Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-01 00:00:00

31.08.2020 року до Сквирського районного суду Київської області звернувся позивач [PERSON] з позовом до Кривошиїнської сільської ради Сквирського району Київської області про визнання права власності. В обгрунтування свої позовних вимог позивач вказав, що на підставі рішення Сквирського районного суду Київської області від 04.04.2019 року позивач набув право власності на нежитлові будівлі [ADDRESS] , Державна реєстрація № 333 572 34 від 18.09.2019 року. Вказане нерухоме майно розташоване на земельних ділянках площею 0,46 45 га та 0,14 89 призначена для іншого сільськогосподарського призначення. Відповідно до ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У зв`язку з тим, що право на земельні ділянки у попереднього власника нерухомого майна - нежитлових будівель [ADDRESS] не припинилося, позивач змушений звернутися до суду з даним позовом. Позивач посилаючись на вищевикладене, просить суд: Визнати за ним [PERSON] право власності на земельну ділянку площею 0,1489 га, призначена для іншого сільськогосподарського призначення, яка розташована на території Кривошиїнської сільської ради Сквирського району Київської області. Визнати за ним [PERSON] право власності на земельну ділянку площею 0,4645 га призначена для іншого сільськогосподарського призначення, яка розташована на території Кривошиїнської сільської ради Сквирського району Київської області. Позивач [PERSON] в підготовче судове засідання не з`явився, надіслав заяву до суду, в якій просить проводити розгляд справи без його участі, вимоги позову підтримує та просить суд їх задовольнити в повному обсязі, а також просить не проводити фіксацію судового засідання технічними засобами (а.с.15). Представник відповідача Кривошиїнська сільської ради Сквирського району Київської області в підготовче судове засідання не з`явився, надав заяву, в якій просить проводити розгляд справи без участі представника сільської ради та без фіксації судового засідання технічними засобами, позовні вимоги визнають в повному обсязі, не заперечують ухвалити рішення по суті позовних вимог (а.с.13). Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно до вимог ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Згідно з вимогами ч. ч. 3,4 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладання мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206,207 цього Кодексу. Частиною 1,4 ст. 206 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитись від позову, а відповідач - визнати позов на будь - якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо ухвалити при проведенні підготовчого судового засідання. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 ЦПК України. Судом встановлено, що на підставі рішення Сквирського районного суду Київської області від 04.04.2019 року позивач набув право власності на нежитлові будівлі [ADDRESS] (а.с.16), що також підтверджується копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, номер запису № 333 57 234 від 18.09.2019 року Індексний номер витягу 182 134 339 (а. с. 4). Вказане нерухоме майно розташоване на земельних ділянках площею 0,4645 га та 0,1489 призначена для іншого сільськогосподарського призначення, що підтверджується копіями Витягів з державного земельного кадастру про земельну ділянку від 10.10.2019 року № НВ-321 674 057 2019, № 321 674 097 2019 та належить до комунальної власності (а.с.5,6). У зв`язку з тим, що право на земельні ділянки у попереднього власника нерухомого майна - нежитлових будівель [ADDRESS] не припинилося, позивач змушений звернутися до суду з даним позовом. Згідно ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Статтею 14 Конституції України передбачено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Відповідно до частини першої статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Згідно з частиною першою статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Частиною 4 ст. 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Під час розгляду цивільної справи № 693/598/13-ц (постанова від 10.10.2018р) Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду роз`яснив, що зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, законодавцем визначено принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. Тобто особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду має право на відповідну частину земельної ділянки на тих самих умовах, на яких воно належало попередньому власникові або користувачу, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно із вимогами ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; г) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Враховуючи, що позовні вимоги [PERSON] закону не суперечять, визнання відповідачем позову також не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, позов підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved