Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-08 00:00:00

30.11.2020 року представник позивачки [PERSON] - адвокат Бікезін Д.В. звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в позовній заяві просив визнати житловий будинок та земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] ; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину даного житлового будинку та 1/2 частину земельної ділянки. Позовні вимоги обґрунтовані такими обставинами. [PERSON] та [PERSON] з 25.11.1956 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Під час шлюбу сторонами у 1992 році було придбано 1/2 частину житлового будинку загальною площею 43,7 кв. м, житловою площею 32,3 кв. м за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку від 21 жовтня 1992 року, укладеним між [PERSON] (продавцем) та [PERSON] (покупцем), засвідченим виконкомом Ярівської селищної Ради народних депутатів Краснолиманського району Донецької області (зареєстровано в реєстрі за № 295). Під час шлюбу сторонами у 1994 році було придбано іншу 1/2 частину житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями та спорудами на земельній ділянці розміром (площею) 1300 кв. м, загальною площею 32.3 кв.м, що підтверджується договором купівлі-продажу від 02 серпня 1994 року, посвідченим державним нотаріусом Краснолиманської державної нотаріальної контори (зареєстровано в реєстрі за № 2-1301). Для будівництва та обслуговування спільного житлового будинку і господарських будівель, на підставі рішення виконкому Ярівської селищної ради народних депутатів від 26.03.1997 р. № 28, [PERSON] (відповідачу) передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,1746 га на території [ADDRESS] (адреса теперішнього місця розташування: [ADDRESS] ), що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю, виданим 2 жовтня 2003 року [PERSON] Вказану земельну ділянку площею 0,1746, розташовану за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано у Державному земельному кадастрі та присвоєно кадастровий номер 1423056600:02:000:0481, що підтверджується Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (номер витягу HB-1408257902020 від 10.11.2020). З 2013 року подружні стосунки між позивачкою та відповідачем фактично припинені, відповідач виїхав з житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , та до теперішнього часу співмешкає з іншою жінкою (у теперішній час за відомою позивачці адресою: [ADDRESS] ). У теперішній час у спірному будинку за наведеною адресою проживає та зареєстрована [PERSON] (позивач) та зареєстрований її онук [PERSON] , що підтверджується довідкою від 03.09.2020 № 2505 про осіб, зареєстрованих у спірному будинку за вищевказаною адресою (копія додається). В добровільному порядку [PERSON] не бажає визнати за [PERSON] право власності на належну позивачці 1/2 частину спільного майна та оформити це у встановленому законодавством порядку. Окрім того, 20.11.2020 р. позивачці стало відомо, що шлюб між позивачкою та відповідачем розірвано на підставі рішення Дружківського міського суду Донецької області від 04.11.2020 року у справі № 229/432819 за позовною заявою [PERSON] . Враховуючи той факт, що право власності на спільне майно - будинок та земельну ділянку документально зареєстровані за відповідачем, що підтверджується довідкою КП «БТІ» від 07.09.2020 року та Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 10.11.2020 року, відповідач без згоди позивачки може здійснити відчудження вказаного майна, яке є спільною сумісною власністю відповідача та позивачки, наслідками чого позивачка буде полишена належного їй права власності на частину у спільному будинку та земельній ділянці. З огляду на це, позивачка змушена звернутись за захистом свого невизнаного права до суду (а.с.1-4). Ухвалою судді від 01.12.2020 року відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи провести в порядку загального позовного провадження; призначено підготовче судове засідання, встановлений відповідачу строк для надання відзиву на позов (а.с. 62-63). Ухвалою суду від 28.12.2020 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду (а.с.70). 29.12.2020 року до суду надійшли заперечення на позов від відповідача [PERSON] , в якому останній визнав позовні вимоги щодо розподілу житлового будинку за адресою: [ADDRESS] у рівних частинах між сторонами. Щодо розподілу земельної ділянки відповідач заперечував, оскільки вважає, що вона була придбана не за сумісні кошти, а отримана ним безоплатно в особисте володіння внаслідок приватизації (а.с.72). Для участі в судовому засіданні, призначеному на 29.03.2021 року, учасники справи, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, не прибули. При цьому представник позивачки адвокат Бікезін Д.В. надав заяву про розгляд справи без його участі та без участі [PERSON] .. Відповідач [PERSON] для участі в судовому розгляді справи не прибував за станом здоров`я, 04.03.2021 звертався за медичною допомогою до КНП «Центр первинної медичної допомоги м. Бахмут», перебував на стаціонарному лікуванні в КНП «Багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування м. Бахмут» в період з 26.02.2021 по 11.03.2021 (а.с.84-87). Представник відповідача адвокат Деменкова Є.С. просила відкласти судовий розгляд на іншу дату і час, надала до суду заяву (а.с.80), в якій висловила позицію свого клієнта, згідно з котрою відповідач підтвердив придбання спірного житлового будинку в шлюбі з позивачкою за спільні кошти, але земельну ділянку, придбану ним в порядку безоплатної приватизації, не вважає спільною сумісною власністю колишнього подружжя [PERSON] . Судовий розгляд справи за клопотанням представника відповідача було відкладено на 09.04.2021 на 11 год. 00 хв., про що повідомлено представника відповідача; відповідач [PERSON] та його представник адвокат Деменкова Є.С. не прибули для участі в судовому розгляді справи, призначеному на 09.04.2021 на 11 год. 00 хв., заяви (клопотання) про необхідність повторного відкладення розгляду справи від них до суду не надходили. З огляду на це, суд розглядає справу без участі сторін та представників сторін, що відповідає приписам ст. 223 ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За змістом ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши такі фактичні дані та відповідні їм правовідносини, зазначає наступне. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як встановлено судом, [PERSON] та [PERSON] 25.11.1956 року уклали шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про одруження серія [NUMBER] , виданим 25 листопада 1956 року, актовий запис №2046 (а.с.15). Під час шлюбу позивачем та відповідачем у 1992 році було придбано 1/2 частину житлового будинку загальною площею 43,7 кв.м, житловою площею 32,3 кв.м на земельній ділянці площею 1300 кв. м., за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Договором купівлі-продажу житлового будинку від 21 жовтня 1992 року, укладеним між [PERSON] (продавцем) та [PERSON] (покупцем), засвідченим виконкомом Ярівської посілкової Ради народних депутатів Краснолиманського району Донецької області (зареєстровано в реєстрі за № 295) (а.с.20). Також під час перебування в шлюбі сторонами у 1994 році було придбано іншу 1/2 частину житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , з господарсько-побутовими будівлями та спорудами на земельній ділянці розміром (площею) 1300 кв. м, загальною площею 32.3 кв. м, що підтверджується Договором купівлі-продажу від 02 серпня 1994 року, посвідченим державним нотаріусом Краснолиманської державної нотаріальної контори (зареєстровано в реєстрі за № 2-1301) (а.с.17-18). Згідно з довідкою КП «Бюро технічної інвентаризації» від 07.07.2020 року №260-6/0.76/КЛ об`єкт нерухомого майна - житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі договорів купівлі-продажу №295 від 21.10.1992 року та № 2-1301 від 02.08.1994 року; житловий будинок літера А має загальну площу 60,8 кв.м, житлову площу 27,6 кв.м; з господарськими будівлями та спорудами: літера Б - Сарай; літера В - Льох; літера Г- Сарай; літера Д - Сарай; літера №1-Колонка; літера №2 -Огорожа (а.с.25). Для будівництва та обслуговування даного житлового будинку і господарських будівель, на підставі рішення виконкому Ярівської селищної ради народних депутатів від 26.03.1997 р. № 28, [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,1746 га на території [ADDRESS] (адреса теперішнього місця розташування: [ADDRESS] ), що підтверджується Державним актом ІІ-ДН 142923 на право приватної власності на землю, виданим 2 жовтня 2003 року [PERSON] (а.с.27). Згадану земельну ділянку площею 0,1746, розташовану за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано у Державному земельному кадастрі 23.09.2020 року та присвоєно кадастровий номер 1423056600:02:000:0481, що підтверджується Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку HB-1408257902020 від 10.11.2020 (а.с.28-30). Відповідно до висновку, викладеного у Звіті від 02.11.2020р. суб`єкта оціночної діяльності - фізичної особи підприємця [PERSON] про проведення незалежної оцінки визначення ринкової вартості нерухомого майна - 1/2 частини житлового будинку загальною площею 60,8 кв.м., житловою площею 27,6 кв.м., з господарськими та побутовими будівлями та спорудами та 1/2 частини земельної ділянки загальною площею 0,1746 га., кадастровий номер 1423056600:02:000:0481, розташованих за адресою: [ADDRESS] , що належить на праві приватної власності [PERSON] , - ринкова вартість зазначеного об`єкту оцінки становить 71 750,00 грн. (сімдесят одна тисяча сімсот п`ятдесят гривень 00 коп.), в т.ч. житлового будинку - 57 350, 00 грн., земельної ділянки - 14 400,00 грн. (а.с.35-59). У теперішній час у спірному будинку за вищенаведеною адресою проживає та зареєстрована [PERSON] та зареєстрований її онук [PERSON] , що підтверджується довідкою від 03.09.2020 № 2505 про осіб, зареєстрованих у спірному будинку за вищевказаною адресою (а.с.31). Актом про непроживання від 30 вересня 2020 року, що підписаний трьома особами та засвідчений головою вуличного комітет,у підтверджується той факт, що [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , не проживає з 20 вересня 2013 року по теперішній час (а.с.32). Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 04.11.2020 року (справа №2/229/1375/2020) шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний (а.с.33-34). Вказані обставини доведені позивачкою, відповідачем не спростовані. Правовідносини щодо набуття позивачкою та відповідачем (як подружжям) спірного майна під час перебування у шлюбі врегульовані Кодексом про шлюб та сім`ю України від 23.06.1992 року № 2488-XII. Згідно з ч. 1 ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був заянятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Відповідно до ст. 23 Кодексу про шлюб та сім`ю України, майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджаються за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Відповідно до ст. 28 Кодексу про шлюб та сім`ю України, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Вищезазначені норми Кодексу про шлюб та сім`ю України кореспондуються з нормами Сімейнго кодексу України від 10 січня 2002 року № 2947-III. Так, статтею 60 Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ч.1 ст. 69 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до статті 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Верховний Суд у постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 462/518/18 (провадження № 61-13422св19) висловив правову позицію відносно того, що факт реєстрації нерухомого майна, придбаного у період шлюбу, на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише особі, на ім`я якої зареєстроване, таке майно є спільною сумісною власністю подружжя. Таким чином, враховуючи вищенаведені положення, суд приходить до висновку, що житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , який зареєстрований за відповідачем на підставі договорів купівлі-продажу № 295 від 21.10.1992 року та № 2-1301 від 02.08.1994 року, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а тому підлягає розподілу. Проти розподілу будинку в рівних долях не заперечував і відповідач (а.с.72). Вирішуючи питання щодо визнання земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS] (цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель) об`єктом спільної сумісної власності позивача та відповідача, суд зазначає таке. Як вбачається зі змісту наявних в матеріалах справи документів, земельна ділянка площею 0,1746 га в [ADDRESS] , була надана відповідачу на підставі рішення виконкому Ярівської селищної ради народних депутатів від 26.03.1997 р. № 28 для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, державний акт ІІ-ДН 142923 на право приватної власності на землю, виданий [PERSON] 02.10. 2003 року (а.с.27). Згідно зі ст. 40 Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року № 2768-III (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Понад норму безоплатної передачі громадяни можуть набувати у власність земельні ділянки для зазначених потреб за цивільно-правовими угодами. Згідно з ч. 3 ст. 116 Земельного кодексу України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювала позицію про те, що особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття (постанови від 4 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 (пункт 8.17), від 5 грудня 2018 року у справі № 713/1817/16-ц (пункт 61), від 18 грудня 2019 року у справі № 263/6022/16-ц (пункт 42)). Відповідно до частин 2, 4, 5 ст. 89 ЗК України (в редакції від 06.08.2003 року) у спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки: а) подружжя; б) членів фермерського господарства, якщо інше не передбачено угодою між ними; в) співвласників жилого будинку. Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Відповідно п. 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» відповідно до положень статей 81, 116 ЗК окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК, 377 ЦК. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 21.03.2018 у справі № 686/9580/16-ц. Вказане свідчить про те, що земельна ділянка, одержана [PERSON] у період шлюбу в приватну власність для будівництва та обслуговування жилого будинку й господарських будівель, є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку у земельному фонді. Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 377 Цивільного кодексу України до особи, яка набула право власності на житловий будинок переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій він розміщений, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Такі самі норми містяться в ч. 1 ст. 120 Земельного Кодексу України, якою передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди (ч. 4 ст. 120 ЗК України). Житловий будинок є об`єктом нерухомого майна, безпосередньо пов`язаний із земельною ділянкою і невіддільний від неї. Тому забезпечення прав власника житлового будинку, як і іншої нерухомості, є невіддільним від вирішення питання про долю земельної ділянки, на котрій безпосередньо розташований об`єкт нерухомого майна та тієї її частини, що необхідна для обслуговування цього нерухомого майна, оскільки в іншому разі право власності на нерухоме майно буде примарним, ілюзорним, бо не може бути реалізованим. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.06.2020 року у справі № 689/26/17 (провадження № 14-47цс20, пункт 6.27) зазначила: «враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства». За змістом ч. 1 та ч. 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Таким чином, частки майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є їх спільною сумісною власністю, є рівними. За змістом ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Таким чином, враховуючи, що житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, доказів про наявність підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя стороною відповідача не надано, суд дійшов висновку про його поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні (по 1/2 частині на користь позивачки та відповідача). Окрім того, враховуючи те, що на спірній земельній ділянці, яка не є спільною сумісною власністю подружжя, розміщений житловий будинок, право спільної сумісної власності на який виникає в обох з подружжя, суд вважає, що і на земельну ділянку виникає право власності відповідно. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Отже, суд вважає за необхідне захистити порушене право позивачки, застосувавши до даних правовідносин зазначену норму закону та визнати за позивачкою право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1746 га, кадастровий номер: 1423056600:02:000:0481 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, розміщену за адресою: [ADDRESS] . Позивачку звільнено від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» як особу з інвалідністю II групи (а.с.10). Відповідач [PERSON] є особою з інвалідністю 1 групи (а.с.73). Відповідно до ч.6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі викладеного,

Outcome: partial