Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-20 00:00:00

29 грудня 2016 року позивач звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу, який зареєстрований 21 листопада 1999 року у Виконавчому комітеті Русько-Тишківської сільської ради Харківського району Харківської області, актовий запис № 12. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що від даного шлюбу сторони дітей не мають. Причиною розірвання шлюбу є те, що сімейне життя не склалося, постійно виникають сварки, сторони мають різні погляди на сімейне життя, почуттів один до одного та подружніх стосунків не підтримують з листопада 2016 року, збереження шлюбу суперечить їх інтересам. Сторони фактично однією сімєю не проживають, сумісного господарства не ведуть. Також, позивач має малолітнього сина [PERSON], 15 листопада 2013 року від іншої жінки, з якою має намір створити сімю та зареєструвати шлюб. З відповідачем примирення неможливе. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 20 січня 2017 року провадження по справі відкрито, призначено судове засідання на 16 березня 2017 року о 10 год. 00 хв. 30 березня 2017 року відповідачем було подано зустрічну позовну заяву про поділ спільного майна подружжя та просить суд визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку, загальною площею 97,90кв.м., житловою площею 60,90кв.м. з надвірними будівлями і на 1/2 частину земельної ділянки, яка була відведена для будівництва та обслуговування цього житлового будинку з надвірними будівлями, які знаходяться за адресою: с. Руські Тишки, вул. Садова, б. 36, Харківського району Харківської області. В обґрунтування зустрічних позовних вимог [PERSON] зазначила, що з [PERSON] вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з 21 листопада 1999 року. Від шлюбу спільних дітей сторони не мають. 06 жовтня 2000 року за спільні кошти подружжя було придбано житловий будинок з надвірними будівлями та земельну ділянку з кадастровим номером 6325183501:00:003:0146, площею 0,1416га. для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, які розташовані за адресою: с. Руські Тишки, вул. Садова, б. 36, Харківського району Харківської області, про що було укладено договори купівлі-продажу, в якому від імені подружжя покупцем виступив відповідач [PERSON] Позивач [PERSON] подав до суду заяву про слухання справи за його відсутності, свої позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити. Проти зустрічного позову про поділ майна подружжя заперечував, про що він та представник позивача адвокат [PERSON] подали до суду письмові заперечення проти зустрічного позову та відзив, в яких посилалися на те, що житловий будинок разом з земельною ділянкою за адресою: с. Руські Тишки, вул. Садова, б. 36, Харківського району Харківської області, був придбаний [PERSON] за позичені у [PERSON] грошові кошти саме для придбання вказаного обєкту нерухомості, про що є розписка, написана позичальником у присутності свідків. Мати позивача надала йому у борг грошові кошти, які вона отримала від продажу належної їй квартири. Позичені кошти [PERSON] вважає його особистими грошовими коштами, оскільки борг повертав самостійно, а позивач за зустрічним позовом не приймала участі у придбанні житлового будинку з земельною ділянкою, грошових коштів не надавала, не допомагала [PERSON] повертати борг за розпискою. Відповідач [PERSON] подала до суду заяву про слухання справи за її відсутності, позовні вимоги про розірвання шлюбу визнала, просила суд їх задовольнити. Свої позовні вимоги за зустрічним позовом про поділ майна подружжя підтримала, просила суд їх задовольнити. Представником відповідача [PERSON] надано до суду письмові пояснення на заперечення позивача [PERSON] проти зустрічного позову про поділ майна подружжя, в яких він зазначив, що про факт позики [PERSON] у своїй матері грошових коштів на купівлю домоволодіння відповідачу [PERSON] нічого невідомо, про існування розписки вона також не обізнана, оригіналу розписки не долучено до матеріалів справи. Вважають придбану нерухомість обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Суд, зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи та надані докази, встановив наступне. Сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 21 листопада 1999 року, який зареєстрований Виконавчому комітеті Русько-Тишківської сільської ради Харківського району Харківської області, актовий запис № 12, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії І-ВЛ за № 309366. Від даного шлюбу у сторін спільних дітей не має. Позивач є батьком [PERSON], [INFO], матірю дитини є [PERSON], що підтверджується копією Свідоцтва про народження серії 1-ВЛ № 336670. Отже позивач має дитину, яка народилась у позашлюбних стосунках з іншою жінкою. Зберегти сімю сторін не уявляється можливим, тому що сторони мають різні характери та погляди на сімейне життя, ведення домашнього господарства, вони втратили почуття кохання та поваги один до одного. Сторони однією сімєю не проживають, спільне господарство не ведуть. На примирення сторони не згодні. Суд вважає, що за таких обставин, шлюб сторін існує формально, сімя розпалася повністю та відновлена бути не може, так як подальше спільне проживання сторін стало неможливим, бо це суперечить їхнім інтересам. Згідно ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 06 жовтня 2000 року, посвідченого державним нотаріусом Першої нотаріальної контори Харківського району Харківської області [PERSON], реєстр. № 3-1985, набув право власності на житловий будинок загальною площею 97,90кв.м., житловою площею 60,90кв.м. з надвірними будівлями та земельну ділянку з кадастровим номером 6325183501:00:003:0146, площею 0,1416га. для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, які розташовані за адресою: с. Руські Тишки, вул. Садова, б. 36, Харківського району Харківської області, право власності зареєстровано Харківським міжміським бюро технічної інвентаризації 04.05.2001р., виготовлений технічний паспорт, виданий Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 977118. Про можливість одночасно вирішення разом із вимогою про розірвання шлюбу інших вимог йдеться, зокрема, в п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007р. № 11. Позовні вимоги про розірвання шлюбу і поділ майна подружжя є повязаними між особою, оскільки заявлені для вирішення судом між тими ж самими сторонами і виникли з однакових фактичних підстав, обґрунтовуються як правило тими ж самими доказами. Відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України та статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, при цьому відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором, у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. За ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). При цьому відповідно до ст. 66 цього Кодексу дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Статтею 69 Сімейного Кодексу України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 70 Сімейного Кодексу України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, але при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення. Відповідно до Правової позиції Верховного Суду України у справі №6-1568цс16 від 07.12.2016р. належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Тож при вирішенні питання щодо визнання право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечується рівні умови здійснення своїх прав. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За ст. 328, ст. 373 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Відповідно до вимог ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Згідно ст. ст. 11, 12, 15, 20 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Право на захист особа здійснює на свій розсуд. Нездійснення особою права на захист не є підставою для припинення цивільного права, що порушене, крім випадків, встановлених законом. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути зокрема визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно ст. ст. 76-77, 80, 83 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 1 та ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо до сто вірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. В судовому засіданні було задоволено клопотання [PERSON] про виклик та допит свідків. Судом були викликані та допитані свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які пояснили суду, що батько позивача [PERSON] купив для сина будинок та сплачував за нього частками. Однак, суд не приймає покази свідків у якості належного та допустимого доказу на підтвердження заперечень позивача [PERSON]М, що він купив спірне нерухоме майно за власні кошти, оскільки житловий будинок разом з земельною ділянкою був придбаний [PERSON] в період шлюбу, право власності на нерухомість за ним було зареєстровано, а не за його батьком. На протязі усього часу володіння спірним нерухомим майно між сином та батьком не було спірних відносин щодо права власності на спірну майно. Покази свідків не доводять факт придбання нерухомого майна за особисті кошти позивача [PERSON] та не спростовують доводи відповідача позивача за зустрічним позовом [PERSON] про те, що нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя. Враховуючи вищевикладене, з огляду на те, що між сторонами відсутній спір щодо розірвання шлюбу, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про розірвання шлюбу підлягають задоволенню. Незважаючи не невизнання позовних вимог [PERSON] щодо поділу майна, набутого за час шлюбу, матеріалами справи підтверджується, що спірний житловий будинок з надвірними будівлями та земельна ділянка придбані за спільні кошти подружжя, відповідачем по зустрічному позову [PERSON] не надано належних та допустимих доказів, що спірна нерухомість придбана за його особисті грошові кошти, отже суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частину спільного майна подружжя підлягають задоволенню. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує на підставі ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved