Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-10 00:00:00

31.10.2018 [PERSON] звернулась з позовом до суду, в якому просила визнати недійсним договір дарування кв. [ADDRESS] , серія та номер: 4-300 від 24.03.2017, укладений між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , посвідчений Десятою Київською державною нотаріальною конторою; повернути сторони в первинний стан, визнати право власності позивача на вказану квартиру. Вимоги позову обґрунтовувала тим, що постійно проживає в спірній квартирі, яка належала їй на праві власності. В кінці жовтня 2018 позивачу стало відомо про укладення оспорюваного договору, згідно якого вона подарувала по 1/2 частині квартири відповідачам по справі. Відповідачі обманним шляхом змусили позивача підписати вказаний договір, пообіцявши доглядати за нею, надавати матеріальну та фізичну допомогу. Тобто фактично між сторонами укладено договір довічного утримання. Однак після укладення договору відповідачі не стали допомагати позивачу, а пізніше остання дізналась, що фактично підписала договір дарування. В позові вказувала, що помилка сталась внаслідок того, що позивач є особою похилого віку, хворіла, юридично необізнана, внаслідок чого помилилась щодо правової природи правочину, насправді хотіла скласти заповіт або договір довічного утримання, адже договір дарування є вкрай невигідний правочин для неї. Про недійсність правочину свідчить також те, що позивач подарувавши квартиру відповідачам не мала наміру і внутрішньої волі передати її їм, оскільки не переселилась з квартири, ключі від неї не передала, сплачує самостійно комунальні платежі та здійснює ремонтні роботи. 05.11.2018 ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва Саламон О.Б. відкрито провадження по справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання по справі. 12.11.2018 ухвалою Деснянського районного суду м. Києва зазначений позов забезпечено, накладено арешт на кв. [ADDRESS] . 21.02.2019 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. 19.03.2019 до суду від Десятої Київської державної нотаріальної контори надійшли витребовувані судом матеріали, а саме належним чином завірена копія нотаріальної справи, відкритої внаслідок посвідчення оспорюваного договору дарування. 19.08.2019 ухвалою суду постановлено зупинити провадження по справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 251 ЦПК України, у зв`язку з смертю позивача. 10.03.2020 до суду від Приватного нотаріуса Малахова М.С. надійшла завірена належним чином копія спадкової справи щодо майна померлою [PERSON] . Ухвалою суду від 16.03.2020 постановлено провадження по цивільній справі поновити, залучити до участі у справі в якості правонаступника позивача [PERSON] - [PERSON] 10.06.2020 до суду зі сторони відповідача [PERSON] надійшли письмові пояснення, у відповідності до яких просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на те, що відповідач не була ініціатором укладання оспорюваного договору. Саме позивач ініціювала укладання договору дарування, діяла добровільно, сама збирала документи для оформлення договору. Позивач самостійно знайшла нотаріуса, який роз`яснив їм наслідки оформлення договору. Тобто позивач знала, що укладає договір дарування, читала його та була з ним згідна. Позивач не надала суду жодного доказу на підтвердження існування між сторонами угоди про її утримання та догляд, введення її в оману. В судовому засідання представник позивача вимоги позову підтримав в повному обсязі, посилаючись на викладене в ньому. Відповідачі та їх представники в судовому засіданні заперечували щодо вимог позову, посилаючись на його необґрунтованість та недоведеність. Від представника третьої особи до суду надходило клопотання про розгляд справи за його відсутності. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити Цивільному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, а в силу ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Згідно з п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, моральним засадам суспільства, положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України. Встановлено, що 24.03.2017 між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування, посвідчений державним нотаріусом десятої Київської державної нотаріальної контори, у відповідності до якого [PERSON] передала безоплатно у власність [PERSON] та [PERSON] по 1/2 частині кв. [ADDRESS] . За приписами ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно ч. 1 ст. 718 ЦК України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Згідно ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Вбачається, що оспорюваний договір дарування у письмовій формі та нотаріально посвідчений. Сторона позивача посилаються на те, що зазначений вище договір укладений внаслідок обману з боку відповідачів, помилки щодо природи правочину, у зв`язку з похилим віком та станом здоров`я [PERSON] . Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Отже, позивач, звертаючись до суду з позовом про визнання договору дарування квартири від 24.03.2017 недійсним з підстав вчинення його внаслідок помилки та під впливом обману, тобто оспорюючи правомірність правочину, повинна довести існування обставин, з якими статті 229, 230 ЦК України пов`язують недійсність правочину. На підтвердження своїх доводів стороною позивача суду було надано рахунки та квитанції про оплату саме позивачем житлово-комунальних послуг за адресою: кв. [ADDRESS] (а.с. 31-101, 124-161). Судом в якості свідка було допитано доньку [PERSON] - [PERSON] , яка в процесі розгляду справи залучена судом в якості позивача, як правонаступник померлої [PERSON] [PERSON] в своїх поясненнях зазначала, що про укладення оспорюваного договору дізналась в 2018 році, при цьому [PERSON] зазначала їй, що відповідачі відвезли її до нотаріуса, де вона підписала договір, не розуміючи, що підписує договір дарування. [PERSON] обґрунтовуючи вимоги позову посилалась на те, що мала намір укласти з відповідачами договір довічного утримання, за умовами якого відповідачі будуть її доглядати та забезпечувати. Проте, як стверджувалось [PERSON] , відповідачі, скориставшись її правовою необізнаністю та поганим самопочуттям, шляхом обману, оформили ці домовленості договором дарування квартири. Також, [PERSON] вказувала на те, що не мала наміру дарувати квартиру, оскільки має доньку, якій бажала її залишити. Також, вказувала на те, що після укладання договору продовжила проживати в спірній квартирі, тобто наслідки укладання договору не настали. При цьому, суд враховує, що після укладення договору дарування квартири відповідачі прийняли її в дар, зареєструвавши за собою право власності у встановленому законом порядку на неї. Відповідачі в процесі судового розгляду зазначали, що ніяких домовленостей з [PERSON] щодо її утримання не мали. Остання сама зателефонувала їм та запропонувала укласти договір дарування, при цьому зазначаючи про погані відносини з донькою [PERSON] та небажання залишати їй квартиру. У нотаріуса [PERSON] уважно читала договір, нотаріусом було чітко роз`яснено його природу, права сторін. Висуваючи вимогу про визнання договору дарування недійсним, позивач посилається відразу на дві правові підстави, передбачену ст. 229 ЦК України - вчинення правочину під впливом помилки та ст.230 ЦК України - вчинення правочину під впливом обману. Відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). За змістом ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Ч. 1 ст. 229 ЦК України встановлено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Згідно з ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Тобто, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. За змістом статтей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам ст. 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним. Ст. 627 ЦК України закріплено принцип свободи договору, у відповідності до якого сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з ст. 77-80 ЦПК України, належними, допустимими та достатніми є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, на підставі них можна встановити дійсні обставини справи, у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Тобто, сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказів на підтвердження того, що правочин, вчинений внаслідок «обману», «помилки щодо природи правочину» суду не надано. Належних та допустимих доказів на підтвердження існування при укладенні Договору дарування «обману» та «помилки», а саме неправильного сприйняття фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення позивача, не надано. Основними доказами на підтвердження позовних вимог, позивачем надано квитанції про сплату жилого-комунальних послуг, що не є належним, достатнім доказом на підтвердження недійсності договору дарування. Враховуючи встановлені обставини, підстави для задоволення позовних вимог про визнання договору дарування недійсним у відповідності до ст. 229, 230 ЦК України, відсутні. З огляду на викладене суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову. Підстав для відшкодування позивачу понесених судових витрат суд не вбачає, оскільки відмовляє в задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed