Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-09 00:00:00

29.09.2015 до суду поступив даний позов у якому позивач просить ухвалити рішення та виселити відповідача з будинку № 35 по вул. Чапаєва у м. Корсуні-Шевченківському Черкаської області, що належить на підставі приватної власності позивачу? через неможливість спільного проживання. Свій позов позивач мотивує тим, що є власником вказаного будинку з лютого 2003 року на підставі договору дарування. У даному будинку проживає дочка позивача [PERSON] та відповідач, з яким дочка перебувала у зареєстрованому шлюбі з 14.10.2013 по 29.04.2013. Відповідач поселився та зареєструвався і проживає у даному будинку з травня 2004 року разом з дочкою та двома неповнолітніми дітьми, по усній згоді позивача. Вселявся відповідач у даний будинок не в якості члена сімї позивача, таким не був і не є на даний час. У травні 2015 року позивач також вселилася у даний будинок та проживає з дочкою та 2 онуками. Оскільки відповідач вчиняє систематичні скандали з позивачем та її дочкою, пиячить, погрожує розправою, за що неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності, чим систематично порушує правила співжиття, створює для позивача і членів її сімї неможливі умови проживання, а вжиття заходів попередження даних порушень не дали результатів, добровільно виселятися не бажає, тому позивач, в порядку ст. 116 ЖК України і предявила даний позов про виселення відповідача з належного їй житла без надання іншого жилого приміщення. У судовому засіданні позивач підтримала свій позов і передала слово представнику, адвокату [PERSON] Представник позивача вважає, що спільне проживання з відповідачем в одній квартирі неможливе і він має бути виселений із квартири без надання іншого жилого приміщення на підставі вимог ст.116 ЖК України, оскільки відповідач систематично порушує правила співжиття, що унеможливлює проживання з ним в одній квартирі, а заходи запобігання і впливу виявилися безрезультатними. Відповідач позов визнав, про що надав суду письмову заяву про ухвалення судового рішення, пояснивши, що підтверджує всі надані докази суду щодо конфліктів з позивачем, а також і дочкою позивача, на даний час він виписався і прописався по вул. Абрамцева ,74, у .м. Корсуні-Шевченківському, але у будинку ще проживає, хоча має намір найближчим часом виселитися. Представник 3-ї особи управління Державної міграційної служби України у Черкаській області у судове засідання не зявився, за підписом начальника даного управління до суду поступила заява з проханням слухати справу у відсутність представника. Прийняття рішення покладено на розсуд суду. Суд, заслухавши сторони, вивчивши надані документи, вважає, що позов підлягає до задоволення. Відповідно до ст.ст.10, 11 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, і оскільки цивільні справи розглядаються в межах заявлених вимог та на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, тому суд, заслухавши пояснення сторін, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті і прийшов до висновку про задоволення позову. Відповідно до ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири, має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сімї, інших осіб. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У судовому засіданні встановлено, що позивач, на підставі договору дарування від 10.02.3003 року, зареєстрованого у реєстрі нерухомості 13 лютого 2003 року, є власником будинку № 35, по вул. Чапаєва, у м. Корсуні-Шевченківському ( а.с. 7, 8). У даному будинку з 2004 року проживає відповідач, який вселився та був зареєстрований у даному будинку у травні 2004 року згідно усної домовленості з позивачем ( а.с. 11-12), з дочкою позивача [PERSON], з якою він перебував у шлюбі з 14.10.2003 по 29.04.2013 ( а.с. 9,10 ), та двома неповнолітніми дітьми. Після розірвання шлюбу дочка позивачки залишилася проживати з дітьми у вказаному будинку і позивач не заперечує проти цього. У травні 2015 позивач вселилася до свого будинку та проживає з дочкою та 2 внуками однією сімєю. Відповідач після розірвання шлюбу не бажає добровільно виселятися з даного будинку і влаштовує систематичні сварки. Згідно наданих суду документів відповідач систематично допускав порушення правил співжиття у будинку позивача, погрожуючи розправою, як дружині з дітьми так і позивачу, які також підтверджуються наданими суду документами, а саме: 1) 28.12.2013 проводилася перевірка та складено письмовий висновок дільничним інспектором про те, що 22.12.2013 , близько 11 години , відповідач вчинив насильство у сімї по місцю свого проживання, яким є вул. Чапаєва, 35, у м. Корсуні-Шевченківському ( а.с. 13); 2) 30.06.2015 було складено аналогічний висновок за дії обвинуваченого за тією ж адресою, які відбулися 12.05.2015 близько 16 години ( а.с. 17), за що постановою Корсунь Шевченківського районного суду від 28.08.2015 відповідача було визнано винуватим у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП ( а.с. 18); 3) 10.07.2015 дільничним інспектором було складено аналогічний висновок про вчинене відповідачем насилля у сімї у будинку за тією ж адресою відносно дружини 04.07.2015 близько 00 годин 30 хвилин, а також і відносно позивача ( а.с. 20), за що постановою Корсунь-Шевченківського районного суду відповідач був визнаний винуватим і притягнутий до адміністративної відповідальності ( а.с. 22); 4) постановою Корсунь-Шевченківського районного суду 31.01.2014 було встановлено, що відповідач вчинив насилля у сімї, про що сам відповідач підтвердив у суді ( а.с.26-27), але суддя закрив провадження лише з тих підстав, що у протоколі неправильно вказане слово щодо насилля у сімї ( а.с. 27); 5) 25.10.2015 відповідач в черговий раз вчинив сварку з позивачем, про що підтвердив у суді та що підтверджується висновком дільничного інспектора від 31.10.2015 ( а.с. 49). Крім того, на підтвердження того, що відповідач є злісним правопорушником позивач надала ряд документів про притягнення його до адміністративної відповідальності за керування транспортними засобами у стані алкогольного спяніння та з явними ознаками алкогольного спяніння (а.с.24- 34), порушенням кримінального провадження за ч.1 ст.309 КПК України відносно відповідача ( а.с. 23), що також характеризує його, як особу, з негативної сторони. Згідно даних постанови Корсунь-Шевченківського районного суду, яка набрала законної сили, а тому, відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню, відповідач з 27.07. по 08.08.2015 перебував на стаціонарному лікуванні у Черкаській обласній психіатричній лікарні ( а.с.18), що також є як характеризуючий документ відповідача. Всі ці порушення спокою сімї відповідач підтверджував у судових засіданнях при розглдяді адмінматеріалів та підтвердив у даному судовому засіданні. Судом встановлено, що відповідач вселився і зареєструвався у даному будинку тимчасово, не як член сімї позивача, на даний час не є чоловіком дочки позивача, проживаючи у будинку позивача систематично влаштовує у сімї скандали, погрожує розправою, а систематичні заходи впливу жодних результатів не дали. Відповідно до ст.116 ЖК України якщо наймач, члени його сімї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до розяснень, даних у п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 « Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» під час вирішення справ про виселення на підставі ст.116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід керуватися тим, що під час тривалої антигромадської поведінки виселення винного може відбутися під час повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. У розумінні ч.2 ст. 64 ЖК УРСР до членів сімї належать дружина, їх діти і батьки. Тобто, відповідач до членів сімї позивача не належить. У своїй постанові, яка, відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для виконання судами України, від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11 Верховний Суд України зазначив, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом позбавлення особи права користування житловим приміщенням. Відповідач сам знявся з реєстраційного обліку з будинку позивача і визнав вимоги щодо його виселення. Таким чином, суд, на підставі визнання позову відповідачем, наданих доказів, задовольняє позов, бо такий доведений та є законним. Оскільки позов задовольняється, то суд стягує з відповідача в користь позивача судові витрату у справі, які становлять 487 грн. 20 коп., відповідно до положень ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved