Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-17 00:00:00

4 січня 2013 року, позивач [PERSON], звернувся до суду із позовом, який в подальшому неодноразово уточнював та в остаточній редакції якого з урахуванням доповнень до позову від 08.09.2015 р. зазначив, що 21.04.2003 року Біляївською міжрайонною прокуратурою він був затриманий за підозрою у вчиненні злочину, передбаченого ст. 191 ч. 3 КК України, та направлений до Ізолятора тимчасового тримання Біляївського РВ, звідки через три дні його було госпіталізовано до Біляївської районної лікарня із серцевим нападом, де він декілька днів утримувався під вартою. Згодом, він дізнався, що судом йому продовжено строк тримання під вартою та його було переведено до слідчого ізолятора м. Одеси, та 04.12.2003 року вироком Біляївського райсуду Одеської області його було визнано винним у скоєні злочинів, передбачених ст.ст. 191 ч. 3, 191 ч. 5, 366 ч. 2, 263 ч. 1 КК України, за ст. 368 ч. 1 КК України виправдано, та призначено покарання у виді 7 років позбавлення волі. Ухвалою апеляційного суду Одеської області покарання зменшено до 5 років. Верховний Суд України за його скаргою скасував вирок Біляївського райсуду Одеської області і ухвалу апеляційного суду Одеської області і направив справу на нове розслідування. У звязку із протиправними арештами та вироками, йому було завдано матеріальну шкоду на суму 80000000 грн., з урахуванням того, що посіви на орендованих ним землях загинули, розкрадене його майно, для забезпечення збереження якого слідчий не прийняв ніяких мір, після його арешту, в тому числі автотранспорт, а саме : комбайн зерноприбиральний, дискова борона, сіялки зернова та овочева, культиватори, борони трактору та інша сільськогосподарська техніка, яка була ним придбана та взята в оренду. Крім цього, зруйновано його будівництво у с. Олександрівка, Роздільнянського району, Одеської області, розкрадені будівельні матеріали у дачному кооперативі «Полієво». Прибуток, якій мав бути ним отриманий від реалізації сільськогосподарської продукції за час його перебування під вартою та під підпискою про невиїзд з 21.04.2003 р. по 2012 рік, на його думку повинна була скласти 68000000 грн., його особистий земельний пай не використовувався за призначенням та не приніс йому прибуток на суму більш як 45000000 грн. (упущена вигода), а всього, на загальну суму матеріальної шкоди 80000000 грн. Моральну шкоду, завдану йому незаконним діями органів прокуратури та суду, на його думку складає 120000000 грн., враховуючи, факт його перебування під вартою, внаслідок якого він став інвалідом 2-ої групи, втратив 50 % зору, через утримання у камерах, до яких не потрапляло сонячне світло, втратив звязки з рідними та близькими людьми. У м. Дубоссарах, ПМР поховані його мати, батько та рідний брат, могили яких він не мав змоги відвідати більш як 10 років, так як перебуваючи під вартою з 21.04.2003 р. по 29.12.2006 р., а з 29.12.2006 року по 19.06.2012 року на підписці про невиїзд, не міг виїхати за кордон та отримати закордонний паспорт. За цей час позивач не міг займатись своєю справою фермера : обробляти свій земельний пай та відповідно отримувати з цього прибуток, його фермерське господарство, як юридична особа, було ліквідовано як таке, що не сплачує податків та припинило господарську діяльність. На підставі викладеного, просив суд відшкодувати йому за рахунок державного бюджету матеріальну шкоду у розмірі 80000000 грн. та моральну шкоду у розмірі 120000000 грн. У судовому засіданні позивач повністю позов підтримав свій уточнений позов та просив його задовольнити. Представниця відповідача [PERSON] місцевої прокуратури Одеської області у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову повністю, вважаючи його необґрунтованим, а суми, вказані у позові завищеними, направленими на особисте збагачення позивача за рахунок Державного бюджету України, і не підтвердженими жодними належним доказами, а також з підстав, викладених у письмових запереченнях на позов, в яких йдеться про недотримання позивачем процедури відшкодування шкоди, встановленої ст. 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», позивач не звертався з відповідною заявою про встановлення розміру матеріальної шкоди, у звязку із чим позовні вимоги щодо стягнення 80000000 грн. не підлягають задоволенню, щодо відшкодування моральної шкоди, то позивачем не надано документів, які б підтверджували суму у розмір 120000000 грн. та його право на її відшкодування, які значно завищені і суперечать п. 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Представник відповідача [PERSON] райсуду Одеської області в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду справи неодноразово повідомлявся належним чином, що підтверджується поштовими повідомленнями про вручення судових повісток з підписом уповноваженої особи та особистими розписками канцелярії суду, причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутністю суду не надав (т. 4 а.с. 9,10,13,30,48,53). Представник відповідача [PERSON] міськсуду Одеської області в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, що підтверджується поштовими повідомленнями про вручення судових повісток, надіславши до суду клопотання, в якому, посилаючись на зайнятість, просив суд слухати справу за його відсутності (т. 4 а.с. 6-8,16). Представник відповідача Державної казначейської служби України у судове засідання повторно не зявився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, що підтверджується численними поштовими повідомленнями про вручення судових повісток, причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутністю суду не надав (т. 4 а.с. 12,31,55). Представниці 3-ої особи Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області, приймаючи участь в судових засіданнях, заперечували проти задоволення позову з підстав його незаконності і необґрунтованості, а також з підстав, викладених у поясненнях на позов, однак в подальшому, в судові засідання не з`явились, про дату, час та місце судових засідань повідомлялись належним чином, що підтверджується особистими розписками та поштовими повідомленнями про вручення судових повісток уповноваженій особі під підпис, причини неявки суду не повідомили, заяв про розгляд справи за їхньою відсутністю суду не надали (т. 4 а.с. 22,27,38,43,44,45,47). Представниці 3-ої особи Управління Державної казначейської служби України у Біляївському районі Одеської області у судовому засіданні просила суд, ухвали рішення у відповідності з діючим законодавством України. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача [PERSON] місцевої прокуратури Одеської області та представниць 3-їх осіб, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що постановою старшого слідчого Біляївської міжрайонної прокуратури Одеської області [PERSON] від 30.01.2003 р. порушено кримінальну справу №165200300005 за фактом розтрати та повторного заволодіння майном, яке належить ППКП «Леся», за ознаками злочинів, передбачених ст.ст. 191 ч. 5, 191 ч. 3 КК України (т.1 кримінальної справи №1-64/11, а.с.1). 21.05.2003 р. о 17.00 год. у приміщенні Біляївської міжрайонної прокуратури, згідно протоколу старшого слідчого Біляївської міжрайонної прокуратури Одеської області [PERSON], було затримано позивача [PERSON], як підозрюваного у вчиненні злочинів, передбачених ст.ст. 191 ч. 5, 191 ч. 3 КК України (т.1 кримінальної справи №1-64/11, а.с.148). Постановою Біляївського місцевого суду Одеської області від 24 травня 2003 року строк затримання підозрюваного [PERSON] продовжено до десяти діб (т.1 кримінальної справи №1-64/11, а.с.187). 29.05.2003 р., відповідно до постанови старшого слідчого Біляївської міжрайонної прокуратури [PERSON] - [PERSON] предявлено обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених ст.ст. 191 ч. 5, 191 ч. 3 КК України (т.1 кримінальної справи №1-64/11, а.с.194). Постановою Біляївського місцевого суду Одеської області від 31.05.2003 р. відносно [PERSON] обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в ОСІ №21 (т.2 кримінальної справи №1-64/11, а.с.7). 29.05.2003 р. Біляївською міжрайонною прокуратурою порушено кримінальну справу №165200300023 за фактом заволодіння [PERSON] майна ТОВ «Укрпродкомпанія» в особливо великих розмірах шляхом зловживання своїм службовим становищем за ознаками злочинів, передбачених ст.ст. 191 ч. 5, 366 ч. 2 КК України та постановою від 06.06.2003 р. обєднано кримінальну справу з кримінальною справою №165200300005 (т.2 кримінальної справи №1-64/11, а.с.22,23). Згідно постанови старшого слідчого Біляївської міжрайонної прокуратури [PERSON] про порушення кримінальної справи та обєднання кримінальних справ від 31.05.2003 р., відносно [PERSON] порушено кримінальну справу за фактом отримання хабара від [PERSON] за ознаками злочину, передбаченого ст. 368 ч. 1 КК України, та обєднано її з кримінальною справою №165200300005 (т.2 кримінальної справи №1-64/11, а.с.10). 03.06.2003 р. старшим слідчим Біляївської міжрайонної прокуратури [PERSON] порушено кримінальну справу за фактом незаконного зберігання бойових припасів без відповідного дозволу, а також підробки документу за ознаками злочинів, передбачених ст.ст. 263 ч. 1, 358 ч. 1 КК України (т.2 кримінальної справи №1-64/11, а.с.19). Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 04.06.2003 р. постанову Біляївського районного суду Одеської області від 31.05.2003 р. про обрання [PERSON] запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою скасовано та звільнено [PERSON] з під варти (т.2 кримінальної справи №1-64/11, а.с.20-21). Однак, 04.06.2003 р. в 16.50 год., згідно протоколу старшого слідчого Біляївської міжрайонної прокуратури [PERSON], [PERSON] було затримано у приміщенні Біляївського РВ УМВС України в Одеській області як підозрюваного у вчиненні злочинів, передбачених ст. 191 ч. 5 КК України та направленого його до ізолятору тимчасового тримання (т.2 кримінальної справи №1-64/11, а.с.63). 06.06.2003 р. [PERSON] було предявлено обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених ст.ст. 191 ч. 3, 191 ч. 5, 366 ч. 2, 191 ч. 5, 368 ч. 1, 263 ч. 1, 358 ч. 1 КК України (т.2 кримінальної справи №1-64/11, а.с.72-73). 07.06.2003 р. постановою Біляївського райсуду Одеської області відносно [PERSON] застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в ОСІ №21 (т.2 кримінальної справи №1-64/11, а.с.97-98). За фактом повторного заволодіння [PERSON], шляхом зловживання службовим становищем, майна, яке належить ЧПКП «Леся», 26.06.2003 р. старшим слідчим Біляївської міжрайонної прокуратури [PERSON] відносно нього порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого ст. 191 ч. 3 КК України та обєднано з іншою кримінальною справою (т.2 кримінальної справи №1-64/11, а.с.132). 18.07.2003 р., згідно постанови старшого слідчого Біляївської міжрайонної прокуратури [PERSON], кримінальне переслідування відносно [PERSON] за ст. 191 ч. 5 КК України за епізодом розтрати лінії з виробництва цегли МУК-63, яка належить ППКП «Леся», припинено за відсутністю в його діях складу злочину (т.3 кримінальної справи №1-64/11, а.с.141). Постановою вказаного слідчого Біляївської міжрайонної прокуратури від 18.07.2003 р. порушено кримінальну справу відносно [PERSON] за фактом заволодіння майном ППКП «Леся» у вигляді 6 металевих кліток за ознаками злочину, передбаченого ст. 191 ч. 3 КК України та обєднано її із іншою кримінальною справою (т.3 кримінальної справи №1-64/11, а.с.142). 18.07.2003 р. [PERSON]М предявлено обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених ст.ст. 358 ч. 191 ч. 3, 368 ч.1, 191 ч. 5, 366 ч. 2, 263 ч. 1 КК України (т.3 кримінальної справи №1-64/11, а.с.143-145). Вироком Біляївського районного суду Одеської області від 04.12.2003 р. [PERSON] визнано винним у скоєнні злочинів, передбачених ст.ст. 191 ч. 3, 191 ч. 5, 263 ч.1, 366 ч. 2 КК України та остаточно призначено покарання у вигляді 7 років позбавлення волі з позбавленням права займати посади, повязані з виконанням організаційно-розпорядчих обовязків строком на 2 роки і з конфіскацією майна та за ст.ст. 358 ч. 1, 368 ч. 1 КК України [PERSON] виправдано (т.3 кримінальної справи №1-64/11, а.с.392-400). Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 24.02.2004 р. вирок Біляївського райсуду Одеської області від 04.12.2003 р. відносно [PERSON] змінено, його засуджено за ст. 191 ч. 5 із застосуванням ст. 69 КК України до 5 років позбавлення волі з позбавленням права займати посади, повязані з виконанням організаційно-розпорядчих обовязків строком на 2 роки і з конфіскацією майна; за ст. 263 ч. 1 КК України до 2 років позбавлення волі; за ст. 366 ч. 2 КК України до 2 років позбавлення волі з позбавленням права займати посади, повязані з виконанням організаційно-розпорядчих обовязків строком на 1 рік. За ст. 70 КК України остаточно назначено покарання 5 років позбавлення волі з позбавленням права займати посади, повязані з виконанням організаційно-розпорядчих обовязків строком на 2 роки і з конфіскацією майна. Виключено із вироку посилання суду, що [PERSON] підробив паспорт моряка на імя [PERSON] (т.3 кримінальної справи №1-64/11, а.с.452-458). Своєю ухвалою від 17.05.2005 р. ВСУ вирок Біляївського районного суду Одеської області від 04.12.2003 р. та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 24.02.2004 р. щодо [PERSON] в частині засудження його за ч. 3 ст. 191, ч. 5 ст. 191 та ч. 2 ст. 366 КК України скасував та справу в цій в частині направив на нове розслідування, а також ухвалив, вважати [PERSON] засудженим за ч. 1 ст. 263 КК України на 2 роки позбавлення волі (т.3 кримінальної справи №1-64/11, а.с.520-525). 12.08.2005 р. старшим слідчим Біляївської міжрайонної прокуратури [PERSON] дії [PERSON] за фактами незаконного заволодіння майном ППКП «Леся» і завдання збитків ТОВ «Укрпродкомпанія» з ст. 191 ч. 5 КК України перекваліфіковано на ст. 191 ч. 3, ст. 364 ч. 2 КК України, та порушено відносно нього кримінальну справу за ознаками злочинів, передбачених ст. 191 ч. 3, ст. 364 ч. 2 КК України (т.4 кримінальної справи №1-64/11, а.с.43-45). 23.08.2005 р. [PERSON] предявлено обвинувачення у вчинені злочинів, передбачених ст.ст. 191 ч. 3, 364 ч. 2, 366 ч. 2 КК України (т.4 кримінальної справи №1-64/11, а.с.59-61). Згідно постанови Біляївського райсуду Одеської області від 28.12.2005 р. запобіжний захід відносно [PERSON] змінено із тримання під вартою в ОСІ-21 м. Одеси на підписку про невиїзд (т. 4 кримінальної справи №1-64/11, а.с.178). 13.06.2006 р., помічник Біляївського міжрайонного прокурора Нікітін Ю.М. змінив предявлене органами досудового розслідування [PERSON] за ст. 366 ч. 2 КК України обвинувачення та дії підсудного кваліфікував за ст. 366 ч. 1 КК України (т. 4 кримінальної справи №1-64/11, а.с.260-263). Постановою Біляївського райсуду Одеської області від 30.07.2006 р. кримінальну справу відносно [PERSON] за ст.ст. 191 ч.1, 364 ч. 2 КК України провадженням припинено на підставі ст. 282 КПК України (т. 4 кримінальної справи №1-64/11,а.с.272). Вироком Біляївського райсуду Одеської області від 03.07.2006 р. [PERSON] визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ст. 366 ч. 1 КК України, та призначено йому покарання у вигляді штрафу в дохід держави у розмірі 850 грн. Згідно ст. 70 КК України до призначеного покарання приєднано покарання за вироком Біляївського районного суду Одеської області від 04.12.2003 р. за ст. 263 ч. 1 КК України у вигляді 2 років позбавлення волі і остаточно призначено покарання у вигляді 2 років позбавлення волі та штрафу в дохід держави у сумі 850 грн. В строк відбуття покарання, повністю зараховано відбуте покарання за попереднім вироком. Через фактичне відбуття покарання, засудженого [PERSON] від відбування покарання у виді позбавлення волі звільнено (т. 4 кримінальної справи №1-64/11, а.с.274-275). Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 28.04.2009 р. вирок Біляївського райсуду Одеської області від 03.07.2006 р. скасовано та справу направлено на новий судовий розгляд (т. 4 кримінальної справи №1-64/11, а.с.381-382) Вироком Біляївського райсуду Одеської області від 16.03.2011 р. [PERSON] визнано винним за ст. 366 ч. 1 КК України та призначено йому покарання у вигляді штрафу в дохід держави у розмірі 850 грн. Згідно ч. 4 ст. 70 КК України до новопризначеного покарання приєднано покарання за вироком Біляївського райсуду Одеської області від 04.12.2003 р. за ст. 263 ч. 1 КК України у виді 2 років позбавлення волі і остаточно призначено покарання у вигляді 2 років позбавлення волі та штрафу в дохід держави у сумі 850 грн. Через фактичне відбуття покарання засудженого від відбування покарання у вигляді позбавлення волі звільнено. Згідно ст. 49 КК України засудженого від покарання у вигляді штрафу в дохід держави у розмірі 850 грн. звільнено у звязку із закінченням строку давності (т.5 кримінальної справи №1-64/11, а.с.149-151). Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 24.05.2012 р. вирок Біляївського райсуду Одеської області від 16.03.2011 р. змінено, виключено з резолютивної частини вироку посилання на застосування ч. 4 ст. 70 КК України і приєднання покарання за вироком Біляївського райсуду Одеської області від 04.12.2003 р., в іншій частині вирок залишено без змін (т.5 кримінальної справи №1-64/11, а.с.172-174). Ухвалою ВССУ від 19.06.2012 р. вирок Біляївського райсуду Одеської області від 16.03.2011 р. та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 24.05.2012 р. щодо [PERSON] скасовано, а справу закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 6 та п. 1 ст. 213 КПК України (т.5 кримінальної справи №1-64/11, а.с.224-227). Згідно ч. 1 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відповідно до ч. 2 ст. 1176 ЦК України, виникає у випадках, передбачених Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Згідно з п.1 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону - підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчинені кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Суд встановив, що у відношенні позивача [PERSON] постановлено обвинувальний вирок за ст. 263 ч. 1 КК України, який 17.05.2005 р. набрав чинності, а тому посилання позивача на незаконний арешт є голослівним, та моральна шкода, яку він оцінив у 120000000 грн. є значно завищеною і направлена, на думку суду, на збагачення позивача, що є неприпустимим. Згідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, які фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не повязана з розміром цього відшкодування. Згідно з ст. 1177 ЦК України та ч. 1 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» - відшкодування шкоди провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно п. 9 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди - суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоровя потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступень зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. Аналізуючи зазначене, та враховуючи характер та обсяг моральних страждань, які зазнав позивач [PERSON], а саме те, що після засудження у 2005 році за ст. 263 ч.1 КК України [PERSON] ще до 19.06.2012 р., майже 7 років, перебував під слідством та судом, що позначилося на його особистому житті та здоровї, а також виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про визначення моральної шкоди [PERSON] у розмірі 150000 грн., яку суд вважає виваженою, розумною та справедливою. При цьому, суд виходить з того, що 7 років 1 місяць та 2 дні знаходження позивача під слідством та судом складають 85 місяців, та з урахуванням ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», розмір моральної шкоди не повинен бути менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, тобто у даному випадку - розмір відшкодування моральної шкоди на час ухвалення рішення не повинен бути менше 103530 грн. (85х1218 грн.). Відповідно до ст. 56 Конституції України кожний має право на відшкодування за рахунок держави або органів місцевого самоврядування матеріального й морального збитку, заподіяного незаконними рішеннями, діяльністю або бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніми посадовими особами при здійсненні ними своїх службових обовязків, до яких відносяться органи досудового слідства. Щодо позовних вимог про стягнення матеріальної шкоди, яка полягає в упущеній вигоді, розкраденні майна позивача, а всього на загальну суму 80000000 грн., яку вказав позивач, суд виходить з того, що в даному випадку, відсутній причинний зв`язок між вказаною сумою матеріальної шкоди та діями слідчого щодо незбереження вищевказаного майна, як вказує позивач, і докази причинного звязку між вказаними фактами відсутні та позивачем суду не надані, вказані позивачем обставини, а саме, втрати ним за період досудового слідства та суду його будинку, сільськогосподарської техніки та іншого майна, не доведені суду належними та допустимими доказами, не доведено позивачем суду документально вартість втраченого і вкраденого майна, як того вимагають приписи ст.ст. 57-60 ЦПК України, враховуючи, що під час слухання даної цивільної справи, судом було встановлено, що вирок Біляївського районного суду Одеської області від 04.12.2003 р. та ухвала апеляційного суду Одеської області від 24.02.2004 р. в частині додаткового покарання у вигляді конфіскації майна [PERSON] не були реально виконані і в подальшому, його було реабілітовано, і відповідно стягнення з нього будь-яких грошових сум чи майна (рухомого та нерухомого) на користь держави реально не проводилось, проти чого не заперечував сам позивач. У звязку з чим, суд вважає необхідним відмовити позивачу у задоволенні позову в частині вимог щодо відшкодуванні матеріальної шкоди у розмірі 80000000 грн.

Outcome: partial