Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-27 00:00:00

30.03.2020 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції про зняття арешту з майна. У позовній заяві позивач посилається на те, що 06.02.2014 року Солом`янський районний суд м. Києва ухвалив рішення у справі №760/17194/13-ц, відповідно до якого стягнув солідарно з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь ПАТ «Дельта Банк» 4 557 006,09 грн. заборгованості та 3441 грн. судових витрат. На підставі рішення 07.12.2015 року видано виконавчі листи № 2-1332/14, а 19.07.2016 року відкрито виконавче провадження № 51680936 щодо стягнення з [PERSON] 4 557 006,09 грн., в рамках якого винесено постанову про арешт її майна та заборону його відчуження. На підставі постанови внесені відповідні записи: - Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, номер запису про обтяження 15494434 (спеціальний розділ), підстава внесення запису - рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 30554434 від 20.07.2016 року; - Державний реєстрі обтяжень рухомого майна , арешт рухомого майна № 15905978 від 20.07.2016 року. 14.12.2016 року Апеляційний суд м. Києва скасував рішення від 06.02.2014 року та фактично відмовив у стягнення заборгованості з [PERSON] та [PERSON] . Постановою Верховного Суду від 12.09.2019 рішення від 14.12.2016 року залишено без змін. 15.08.2017 року відповідачем було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з відсутність у боржника майна, на яке можливо звернути стягнення. Дізнавшись про наявність арешту позивач звернулася з клопотанням про зняття арешту з майна, однак отримала відмову з посилання на відсутність на те правових підстав. Вважає, що вказаний арешт підлягає скасуванню, оскільки обмежує її у праві набуття, володіння, користування та розпорядження майном. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 03.04.2020 року відкрито спрощене позовне провадження та залучено до участі у справі Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» як третю особу, яка не заявляє самостійний вимог щодо предмета спору. В ухвалі учасникам справи було визначено строк на подання відзиву, відповіді на відзив, заперечень та пояснень. Відповідач копію ухвали про відкриття провадження та позовну заяву з додатками отримав 12.05.2020 року (а.с. 33), відзив на позовну заяву у встановлений судом строк не подав. Третьою особою, яку було залучено до участі у справі, пояснень щодо позову не подавалося, копію ухвали про відкриття провадження отримано 11.05.2020 року (а.с. 32). Положеннями ч. 8 ст. 178 ЦПК України передбачено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Так як розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, сторони у судове засідання не викликалися. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 19.07.2016 року на підставі виданого 07.12.2015 виконавчого листа № 2-1332/14 відкрито виконавче провадження № 51680936 про стягнення з [PERSON] 4 557 006,09 грн. (а.с. 18) Постановою державного виконавця ВДВС Управління ДВС Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 19.07.2016 року накладено арешт на все майно [PERSON] (а.с. 13). З листа Відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 17.01.2020 року (вих. № 51680936/6) вбачається, що на виконанні у відділі перебувало виконавче провадження № 51680936 з примусового виконання виконавчого листа № 2-1232/14 від 07.12.2015 року, виданого Солом`янським районним судом м. Києві про стягнення з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь ПАТ «Дельта Банк» 4 557 006,09 грн. 15.08.2017 року державним виконавцем ні підставі п. 2 ч. 1 ст. 37, ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу. За змістом даної норми закону виконавчий документ повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. Виконавче провадження підлягає завершенню. Однак повернення виконавчого документа з цієї підстави не передбачає зняття арешту із майна боржника. Разом з тим, рішенням Апеляційного суду м. Києва від 14.12.2016 року у справі № 760/17194/13-ц рішення Солом`янського районного суду м. Києві від 06.02.2014 року скасовано та ухвалено нове, згідно якого стягнуто лише з [PERSON] на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість в розмірі 4 557 006,09 грн. та судовий збір у розмірі 3441 грн. Постановою Верховного Суду від 12.09.2019 рішення Апеляційного суду м. Києва від 14.12.2016 року залишено без змін. Згідно з ч. 3 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній станом на день винесення постанови про повернення виконавчого документу стягувачу) у разі повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пунктів 1, 3, 11 частини першої цієї статті арешт з майна знімається, тобто у разі якщо: стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа; стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, нереалізоване під час виконання рішення, за відсутності іншого майна, на яке можливо звернути стягнення; запроваджено тимчасову адміністрацію банку-боржника, крім рішень немайнового характеру. Так, згідно зі ст. 40 цього Закону у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Між тим, як зазначалось вище, правилами п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону передбачено повернення виконавчого документа стягувачу якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. Статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження» визначений вичерпний перелік підстав для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини. В усіх інших випадках, як вбачається з ч. 5 цієї статті, арешт може бути знятий за рішенням суду. Таким чином, повернення виконавчого документа з цієї підстави не тягне за собою обов`язку виконавця скасування арешту майна боржника. Отже, законом передбачена процедура зняття арешту з майна в судовому порядку шляхом звернення до суду з відповідним позовом, тобто в порядку позовного провадження, оскільки спір про скасування арешту на майно є цивільно-правовим та має бути вирішений за правилами цивільного судочинства за позовною заявою про порушення права власності на майно. З матеріалів справи вбачається, що виконавчий документ, на підставі якого було відкрито виконавче провадження № 51680936 від 19.07.2016 року, повернено стягувачу та повторно до виконання не пред`явлено, строк на його повторне пред`явлення до виконання сплив, правові підстави для його видачі відпали. Зокрема, відомості щодо повторного пред`явлення виконавчого документу, а саме виконавчого листа № 2-1232/14 від 07.12.2015 року Солом`янського районного суду м. Києві про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Дельта Банк» 4 557 006,09 грн., до виконання - відсутні, відповідачем та третьою особою не оспорювалися дані обставини. Крім того, рішенням Апеляційного суду м. Києва від 14.12.2016 року рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 06.02.2014 року, на підставі якого був виданий зазначений виконавчий документ, скасовано та ухвалено нове, відповідно до якого стягнуто лише з [PERSON] заборгованість у розмірі 4 557 006,09 грн. Однак арешт, накладений постановою державного виконавця про звернення стягнення на майно боржника від 19.07.2016 року, не знятий, що підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Державного реєстру обтяжень рухомого майна (а.с. 17-18, 19). В реєстрах містяться відомості про встановлення відділом примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві обтяження у вигляді арешту нерухомого та рухомого майна [PERSON] . Позивач зазначає, що арешт майна обмежує її у праві набуття, володіння, користування та розпорядження майном. Так, положеннями ст. 41 Конституції України визначено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Права власності є непорушним. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту є відновлення становища, яке існувало до порушення. Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 03.06.2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов може бути пред`явлений власником або особою, яка володіє на підставі закону чи договору, або іншій законній підставі майном, що належить боржнику. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже, наявність накладеного арешту перешкоджає позивачу здійснювати належним чином розпорядження та володіння майном, чим порушуються її права та інтереси. Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для продовження дії обтяження у вигляді арешту нерухомого та рухомого майна, а вимога позивача про звільнення майна з-під арешту підлягає задоволенню.

Outcome: approved