Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-17 00:00:00

29 липня 2013 року [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з позовом до [PERSON], в якому просять встановити нікчемність заповіту як розпорядження на випадок смерті, що складений від імені [PERSON] на користь [PERSON] і посвідчений секретарем Софіївської сільської ради Золотоніського району Черкаськї області 05 грудня 2012 року. В обгрунтування позовних вимог вказують, що 18 січня 2013 року в місті Черкаси у лікувальному закладі у віці 57 років помер їх рідний брат [PERSON], про що 22 січня 2013 року складено відповідний актовий запис за №17, підтвердженням чого є свідоцтво про смерть, видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану Христинівського районного управління юстиції у Черкаській області 26 лютого 2013 року. Смерть [PERSON] настала раптово - хворобу йому діагностовано 14 січня 2013 року, а за три дні потому він помер. До складу спадщини ввійшли всі права та обовязки [PERSON], що належали йому на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, у тому числі право власності на 1/2 частину житлового будинку, який знаходиться в м. Христинівка Христинівського району, Черкаської області по вулиці Щорса, 32, що він успадкував після сина [PERSON], та житловий будинок за № 34 по вулиці Молодіжній в місті Христинівка Черкаської області, який належав йому на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Христинівської міської ради у відповідності до рішення №11 від 27 січня 2009 року. Під час подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини їм стало відомо про існування заповіту, складеного від імені покійного [PERSON], яким останній розпорядився своїм майном на випадок смерті та заповів відповідачу [PERSON], який не є членом їхньої родини, житловий будинок №34 по вулиці Молодіжній в м. Христинівка та інше майно, де б воно не знаходилось і з чого б не складалось. Вважають, що посвідчений 05 грудня 2012 року секретарем Софіївської сільської ради Золотоніського району Черкаської області від імені [PERSON] заповіт, як розпорядження на випадок смерті, складений особою, яка не мала на це права, а також з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення. Вказують, що [PERSON] за час життя не складав заповіту на випадок своєї смерті, тим більше на користь відповідача, оскільки з даною особою у нього велись судові спори щодо належного покійному майна; у селі Софіївка Золотоніського району Черкаської області [PERSON] ніколи не бував; у день посвідчення заповіту [PERSON] знаходився у позивача [PERSON] і за межі району не вибував; запис в заповіті та підпис не відповідають почерку та особистому підпису заповідача. У судовому засіданні позивачі та їх представник позовні вимоги підтримали і просили їх задовольнити, а також додатково зазначили, що нотаріальна дія щодо посвідчення заповіту від імені [PERSON] не зареєстрована в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій органу місцевого самоврядування; копія документу, на підставі якого встановлювалась особа заповідача не долучена до справ [PERSON] сільської ради Золотоніського району; вчинена нотаріальна дія не оплачена державним митом; відомості про посвідчення від імені [PERSON] заповіту до Спадкового реєстру внесені 06 лютого 2013 року, тобто майже через місяць після смерті заповідача. На переконання позивачів, усі зазначені порушення Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування свідчать про те, що заповіт від імені [PERSON], ймовірно, складався після його смерті. Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні проти позову заперечили, посилаючись на ту обставину, що відносини між покійним [PERSON] та відповідачем були сімейними, [PERSON] піклувався про [PERSON], здійснив його поховання, а тому має повне право на спадкове майно. Окрім того, представник відповідача вважає, що заявлена позовна вимога про встановлення нікчемності заповіту не визначена цивільним законодавством України як спосіб захисту цивільного права у разі його порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Представник [PERSON] сільської ради Золотоніського району Черкаської області, як третьої особи у справі, у судове засідання не з'явився, про розгляд справи постійно повідомлявся належним чином. Заслухавши пояснення представника позивачів, відповідача та його представника, показання позивачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], дані ними під час допиту як свідків про відомі обставини справи, показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], повно, всебічно,обєктивно дослідивши надані у справі докази,надавши їм юридичну оцінку, суд прийшов до такого висновку. Суд розглядає цивільну справу не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі, доказів поданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (ст. 11 ЦПК України). - відповідно до ст.10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. - відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. - відповідно до ч.3 ст.60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. У \~відповідності \~до \~ч.1 \~ст. \~15 \~ЦК \~України \~кожна \~особа \~має \~право \~на \~захист \~свого \~цивільного \~права \~у \~разі \~його \~порушення, \~невизнання \~або \~оспорювання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України ( ч. 3 ст. 10 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про смерть серії І СР №206574, виданого 26.02.2013 року відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Христинівського районного управління юстиції Черкаської області, [PERSON] помер 18 січня 2013 року в м. Черкаси Черкаської області, про що зроблено відповідний актовий запис №17. Відповідно до матеріалів спадкової справи №48/2013, заведеної приватним нотаріусом Христинівського районного нотаріального округу [PERSON], до органу нотаріату із заявами про прийняття спадщини за законом, що відкрилась після смерті [PERSON], звернулися його рідні брати і сестри [PERSON] (01.04.2013), [PERSON] (03.04.2013), [PERSON] (13.05.2013), [PERSON] (28.05.2013) та [PERSON] (17.05.2013). Родинний зв'язок між померлим [PERSON] та позивачами по справі [PERSON], [PERSON] та [PERSON], а саме той факт, що померлий був їх братом, підтверджується копіями свідоцтв про народження серії І-АМ №429186, серії ЯИ №978202 та серії IV-УР №004704, копією витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 07 лютого 2013 року. 09 липня 2013 року з заявою про прийняття спадщини за заповітом до приватного нотаріуса Христинівського районного нотаріального округу [PERSON] звернувся [PERSON]. При зверненні до приватного нотаріуса Христинівського районного нотаріального округу [PERSON] надав оригінал заповіту [PERSON], посвідченого 05 грудня 2012 року секретарем Софіївської сільської ради Золотоніського району Черкаської області, у відповідності до якого житловий будинок №34 по вулиці Молодіжній в м. Христинівка Черкаської області та інше майно, де б воно не знаходилось і з чого б не складалось, [PERSON] заповів [PERSON] За змістом посвідчувального напису, заповіт зареєстровано в реєстрі за №28. [PERSON] проживав в [INFO], а місцем його реєстрації був житловий будинок №32 по вулиці Щорса в м. Христинівка Черкаської області. Посвідчення заповіту вчинено не за місцем проживання заповідача. Державне мито при посвідченні заповіту не стягувалось відповідно до п.18 ст.4 Декрету Кабінету Міністрів України «Про державне мито» від 21.01.1993 року, яким від сплати державного мита звільнені громадяни, віднесені до 1 і 2 категорії постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи; громадяни, віднесені до 3 категорії постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, які постійно проживають до відселення чи самостійного переселення або постійно працюють на території зон відчуження, безумовного (обов'язкового) і гарантованого добровільного відселення, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у зоні безумовного (обов'язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років; громадяни віднесені до 4 категорії потерпілих внаслідок Чорнобильської катастрофи, які постійно працюють і проживають або постійно проживають на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що за станом на 1 січня 1993 року вони прожили або відпрацювали в цій зоні не менше чотирьох років; інваліди 1 та 2 груп; інваліди Великої Вітчизняної війни та сім'ї воїнів (партизанів), які загинули чи пропали безвісти, і прирівняні до них у встановленому порядку особи. Відсутність у [PERSON] пільг, які звільняють від сплати державного мита, підтверджено довідкою управління соціального захисту населення Христинівської районної державної адміністрації №1948-03 від 17.12.2015 року, за змістом якої [PERSON], [INFO], на обліку в Єдиному державному автоматизованому реєстрі осіб, які мають право на пільги по Христинівському районі не перебував і пільгами не користувався. У відповідності до Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) відомості про посвідчений від імені [PERSON] заповіт до Спадкового реєстру внесені Черкаською філією державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України 06 лютого 2013 року. Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття, спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 Цивільного кодексу. За змістом ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин (ч.1 ст. 1235 ЦК України). В силу положень ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення, заповіт має бути особисто підписаний заповідачем і посвідчений нотаріусом або іншими особами, визначеними у статтях 1251 1252 ЦК України. Заповіти, посвідчені особами зазначеними у ч.3 ст. 1247 ЦК України, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Допитаний в якості свідка позивач [PERSON] показав, що у грудні 2012 року його брат [PERSON] більшу частину часу проживав у його квартирі, оскільки будинок по вулиці Молодіжній, 34 в м. Христинівка не газифікований. 05 грудня 2012 року вони разом із покійним братом збирались їхати у село Іванівку Христинівського району до сестри [PERSON], так як цього дня у неї був день народження. Проте, до сестри не поїхали, купили спиртного і святкували удвох у магазині по вулиці Гагаріна в м. Христинівка. Сестру [PERSON] зустріли наступного дня,тобто 06 грудня 2012 року, в центрі міста Христинівка, привітали її і взяли у неї 10 гривень, щоб похмелитись. Ні про які заповіти [PERSON] розмов не вів, на здоровя не скаржився, нікуди за межі району не виїздив, оскільки коштів для таких далеких поїздок не мав. У селі Софіївка Золотоніського району Черкаської області у [PERSON] нікого з родичів чи близьких не було. Допитана в якості свідка позивач [PERSON] показала, що [PERSON] був її рідним братом. У грудні 2012 року під час спілкування телефоном брат скаржився їй на [PERSON], який у суді вимагав відшкодування витрат за поховання [PERSON], а також намагався визнати право власності на частину належного [PERSON] будинку по вулиці Молодіжній, 34 в м. Христинівка. Також [PERSON] підтвердила, що їх сестра [PERSON] фактично народилась 05 грудня, хоча зареєстрована як народжена 05 січня. Допитаний в якості свідка позивач [PERSON] показав, що його брат [PERSON] 25 чи 26 грудня 2012 року допомагав йому лагодити освітлення. Під час відвідування та спільного виконання робіт по облаштуванню освітлення [PERSON] скаржився на необхідність захищати свої інтереси у суді, оскільки [PERSON] подав до нього кілька позовів. Про хворобу, складання заповіту, відвідування Золотоніського району не розповідав. Також свідок підтвердив, що їх сестра [PERSON] народилась 05 грудня, хоча зареєстрована як народжена 05 січня. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що є рідною сестрою [PERSON] і що народилась фактично 05 грудня, хоча мати зареєструвала її народженою 05 січня. 05 грудня 2012 року своїх рідних братів [PERSON] і [PERSON] очікувала в гості, проте вони не прийшли. Коли 06 грудня 2012 року вранці біля 08 години зустріла їх у центрі міста Христинівка, то вони пояснили, що трохи випили, а тому не прийшли. [PERSON] востаннє живим бачила 13 січня 2013 року у місті Христинівка, запрошувала у гості, але брат відмовився і повідомив, що 14 січня 2013 року у нього суд із [PERSON], який хоче стягнути з нього гроші і забрати хату. Нікуди брат у грудні 2012 року не їздив, ніяких бажань заповісти майно [PERSON] не висловлював. Ні рідних, ні близьких людей у селі Софіївка Золотоніського району ніхто із членів їх сімї не мав і не має. Допитані в якості свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] пояснили, що [PERSON] та [PERSON] жили разом, відносини у [PERSON] та [PERSON] були нормальні до самої смерті. [PERSON] провідував [PERSON] вдома, завіз його у лікарню в м. Черкаси. Свідки підтвердили факт існування спірних відносин між [PERSON] та покійним [PERSON] щодо майна та відшкодування витрат на поховання [PERSON], вказали, що у суді на прохання [PERSON] виступають не вперше. При цьому свідки [PERSON] і [PERSON] в категоричній формі ствердили, що протягом останніх місяців свого життя [PERSON] нікуди з міста Христинівка не виїжджав. Окрім того, [PERSON] зазначив, що аби [PERSON] відлучався з місця свого проживання, то свідок обовязково про це знав би. Свідок [PERSON] пояснила, що [PERSON] нікуди з міста поїхати не міг, аби виїздив кудись, то обовязково про це сказав би. Cуд критично оцінює показання свідка [PERSON], які містять істотні суперечності з показаннями свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], позивачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], що дані ними при допиті в якості свідків, а також з поясненнями відповідача [PERSON] Наказом Міністерства юстиції України від 11.11.2011 за N 3306/5, затверджено Порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування (далі - Порядок). У відповідності до п.1.2 розділу І Порядку нотаріальні дії вчиняють посадові особи, на яких за рішенням відповідного органу місцевого самоврядування покладено вчинення цих дій. Нотаріальні дії вчиняються після їх оплати в день подачі всіх необхідних документів (пункт 2.2 розділу ІІ Порядку). Пунктом 2.3. розділу ІІ Порядку на посадову особу органу місцевого самоврядування, яка посвідчує заповіт, покладено обовязок долучити до примірника заповіту копію документу, за яким встановлена особа заповідача, а пунктом 2.12 розділу ІІ Порядку обовязок зареєструвати нотаріальну дію в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій органу місцевого самоврядування у порядку, передбаченому ст. 52 Закону України «Про нотаріат» та Правилами ведення нотаріального діловодства, затвердженими наказом Мінюсту України від 22.12.2010 №3253/5. Згідно до п. 1.4 розділу ІІІ Порядку, посадова особа органу місцевого самоврядування посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Посадова особа органу місцевого самоврядування може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути прочитаний уголос та підписаний заповідачем, про що ним зазначається у заповіті перед його підписом. Посвідчення 05 грудня 2012 року складеного від імені [PERSON] заповіту [PERSON] сільською радою Золотоніського району Черкаської області вчинено без дотримання визначених у Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування правил, що цілком обєктивно ставить під сумнів сам факт її вчинення 05 грудня 2012 року за участю заповідача [PERSON]. Не надання на вимогу суду копії документу,за яким встановлена особа заповідача, та копії реєстру з відомостями про реєстрацію нотаріальної дії дає підстави для висновку про посвідчення заповіту за відсутності документу, на підставі якого встановлювалась особа [PERSON], та без внесення відомостей про вчинену нотаріальну дію до відповідного реєстру. Суд вважає, що безпідставне звільнення від сплати державного мита при посвідченні заповіту є підтвердженням того, що заповіт складався і посвідчувався після 05 грудня 2012 року. Додатком 1 до Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, визначені вимоги до посвідчу вального напису у заповіті, записаному зі слів заповідача, однак при посвідченні 05 грудня 2012 року оскаржуваного заповіту ці вимоги дотримані не були. Зокрема, не зазначено про те, у який спосіб був виготовлений заповіт та те, що він прочитаний заповідачем вголос; не вказано часу складання заповіту, а зазначено лише час його посвідчення 10.30. Відповідно до висновку комплексної судово технічної експертизи документів та судово почеркознавчої експертизи №247/449/15-23 від 11.06.2015року, проведеної Черкаським відділенням Київського науково дослідного інституту судових експертиз, рукописний напис «заповіт з моїх слів записано вірно ([PERSON])» в обох примірниках заповіту виконаний не [PERSON], а іншою особою. Підписи в обох примірниках заповіту виконані ймовірно не [PERSON], а іншою особою. Рукописні написи та підписи від імені [PERSON] у двох примірниках заповіту від 05.12.2012 року посвідчених [PERSON] сільською радою Золотоніського району Черкаської області виконано рукописним способом. У примірнику заповіту, в якому відсутні наскрізні отвори напис та підпис виконані без попередньої технічної підготовки чи технічних засобів. В примірнику заповіту, на якому вздовж лівого зрізу виконані наскрізні отвори рукописний напис та підпис виконані двома різними близькими за кольоровим відтінком барвниками, які накладаються один на один («обведення»). При вирішенні\~\~позову суд бере до уваги зазначений висновок комплексної судово технічної експертизи документів та судово почеркознавчої експертизи, як обєктивний доказ на підтвердження факту , що покійний [PERSON] не складав та не підписував особисто заповіт від 05.12.2012 року, який є предметом спору по даній справі. З аналізу викладених порушень, у їх сукупності, суд дійшов висновку, що посвідчений секретарем Софіївської сільської ради Золотоніського району Черкаської області 05.12.2012 року заповіт, був складений з порушенням вимог щодо його форми та порядку посвідчення. З рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 26 листопада 2014 року у цивільній справі №706/57/13-ц вбачається, що відповідач [PERSON] упродовж 2013 -2015 років доводив у суді своє право на спадкування після смерті матері [PERSON] 1/4 частини належного [PERSON] житлового будинку №34 по вулиці Молодіжній в м. Христинівка Черкаської області,звертаючись з зазначеною позовною вимогою спочатку до [PERSON], а після його смерті - до [PERSON],[PERSON], [PERSON],[PERSON], [PERSON] Аналізуючи рішення судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій у справі №706/57/13-ц за позовом [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права власності на ? частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, суд приходить до переконання, що відповідач [PERSON] піддавав сумніву посвідчений 05 грудня 2012року [PERSON] сільською радою Золотоніського району Черкаської області від імені [PERSON] заповіт. Статтею 203 ЦК України передбачено загальні вимоги додержання яких є необхідним для чинності правочину (заповіту), а саме: 1)зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2)особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3)волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4)правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5)правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6)правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. У відповідності до ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою\~ третьою, пятою та шостою ст. 203 ЦК України. За змістом ч.2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним не вимагається. За правилами ч.1 ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Верховний Суд України в абзаці 2 п. 17 Постанови Пленуму «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7, висловив правову позицію про те, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, зокрема, недієздатною, малолітньою, неповнолітньою особою (крім осіб, які в установленому порядку набули повну цивільну дієздатність), особою з обмеженою цивільною дієздатністю, представником від імені заповідача, а також заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, згідно з частиною першою статті 1257 ЦК України є нікчемним, тому на підставі ст.215 ЦК України визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається. Разом з тим, у п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову у цьому. З огляду на викладене, суд вважає позовну вимогу позивачів про встановлення нікчемності заповіту від 05.12.2012 року померлого [PERSON] такою, що\~\~підлягає до задоволення. Суд також\~\~вважає, що вимога позивачів про стягнення з відповідача судових витрат по\~\~сплаті судового збору при подачі позову до суду\~\~в розмірі 114 грн. 71 коп., витрат\~\~по оплаті\~\~вартості проведення комплексної судово технічної експертизи документів та судово-почеркознавчої експертизи в сумі 4158 грн. 00 коп. та витрат на правову\~\~допомогу представника позивачів - адвоката\~\~[PERSON] в розмірі\~\~2617 грн. 60 коп.\~\~такими, що підлягають до задоволення.

Outcome: approved