Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-17 00:00:00

30.10.2015 року [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 08.10.2015 року він уклав з ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «АВТОМОТОРСГРУП» (далі за текстом «АВТОМОТОРСГРУП») договір майнового лізингу №505104, відповідно до умов якого позивач мав намір придбати для особистих потреб трактор МТЗ 892 Белорус, новий, вартістю 290000 грн. На виконання своїх зобовязань він здійснив перший платіж 58000 грн., а в подальшому ще додатково 145000 грн., але сам трактор так і не отримав. Вказаний договір не відповідає вимогам ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», якою заборонена нечесна підприємницька практика, яка вводить споживача в оману. Крім того, договір не відповідає вимогам ст. 18 зазначеного Закону, оскільки містить несправедливі умови договору щодо встановлення жорстких фінансових зобовязань та штрафів для лізінгоодержувача, можливості відповідача не повертати кошти, сплачені споживачем у звязку з розірванням або невиконанням договору, права лізингодавця в односторонньому порядку розірвати договір на власний розсуд, змінити характеристики предмету лізингу, його ціну, не повертати кошти споживачу у разі розірвання договору, передавати свої права та обовязки третій особі, а обовязок відповідача обмежений лише переданням автомобілю, будь-яких негативних наслідків для нього договір не містить. Враховуючи викладене, позивач просив визнати недійсним договір лізингу та стягнути з відповідача на його користь сплачені кошти в сумі 203000 грн. Позивач в судове засідання не зявився, заявою підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі, просив позов задовольнити з підстав викладених у ньому, просив справу розглядати у його відсутність. Представник відповідача, будучи повідомленим про час і місце судового розгляду належним чином, в судове засідання не зявився, не повідомивши причини неявки. Заява про розгляд справи за відсутності представника «АВТОМОТОРСГРУП» до суду не надійшла, тому суд за відсутності заперечень позивача вважає можливим вирішити справу за правилами ч. 1 ст. 224 ЦПК України за відсутності представника відповідача, на підставі наявних у ній даних і доказів, з ухваленням заочного рішення. Дослідивши матеріали справи суд приходить до наступних висновків. 08.10.2015 року між сторонами у справі було укладено договір майнового лізингу, відповідно до умов якого лізингодавець - ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «АВТОМОТОРСГРУП» зобовязався придбати та передати на умовах майнового лізингу у користування майно МТЗ 892 Белорус, а лізингоодержувач [PERSON] зобовязався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього Договору. Вартість предмету лізингу на момент укладання даного договору була визначена у 290000 грн. Строк користування лізингоодержувачем предметом лізингу складається з періодів (місяців) згідно з Графіком сплати лізингових платежів (додаток № 3 до Договору) та починається з дати підписання сторонами Акту приймання-передачі Предмету лізингу за формою, встановленою лізингодавцем. Замовлення предмету лізингу відбувається з моменту підписання лізингоодержувачем Специфікації (додаток № 4) та сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця Авансового платежу суми, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу, в розмірі, вказаному в Додатку № 2 до даного договору, сплачена лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця до дати передачі предмета лізингу. Пунктом 5.1 укладеного сторонами договору передбачено, що предмет Лізингу передається у користування Лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати Лізингоодержувачем на рахунок Лізингодавця Авансового платежу та Комісії за передачу предмету Лізингу. Відповідно до додатку № 2 до договору від 08.10.2015 р. графік першого лізингового платежу включає 50% вартості предмету лізингу 145000 грн., вартість фінансування 58000 грн. та комісію за передачу 8700 грн. У день укладення договору 08.10.2015 р. позивачем через установу банку сплачена вартість фінансування в сумі 58000 грн. Відомостей про виконання договору з боку відповідача суду не надано. З наведених обставин суд зазначає, що згідно зі ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначенні не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж, як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Як вбачається із змісту договору лізингу, укладеного між сторонами, вартість фінансування розуміє під собою одноразову плату лізингоодержувача лізингодавцю при укладанні договору. Оскільки умовами договору, крім оплати вартості предмету лізингу, передбачена оплата комісії та відсоткової ставки, на переконання суду умова договору про додаткову оплату вартості фінансування в сумі 58000 грн. порушує принцип добросовісності, оскільки відповідач не обґрунтував співмірність розміру вказаного платежу, який згідно зі ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», не є лізинговим платежем, передбаченій договором послузі. Крім цього, умови договору про неповернення цього платежу у випадку розірвання договору призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін. Враховуючи вказане, суд вважає, що такий платіж не є витратами лізингодавця, що безпосередньо пов'язаний з виконанням договору лізингу. Перевіряючи доводи позивача щодо вчинення спірного правочину з використанням нечесної підприємницької практики, суд виходить з наступного. Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 13, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу. Статтями 18 і 19 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачені підстави визнання договору недійсним: укладення договору на умовах, що обмежують права споживача та вчинення правочину з використанням нечесної підприємницької практики. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами наведений у ч.3 ст.18 вказаного Закону. Вказаний перелік відповідно до ч. 4 зазначеної статті не є вичерпним. За таких обставин, дослідивши умови спірного договору, суд погоджується з наведеними позивачем доводами щодо несправедливого характеру укладеного ним договору, а саме: несправедливим є встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця, за наявністю у розділі 8 договору жорстких фінансових зобовязань позивача та штрафних санкцій за їх невиконання, за умов коли обов'язок Відповідача обмежується лише переданням трактору (п. 4.1.1. договору), стосовно якого немає відомостей про його наявність (п. 3.5. договору); несправедливим є надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору за умов п. 12.11 Договору, яким встановлено, що вартість фінансування даного договору позивачеві не повертається в будь-якому випадку. При цьому у разі сплати, окрім вартості фінансування, ще й авансового платежу, позивач, бажаючи відмовитися від договору, вправі вимагати повернення йому не більше 80 % цього авансового платежу; несправедливим є встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад 50 % вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором, за умов, що договір передбачає залишення у Відповідача 80 % авансового платежу та 100 % «плати за фінансування» при відмові позивача від договору; несправедливим є надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається, тим часом коли п. 4.3.5. договору надає відповідачеві право розірвати договір в односторонньому порядку без повідомлення про це позивача; несправедливим є передбачене п. 12.11. договору надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); несправедливим є визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору, тоді як п.п. 3.4. і 5.4. договору передбачають зміну вартості предмету лізингу під час дії договору і не встановлюють можливості позивача впливати на таку зміну; несправедливим є встановлення обов'язку споживача виконати всі зобов'язання, навіть якщо продавець не виконає своїх, тим часом коли обов'язки позивача за договором не зменшуються у випадку невиконання своїх зобов'язань відповідачем; несправедливим є надання продавцю (виконавцю, виробнику) права передавати свої права та обов'язки за договором третій особі, якщо це може стати наслідком зменшення гарантій, що виникають за договором для споживача, без його згоди. Відповідно до ч. 5 та 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому. Також суд зазначає, що ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» містить наступні приписи. Нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно: 1) основних характеристик продукції, таких як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, гарантійне обслуговування, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару; 2) будь-яких застережень щодо прямої чи опосередкованої підтримки виробником продавця або продукції; 3) ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг;4) потреби у послугах, заміні складових чи ремонті; 5) характеру, атрибутів та прав продавця або його агента, зокрема інформації про його особу та активи, кваліфікацію, статус, наявність ліцензії, афілійованість та права інтелектуальної або промислової власності, його відзнаки та нагороди; 6) права споживача або небезпеки, що йому загрожує. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Отже, поняття «нечесна підприємницька практика» включає в себе будь-яку підприємницьку діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим чи іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції. Згідно зі ст. 19 Закону нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика може бути такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Згідно з вимогами ч. 6 ст. 19 Закону правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Таким чином, зазначений Закон України «Про захист прав споживачів» установив недійсність правочинів, з підстав їх несправедливого характеру відносно споживача та здійснених з використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введенні в оману споживачів. Позивачем зазначено, що його було введено в оману щодо основних характеристик трактору, які в договорі не визначені, а також щодо ціни та порядку її розрахунку, оскільки сплата 58 000 грн. за послугу з оформлення договору не може вважатися такою, на яку б він погодився за умов надання чіткої інформації про умови договору. Вказані обставини знайшли своє підтвердження при дослідженні матеріалів справи. Водночас, суд не бере до уваги посилання позивача на ст.230 ЦК України, оскільки спірні правовідносини безпосередньо врегульовані наведеними спеціальними нормами Закону України «Про захист прав споживачів». Вирішуючи справу, суд також зазначає, згідно із ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовими вважаються такі послуги: 1) випуск платіжних документів, платіжних карток, дорожніх чеків та (або) їх обслуговування, кліринг, інші форми забезпечення розрахунків; 2) довірче управління фінансовими активами; 3) діяльність з обміну валют; 4) залучення фінансових активів із зобов'язанням щодо наступного їх повернення; 5) фінансовий лізинг; 6) надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту; 7) надання гарантій та поручительств; 8) переказ грошей; 9) послуги у сфері страхування та накопичувального пенсійного забезпечення; 10) торгівлі цінними паперами; 11) факторинг; 12) інші операції, які відповідають критеріям, визначеним у п. 5 ч. 1 ст. 1 цього Закону. Пунктом 5 ч. 1 ст. 1 указаного Закону визначено, що фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Наведене свідчить про те, що перелік фінансових послуг, передбачений Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», не є вичерпним, визнання послуг як фінансових можливе при відповідності операцій критеріям, встановленим п. 5 ч. 1 ст. 1 зазначеного Закону. Як встановлено у судовому засіданні діяльність відповідача фактично є фінансовим лізингом. Водночас, відповідно до ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватися лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. З матеріалів справи, в тому числі, укладеного сторонами договору, не вбачається, що ТОВ «АВТОМОТОРСГРУП» є фінансовою установою та отримувало ліцензії на надання фінансових послуг. Частинами 1 та 2 ст. 215 ЦК України регламентовано підставу недійсності правочину - недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. У відповідності до ч. 1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Згідно з ч. 2 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Згідно з вимогами ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно до частини 1 статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Отже, з урахуванням наявних у справі доказів суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог про визнання договору недійсним та застосування наслідків недійсності правочину, через що укладений сторонами договір майнового лізингу №505104 від 08 жовтня 2015 року підлягає визнанню недійсним, а з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачена останнім сума 58000 грн. вартості фінансування, а також 145000 грн. авансового платежу. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з наступного. Позивача при звернені до суду було звільнено від сплати судового збору. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, якщо його також не звільнено від сплати цих витрат (ч. 2 ст. 88 ЦПК України). Оскільки позовні вимоги [PERSON] задоволені у повному обсязі, суд згідно з ч.3 ст.6 Закону України «Про судовий збір» вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у сумі 2030 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved