Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-29 00:00:00

31.07.2017 року до суду надійшла зазначена позовна заява, в якій позивач просить: стягнути з Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія Княжа Вієнна Іншуранс Груп» інфляційні втрати в розмірі 27 631,03 грн. та 3% річних 6 149,95 грн.. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 15.11.2013 року між позивачем та відповідачем було укладено Договір добровільного страхування транспортного засобу (КАСКО) №06/02-49К-043181. Об'єктом страхування по вказаному договору є автомобіль [NUMBER], 2011 року випуску на строк з 16.11.2013 по 15.11.2014 року. Страхова сума якого склала 185 000,00 грн., а страховий платіж 6 493 грн. 50 коп. 15.10.2014 року внаслідок ДТП застрахований автомобіль отримав механічні пошкодження. Того ж дня відповідач був повідомлений про настання страхового випадку, а 17.10.2014 року відповідачу була подана заява про настання події. Позивач зазначає, що він подав всі необхідні документи для здійснення страхової виплати, проте відповідач відмовив у виплаті страхового відшкодування. А тому для захисту свого права позивач звернувся до суду. Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 23.03.2016 року у справі №761/24977/15-ц позовні вимоги [PERSON] до Приватного акціонерного товариства «Українська Страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп», третя особа: Публічне акціонерне товариство «Креді Агріколь Банк» про захист прав споживачів задоволено. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» на користь [PERSON] 170 128 (сто сімдесят тисяч сто двадцять вісім) грн. 21 коп., з яких: 116 096 (сто шістнадцять тисяч дев'яносто шість) грн. 79 коп. - страхове відшкодування, 50 269 (п'ятдесят тисяч двісті шістдесят дев'ять) грн. 91 коп. - сума інфляційних втрат, 3 761 (три тисячі сімсот шістдесят одна) грн. 00 коп. - сума 3% річних за період з 17.12.2014 року по 01.09.2015 року. Ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 26.05.2016 року рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 23.03.2016 року залишено без змін. На виконання судового рішення, відповідач тільки 13.06.2017 року перерахував на рахунок ДВС кошти стягнуті рішенням суду. Відповідач, незважаючи на рішення суду, продовжив порушувати грошові зобов'язання, а тому за період з 01.09.2015 року по 13.06.2017 року має сплатити індекс інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, що становить відповідно, нараховані на суму 116 096,79 грн. - 27 631,03 грн. інфляційні нарахування, 6 149,95 грн. три проценти річних. 14.09.2017 року представник позивача подав до суду заяву про слухання справи у його відсутність, додатково зазначив, що позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. 30.01.2018 року через канцелярію суду було подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити в позові та вважає його необґрунтованим. Зазначив, що Закон передбачає, що «весь час прострочення» розповсюджується лише на інфляційні, натомість на 3% річних застосовується загальне законодавство, а саме: позовна давність в один рік. А тому оскільки сплив строк позовної давності в період з 01.09.2015 року по 13.06.2017 року має бути відмовлено в задоволенні позовних вимог. Також представник послався на правові позиції Верховного Суду України у постанові від 18.05.2016 року у справі №6-474цс16, постановах від 08.06.2016 року у справі №6-3006цс15 та від 25.05.2016 року у справі 6-1138цс15. В судове засідання сторони не з'явились, хоча належним чином були повідомлені про час та місце слухання справи, про поважні причини неявки в судове засідання суд не повідомили. А тому у відповідності до положень ст. 223 ЦПК України суд продовжив слухати справу у відсутність сторін, які не з'явились в судове засідання. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов'язок доказування покладений на сторони. Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності надані суду докази, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Пункт 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України однією з підстав виникнення зобов'язання встановлює завдання майнової та моральної шкоди іншій особі. Згідно ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Неналежно проведене виконання не припиняє зобов'язання, а лише тягне за собою покладення на боржника нових обов'язків, які становлять міри цивільно-правової відповідальності (відшкодування збитків, стягнення неустойки тощо). Таким чином, саме по собі ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора, виконання якого не здійснено, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов'язання. Як встановлено в судовому засіданні, рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 23.03.2016 року (справа №761/24977/15-ц) стягнутоз Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» на користь [PERSON] 170 128 (сто сімдесят тисяч сто двадцять вісім) грн. 21 коп., з яких: 116 096 (сто шістнадцять тисяч дев'яносто шість) грн. 79 коп. - сума невиконання за договором, 50 269 (п'ятдесят тисяч двісті шістдесят дев'ять) грн. 91 коп. - сума інфляційних втрат, 3 761 (три тисячі сімсот шістдесят одна) грн. 00 коп. - сума 3% річних. Ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 26.05.2016 року рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 23.03.2016 року залишено без змін. Рішення суду набрало законної сили, виконавчий лист видано та пред'явлено до виконання. З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 13.07.2016 року зупинено виконання рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 23.03.2016 року до закінчення касаційного провадження. Постановою державного виконавця від 22.05.2017 року було відновлено виконавче провадження. Як зазначив позивач, 13.06.2017 року відповідач перерахував на рахунок ДВС суму страхового відшкодування, інфляційні втрати і 3% річних. Зазначену обставину представник відповідача не заперечував. Отже, як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, зобов'язання відповідача зводиться до сплати грошей, відтак, є грошовим зобов'язанням. Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Так як в судовому засіданні встановлено, що відповідач не виконав свої зобов'язання та не сплатив суму страхового відшкодування, тому суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача три відсотки річних - 6149,95 грн. та інфляційних втрат на суму 27 631,03 грн. за період з 02.09.2015 року (оскільки по 01.09.2015 року стягнуто вже за рішенням суду) по 13.06.2017 року. Водночас суд не вбачає підстав для застосування строків позовної давності, оскільки позивач звернувся до суду 31.07.2017 року, отже, строк позовної давності не сплив. Крім того суд не може взяти до уваги пояснення представника відповідача, що інфляційні та 3% річних є неустойкою. На підставі ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved