 червня 2017 р. На забезпечення виконання зобов`язань Договору купівлі - продажу квартири, а саме виконання зобов`язань [PERSON] перед Іпотекодержателем (Відповідачем), що випливають з договору купівлі-продажу від 15.03.2017 року по поверненню суми 168 750 грн., що є еквівалентом 6250,00 доларів США, з кінцевим терміном повернення до 17 червня 2017р. між сторонами укладено Договір іпотеки від 15.03.2017 р., посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Гібадуловою Л.А. в реєстрі за № 891 предметом якого є нерухоме майно Іпотекодавця (позивача), а саме, квартира [ADDRESS] . Позивач вказує, що маючи намір заїхати із сім`єю до придбаної квартири, 15.03.2017 р. він уклав з ОСББ «Лозівська - 5» договір про участь на утримання будинку та прибудинкової території. Однак після придбання квартири позивачем з`ясовано, що будинок [ADDRESS] було переведено із нежитлового фонду в житловий зі значними порушеннями, без дотримання відповідної процедури, внаслідок чого експлуатація квартири заборонена. Земельна ділянка перебуває у державній власності, не була відведена для розміщення житлового будинку і має інше цільове призначення. Також наказом Інспекції ДАБК Департаменту територіального контролю Харківської міської ради №289 від 27.10.2017р. скасовано реєстрацію декларації про початок будівельних робіт від 27.10.2015р., і реєстрацію декларації про готовність до експлуатації об`єкта від 24.12.2015р. на об`єкт «Реконструкція нежитлових приміщень під розміщення житлових квартир в нежитловій будівлі літ. «С-6» за адресою [ADDRESS] ». У зв`язку з чим 13.04.2017 року позивач звернувся із заявою до Шевченківського ВП ГУ НП в Х/О про вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України, а саме шахрайства, вчиненого у великих розмірах. Відповідно до відомостей, що містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, квартира, що була предметом оспорюваного правочину, наразі вже перебуває у власності [PERSON] відповідно до рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень приватного нотаріуса Глущенко І.Ю. індексний номер 39259272 від 18.01.2018. Посилаючись на перелічені вище ознаки, позивач вказує, що придбана ним «квартира» є самочинним будівництвом, яку в силу ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (в редакції станом на момент реєстрації декларації про готовність до експлуатації об`єкта, який належить до I-III категорії складності № ХК 143153581365 від 24.12.2015 року на об`єкт «Реконструкції нежитлових приміщень під розміщення житлових квартир в нежитловій будівлі літ. «С-6») заборонено експлуатувати (тобто використовувати за цільовим призначенням). Оскільки декларацію про готовність до експлуатації об`єкта, який належить до I-III категорії складності № ХК 143153581365 від 24.12.2015 року на об`єкт «Реконструкція нежитлових приміщень під розміщення житлових квартир в нежитловій будівлі літ. «С-6» за адресою: [ADDRESS] », було скасовано з причин порушення вимог містобудівної документації, будівельних норм, державних стандартів і правил, та зазначення декларації недостовірної інформацію щодо належно затвердженої проектної документації, то придбане позивачем майно на підставі договору купівлі-продажу від 15.03.2017 р., укладеного з відповідачем, є сукупністю будівельних матеріалів, які заборонено згідно чинного законодавства експлуатувати у якості квартири (використовувати за цільовим призначенням). При наявності такої інформації правочин позивачем вчинений не був і договір купівлі-продажу квартири є правочином, що вчинений під впливом помилки, тому він вважає, що договір купівлі-продажу та договір іпотеки, є недійсними, а його права мають бути відновлені в судовому порядку, у спосіб, що наведений у позовних вимогах. В судове засідання позивач та його представник [PERSON] в судове засідання не з`явилися, були повідомлені належним чином про дату, місце та час слухання справи. В своїй відповіді на відзив відповідача [PERSON] зазначив, що [PERSON] згідно з інформативною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно мала у приватній власності 18 квартир, яка вже станом на 20.04.2018р. не має жодної квартири, що свідчить про масовий продаж квартир в буд. [ADDRESS] . На момент придюання майна він вважав, що придбає квартиру, оскільки для цього були всі ознаки. Однак він не є спеціалістом в галузі будівництва та архітектури і не мав змоги належним чином дослідити майно, що придбається 15.03.2017р. і лише після ретельного дослідження буд. буд. [ADDRESS] та консультацій з спеціалістами зробив висновок, що допустив великої помилки. Ним не було виконано зобов`язань передбачених договором купівлі-продажу від 15.03.2017р. , а саме не сплачено суму кошті в у розмірі 168 750 грн., оскільки йому стало відомо про порушення кримінального провадження за ч.1 ст.275 КК України, а саме щодо грубого порушення норм будівельного, екологічного та земельного законодавства при реконструкції нежитлових приміщень під розміщення житлових квартир в нежитловій будівлі літ. «С-1» і існував ризик втратити кошти за придбану квартиру, через незаконну реконструкцію будинку. Також він звертався до Шевченківського РВ щодо вчинення шахрайства у великих розмірах, і ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м.Харкова було накладено арешт на квартири за зазначеною адресою. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, була повідомлена належним чином про дату, час та місце слухання справи, в своєму відзиві проти задоволення позову заперечувала. Посилалась на те, що у 2017р. вона набула право власності на спірну квартиру, яку планувала використовувати для особистих цілей. В подальшому вона уклала договір з ріелтором [PERSON] з метою реалізації квартири, яка їй повідомила про реального покупця, який просив відстрочити платіж за квартиру. 15.03.2017р. її представник [PERSON] оформив договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , при цьому покупцем було сплачено 81000 грн., а сума у розмірі 168750 грн. повинна бути сплачена трьома платежами. В забезпечення виконання зобов`язань за договором купівлі-продажу квартири [PERSON] перед нею, було укладено договір іпотеки від 15.03.2017р., за яким вона в разі неналежного виконання зобов`язань мала право задовольнити свої вимоги шляхом звернення на предмет іпотеки. [PERSON] незважаючи на нагадування будь яких платежів за договором не зробив. Вона звернулася до приватного нотаріуса Гібадулової Л.А. з заявою про вчинення виконавчого напису відповідно до договору іпотеки, що було зроблено з сумою боргу [PERSON] 168750 грн. Після чого вона звернулася до Шевченківського ВДВС м.Харкова з заявою про відкриття виконавчого провадження та примусового стягнення боргу з [PERSON] шляхом реалізації іпотечного майна через Державне підприємство «Сетам». Від приватного нотаріуса та працівників Шевченківського ВДВС м.Харкова їй стало відомо про направлення неодноразових попереджень [PERSON] , що в разі не сплати боргу будуть вчинені дії стосовно примусового продажу його майна. 14.12.2017р. предмет іпотеки- квартира [ADDRESS] була реалізована через електроні торги, а наприкінці січня 2017р. від Державного казначейства на її рахунок було перераховано грошові кошти в розмірі 163955 грн. На даний час [PERSON] за договором куплі продажу від 15.03.2017р. залишився їй виним 4785 грн. (168750 грн. -163955 грн.) Стосовно правового обґрунтування позовних вимог та обставин помилки позивача - [PERSON] яка має істотне значення при придбанні ним у власність квартири: Позивач вводячи в оману суд зазначає, що придбав не квартиру, а сукупність будівельних матеріалів, однак при цьому не вказує на те, що неодноразово особисто її оглядав, мав можливість ознайомитися з документами підтверджуючими не тільки право власності на квартиру №30 , а й документами на підставі яких було дану квартиру введено в експлуатацію, ознайомитись з документами ОСББ, яке обслуговує будинок [ADDRESS] і мав доступ до всіх електронних баз нерухомого майна. Будь якого відношення до вводу спірної квартири в експлуатацію вона не має, ніяких декларацій або інших документів пов`язаних з реконструкцією або з перебудовою приміщень не подавала та не приймала участі у будівництві та оформленні права власності на зазначений будинок чи даної квартири. Всі дії по підготовці та продажу квартири нею були виконані в повному обсязі. При укладанні договору купівлі продажу та договору іпотеки були відсутні дефекти (незаконність змісту, форми правочину, суб`єктивного складу, невідповідність волі та воевиявлення) передбачені ст.ст.203,215 ЦК України. Також позивач не вказає на обставини, щодо яких він помилявся як сторона правочину та які існували на момент його вчинення. Будь якої інформації від покупця вона не приховувала і будь якими діями в оману не вводила. [PERSON] отримав правовстановчи документи та ключі від квартири, набув можливість проводити там ремонт і проживати. Крім того, не виконуючи своїх зобов`язань [PERSON] звернувся до поліції про заволодіння його коштами, однак будь яких звернень стосовно якості чи недоліків квартири, неможливості проведення ремонту чи забрудненого повітря до неї як до власника не надходило. Будь якої помилки у договорі купівлі-продажу не існує, позивач отримавши правовстановчи документи, жодного дня в квартирі не проживав платежів на утримання будинку не здійснював. Тому стверження позивача, що він під впливом помилки уклав договір купівлі-продажу та іпотеки не на квартиру, а на а сукупність будівельних матеріалів не підтверджується жодним доказом. (т.1 а.с.57-61) Представник відповідача [PERSON] в судове засідання не з`явився, просив розглядати позов у його відсутності та відсутності відповідача. При цьому проти задоволення позову заперечував, наполягав на розгляді справи на підставі доказів що знаходяться в матеріалах справи у встановлені законом строки, оскільки позивач та його представник тривалий час не з`являються до суду, затягуючи строки розгляду справи. 3-я особа [PERSON] в судове засідання не з`явилася, була повідомлена належним чином про дату та час слухання справи, пояснень щодо позову не надала. 3-я особа [PERSON] в судове засідання не з`явився надав заяву про слухання справи у його відсутність. При цьому зазначив, що ні з позивачем ні з відповідачем не знайомий, будь яких стосунків не підтримує. З 2017р. він був зареєстрований на сайті Державного підприємства «Сетам», з метою участі у торгах з продажу нерухомого майна у м.Харкові та 14.12.2017р. приймав участь у торгах з продажу предмета іпотеки, однокімнатної квартири в будинку готельного типу, загальною площею 20,5 кв.м., за адресою [ADDRESS] . Зазаначена квартира була придбана ним на торгах за 190000 грн. Частину грошових коштів було перераховано на рахунок Державного підприємства «Сетам», а 180500 грн. на рахунок Шевченківського ВДВС м.Харкова. (а.с.44,45) 3-я особа [PERSON] в судове засідання не з`явився був повідомлений належним чином про дату час та місце слухання справи. При цьому в поясненнях щодо позову просив у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі та зазначив, що квартира [ADDRESS] належала його матері [PERSON] , право власності на квартиру було зареєстровано у встановленому законом порядку. На початку 2017р. мати вирішила продати квартиру і попросила бути її представником при продажу. Від матері йому стало відомо, що квартиру буде продано за 249 750 грн., покупця знайшли ріелтори, які є його знайомими і покупець буде купувати квартиру у розстрочку: 81000 грн. - відразу, а 168 750 грн. будуть сплачені трьома платежами по 56 250 грн. до 15.06.2017р. В забезпечення виконання зобов`язань у приватного нотаріуса ХМНО Гібадулової Л.А. було укладено договір іпотеки від 15.03.2017р. Після спливу строків зазначених у договорі купівлі-продажу питання стягнення було вирішено через виконавчу службу Шевченківського ВДВС. Відповідно до виконавчого напису нотаріуса сума боргу [PERSON] складала 168 750 грн. Квартира була реалізована через електронні торги, які проведені державним підприємством «Сетам». Ні він ні його мати [PERSON] стосовно [PERSON] будь яких шахрайських дій не вчиняли. Зі слів ріелторів [PERSON] неодноразово оглядав квартиру №30 і за його проханням були надані всі копії правовстановлюючих документів, а при укладанні договору купівлі - продажу [PERSON] був зі своїм представником, яка його проконсультувала та переглядала документи, які той мав намір підписати. Всі правовстановлюючі документи відповідали діючому законодавству, інакше нотаріус не провела б оформлення та реєстрацію правочину. Звинувачення [PERSON] є голослівними і таким чином він намагається виправдати свої неправомірні дії та отримати кошти, внесені ним в якості першого платежу за договором купівлі продажу. Щодо невідповідності будинку [ADDRESS] державним будівельним нормам, то це не відповідає дійсності, оскільки в провадженні Холодногірського ВП проводилось досудове розслідування за заявою [PERSON] щодо перевірки за фактом незаконної реконструкції та введення в експлуатацію квартир у житловому комплексі « [INFO] », розташований за адресою [ADDRESS] . Розслідуванням встановлено, що ним та [PERSON] , яка також є 3-ю особою у справі, було подані до відповідних органів декларації про готовність до експлуатації об`єкта, що належить до І-ІІІ категорії складності, саме будинку [ADDRESS] . Також було встановлено, що документи надані на підтвердження виконаних будівельних робіт будинку [ADDRESS] не мають ознак підробки та були зареєстровані Департаментом державної архітектурно-будівельної інспекції в Х/О, а вже після чого було зареєстровано право власності на будинок №5 та на квартири, які знаходяться в ньому. На даний час в будинку немає вільних квартир, створено ОСББ, є розвинута інфраструктура та умови для комфортного проживання жильців, які не скаржаться на те, що будинок і квартири не відповідають будівельним вимогам та унеможливлюють проживання і ведення здорового способу життя. Вказівка позивача, якому виповнилося більше 30 років і який неодноразово оглянув квартиру та правовстановлюючі документи, міг знаходитися під впливом помилки, в результаті чого придбав не квартиру, а будівельні матеріали - є абсурдним. На підтвердження своїх доводів надав постанову про закриття кримінального провадження від 02.11.2018р., з якої вбачається, що кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №12017220510000882 від 28.03.2018р. закрито у відношенні підозрюваного [PERSON] , [INFO] у зв`язку з відсутністю складу злочину, відповідно до п.2 ч.1 ст.284 КПК України. (т.1 а.с.199-202) Ухвалою Ленінського районного суду м.Харкова від 01.08.2019р. у Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Лозівська-5» витребувано належним чином завірену копію комплекту проектної документації об`єкту «Реконструкція нежитлових приміщень під розміщення житлових квартир в нежитловій будівлі літ. «С-6» за адресою [ADDRESS] », що розроблена Приватною науково-виробничною фірмою «Вабсервіс». Перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Згідно ч.1 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За ч.ч.1,2,3 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно ч.1,3 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ч.1,2 ст.229 ЦПК України суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази. Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення. Згідно ч.5 ст.12 ЦК України якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом. Відповідно до ч.1,3 ст.13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. За ч.1 ст.14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Згідно ст.15, ч.1,2 ст.16 ЦК України: Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, п: 2) визнання правочину недійсним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно ст.203, ст.215, ч.1 ст.216 ЦК України: Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За загальним правилом ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. За ч.1 ст.236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Згідно ст.ст.509,526,589 ЦК України: Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін. У разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. За ст.ст.204,229, 388 ЦК України: Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Відповідно до ст.ст.655, 657 ЦК України: За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Згідно з роз`ясненнями, які містяться в п.2, п.4, абз.5 п.5, абз.1,3 п.7, абз.1-4 п.10; п.11, абз.2,3,4 п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду від 06.09.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України (254к/96-ВР) та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (254к/96-ВР) (статті 1, 8 Конституції України). Відповідно до статей 215 та 216 ЦК (435-15) вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. За змістом статті 216 ЦК (435-15) та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до статті 11 ЦПК (1618-15). Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК (435-15)) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК (435-15) не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК ( 435-15 ). У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Відповідно до частини п`ятої статті 12 ЦК (435-15) добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, не може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Судам слід враховувати, що в разі застосування реституції за недійсним договором, у якому не встановлена вартість майна і вона не може бути визначена виходячи з його умов, вартість майна визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на момент укладення договору (частина четверта статті 632 ЦК (435-15)). Норма частини першої статті 216 ЦК (435-15) не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК ( 435-15 ). Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК ( 435-15 )), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Судом встановлені наступні обставини і відповідні їм правовідносини. За договором купівлі-продажу від 15.03.2017р. посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Гібадуловою Л.А. в р.№889 [PERSON] , від імені якої діяв [PERSON] , продала, а [PERSON] придбав у власність квартиру [ADDRESS] . Відповідно до п.4 договору продаж квартири здійснено за 249750грн.00 коп., що є еквівалентом 9250,00 доларів США. При цьому гроші у сумі 168750 грн. 00 коп., що є еквівалентом 6250,00 доларів США за домовленістю сторін буде здійснено покупцем частками в строк до 15 червня 2017р. За витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власностиі від 15.03.2017р. зазначена квартира зареєстрована за [PERSON] . (т.1 а.с.12,25) За договором іпотеки від 15.03.2017р. посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Гібадуловою Л.А. в р.№891 [PERSON] (іпотекодержатель), від імені якої діяв [PERSON] , а [PERSON] (іпотекодавець) в забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] , що випливають з договору купівлі-продажу від 15.03.2017р. по поверненню суми 168750 грн. 00 коп., що є еквівалентом 6250,00 доларів США з кінцевим терміном 17 червня 2017р. уклали договір іпотеки предметом якого є квартира [ADDRESS] . (т.1 а.с.13,14) [PERSON] 15 березня 2017р. уклав договір про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території з об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку «Лозівська-5». (т.1 а.с.17) За виконавчим написом приватного нотаріуса ХМНО Гібадулової Л.А. від 29.06.2017р. (р.№3048) звернуто стягнення на квартиру [ADDRESS] , що належить [PERSON] заставлену ним [PERSON] , згідно договору іпотеки від 15.03.2017р. посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Гібадуловою Л.А. в р.№891 в забезпечення договору купівлі-продажу квартири посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Гібадуловою Л.А. від 15.03.2017р. в р.№2642, щодо вартості квартири, згідно з яким закінчився 15.06.2017р. За рахунок коштів, виручених від продажу зазначеної квартири задовольнити вимоги [PERSON] в сумі 168750 грн. 00 коп.( т.1 а.с.63) [PERSON] зверталась до Шевченківського ВДВС м.Харкова 23.08.2017р. щодо прийняття до виконання виконавчого напису приватного нотаріуса ХМНО Гібадулової Л.А. від 29.06.2017р. про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме квартири [ADDRESS] , що належить [PERSON] для задоволення вимог в сумі 168750 грн. 00 коп., а також 05.09.2017р. щодо призначення оцінювача у виконавчому провадженні для визначення вартості зазначеної квартири. (т.1 а.с.64-67) Державним виконавцем Шевченківського ВДВС м.Харкова Березньовим А.С. 10.01.2018р. на адресу [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] направлено до відома постанову від 10.01.2018р., винесену при примусовому виконання виконавчого напису №3048 від 29.06.2017р., що видав приватний нотаріус ХМНО Гібадулова Л.А. За актом державного виконавця Шевченківського ВДВС м.Харкова Березньова А.С. про проведені електронні торги від 10.01.2018р. предмет іпотеки - однокімнатна квартира [ADDRESS] , що належить [PERSON] було реалізовано шляхом проведення електроннихі торгів ДП «СЕТАМ» 14.12.2017р., протокол про які отримано 03.01.2018р. Зазначено майно придбано [PERSON] . Стартова ціна 158000,00 грн., ціна продажу - 190000, 00 грн., гарантійний внесок 7900,00 грн. Надійшло на депозитний рахунок 180500 грн., які перераховані переможцем прилюдних торгів депозитний на рахунок ВДВС. Акт складено на підставі протоколу №303614 від 14.12.2017р. проведення електроних торгів. Копію надіслано сторонам, ХФ ДП «СЕТАМ» та видано переможцю електронних торгів. Акт про проведені електроні торги є документом, що підтверджує виникнення права власності на придбане майно. Постановою зазначеного державного виконавця від 10.01.2018р. знято арешт з однокімнатної квартири [ADDRESS] , що належить боржнику [PERSON] . (т.1 а.с.68-70) За протоколом електроних торгів Державного підприємства «Сетам» №303614 від 14.12.2017р. переможцем торгів з продажу предмета іпотеки, однокімнатної квартири в будинку готельного типу, загальною площею 20,5 кв.м., за адресою [ADDRESS] став [PERSON] . Стартова ціна 158000,00 грн., ціна продажу - 190000, 00 грн., сума сплаченого гарантійного внеску 7900,00 грн. В подальшому [PERSON] 26.12.2017р. перераховано на рахунок Шевченківського ВДВС м.Харкова 180500 грн. (т.1 а.с.49-53) В квітні 2017р. [PERSON] звернувся до Шевченківського ВП ГУНП в Х/О з заявою про злочин за ознаками ч.3 ст.190 КК України та 13.04.2017р. внесені відомості до ЄРДР за фабулою про те, що 15.03.2017р. до Шевченківського ВП ГУНП в Х/О надійшла заява [PERSON] про те, що невстановлені особи, під час укладання договору купівлі-продажу нерухомого майна, шахрайським шляхом заволоділи його грошима, чим останьому заподіяно матеріальну шкоду у великому розмірі. (т.1 а.с.18-20) Наказом інспекції державного архітектурно-будівельного контролю Харківської містької ради №289 від 27.10.2017р. 1) скасовано реєстрацію декларації про початок виконання будівельних робіт №ХК 083152961713 від 27.10.2015р. по об`єкту «Реконструкція нежитлових приміщень під розміщення житлових квартир в нежитловій будівлі літ. «С-6» за адресою [ADDRESS] (замовник [PERSON] , [PERSON] )»; 2) скасовано реєстрацію декларації про готовність до експлуатації об`єкта, який належить до І-ІІІ категорії складності №ХК 143153581365 від 24.12.2015р. на об`єкт «Реконструкція нежитлових приміщень під розміщення житлових квартир в нежитловій будівлі літ. «С-6» за адресою [ADDRESS] (замовник [PERSON] , [PERSON] )». (а.с.21-24) Згідно із ст.147 Конституції України Конституційний Суд України вирішує питання щодо відповідності законів та інших правових актів Конституції України і дає офіційне тлумачення Конституції та законів України. Із визнанням неконституційним закону та іншого правового акта вони втрачають чинність (ч.2 ст.152 Конституції України) а рішення Конституційного Суду України ухвалене щодо їх тлумачення є обов`язковим для всіх суб`єктів на всій території держави. Конституційний Суд України у п.5 рішення від 16.04.2009р. №7 рп/2009 справа №1-9/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив, що ненормативні акти місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, а тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання. А тому з огляду на принцип верховенства права, відповідно до якого права та свободи людини визначаються найвищими цінностями (ст.8 Конституції України) який поряд із принципом законності визначає не тільки зміст і спрямованість діяльності держави при здійсненні правового регулювання суспільних відносин, а й встановлює правила застосування нормативно-правових актів та інших правових актів органів державної влади та місцевого самоврядування при здійсненні судами правосуддя. Тому при встановленні невідповідності індивідуального нормативно-правового акту закону або іншим актам законодавства, він не підлягає застосуванню судом. Акти індивідуальної дії не повинні суперечити ст.4 ЦК України та ст.19 Конституції України і суд повинен відмовити у визнанні правочину недійсним, коли ці вимоги ґрунтуються на акті органу, що не відповідає законодавству. Як вбачається з матеріалів справи позивач просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] та застосувати реституцію і стягнути з відповідача на його користь 81000 грн. сплачених на часткове виконання вказаного договору, посилаючись як на обставини щодо яких він помилився - на наказ Інспекції державного архітектурно - будівельного контролю Департаменту територіального контролю Харківської міської ради №289 від 27.10.2017р., яким скасовано реєстрацію декларації про початок будівельних робіт від 27.10.2015р. і про готовність до експлуатації об`єкта від 24.12.2015р. на об`єкт «Реконструкція нежитлових приміщень під розміщення житлових квартир у нежитловій будівлі літ.С-6 за адресою: [ADDRESS] » згідно якого будинок переведено із нежитлового в житловий зі значними порушеннями. Разом з тим, індивідуальний нормативно-правовий акт - наказ Інспекції державного архітектурно - будівельного контролю Департаменту територіального контролю Харківської міської ради №289 від 27.10.2017р. не відповідає вимогам ст.4 ЦК України, ст.19 Конституції України, п.5 рішення Конституційного Суду України від 16.04.2009р. №7 рп/2009 справа №1-9/2009, оскільки їм скасовані акти, які вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, а у зв`язку з тим, що забудовником видано свідоцтво про право власності на вказаний об`єкт, вони не можуть бути в подальшому скасовані. Таким чином вимоги позову ґрунтуються на акті, що не відповідає вимогам вказаного законодавства і він не може бути визнаним таким, що свідчить про помилку позивача. Крім того, наказ був виданий 27.10.2017р., тобто на момент вчинення правочину -17.03.2017р. наказу не існувало, таким чином обставин, щодо яких позивач вказує, що він помилився на момент вчинення правочину не існувало. Вимоги позивача щодо застосування реституції як способу захисту майнових прав не відповідають вимогам діючого законодавства. Відповідно ч.1 ст.216 ЦК України в разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Як вбачається з матеріалів справи за виконавчим написом приватного нотаріуса ХМНО Гібадулової Л.А. від 29.06.2016р. звернуто стягнення на квартиру [ADDRESS] що належить [PERSON] згідно договору іпотеки від 15.03.2017р. за актом державного виконавця Шевченківського ВДВС м.Харкова про проведені електронні торги 10.01.2018р. предмет іпотеки однокімнатну квартиру [ADDRESS] , що належить [PERSON] було реалізовано [PERSON] і якому вона належить на праві власності. Оскільки норма ч.1 ст.216 ЦК України не може застосовуватися як підстава позову про повернення майна, яке було відчужено третій особі, вимоги позивача з цих підстав не можна визнати обґрунтованими. Позивачем не оскаржується виконавчий напис нотаріуса і договір купівлі-продажу при проведенні електронних торгів, тобто того, що спірна квартира належить на праві власності [PERSON] , а тому проведення двосторонньої реституції, за якою покупець має повернути продавцю придбану квартиру, а продавець йому - гроші неможливо. Виходячи із зазначеного, враховуючи, що цивільне право не обмежує позивача у виборі способу захисту порушеного права і не ставить використання загальних способів захисту цивільних прав у залежність від наявної можливості використання спеціальних способів захисту, а право на використання передбачених законодавством способів захисту за своєю природою є суб`єктивним і відповідно до ч.1 ст.12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд, тому вирішувати який саме спосіб захисту порушеного права власності застосувати в конкретній ситуації має сам позивач, а правила про реституцію не можуть застосовуватися для повернення майна переданого на виконання визнаного пізніше недійсним правочину, але відчуженого третій особі, беручи до уваги, що вимоги про реституцію і віндикацію конкретної речі мають не лише різну (зобов`язальну і речово-правову) правову природу, а різними є також їх суб`єктивний склад (сторони правочину в першому випадку і власник з незаконним володільцем - в другому) предмет доказування (недійсність правочину, або наявність речового права) і навіть предмети (реституція на відміну від віндикації передбачає грошову компенсацію) та позовна давність (ч.ч. 3,4 ст.258, ч.ч. 2,3 ст.261, ст.257 ЦК України) суд вважає, що в задоволенні позовних вимог належить відмовити. Згідно ст.141 ЦПК України у разі відмови в позові судовий збір покладається на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed