Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-16 00:00:00

31.08.2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «Автомоторсгруп» про визнання договору майнового лізингу недійсним та про стягнення коштів. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 11.07.2015 року було укладено договір майнового лізингу, предметом якого є автомобіль марки «Фіат Добло [PERSON]». [PERSON] вважає, що договір не відповідає вимогам закону, тому просить визнати цей договір недійсним та стягнути з ТОВ «Автомоторсгруп» сплачене фінансування в сумі 39000 грн. В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги і просила їх задовольнити, надавши пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві. Представник відповідача в судове засідання не з'явився. Судові повістки, що були направлені на юридичну адресу відповідача, повернулися до суду з поміткою про закінчення строків зберігання. На підставі вимог ч. 5 ст. 74 ЦПК України, оскільки судовий виклик направлено відповідачу на його юридичну адресу, вважається, що відповідач повідомлений про час та місце розгляду справи належним чином. Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи суд встановив наступне. 11.07.2015 року між сторонами укладено договір майнового лізингу №505035. На підставі вищезазначеного договору відповідач зобов'язується придбати та не пізніше 120 робочих днів з дати отримання на рахунок авансового платежу і комісії передати позивачу на умовах майнового лізингу у користування предмет лізингу автомобіль марки «Фіат Добло [PERSON]» 1.6 D, а позивач зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові та інші платежі згідно з графіком. Як видно з позовних вимог, позивач просить визнати вказаний договір недійсним. Вирішуючи позов суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 202 К України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Двостороннім правочином є погоджена дія двох сторін. Частиною 1 ст. 215 ЦК встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Виходячи з положень ст. 215 ЦК України та п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Такими підставами є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.ч. 1- 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, з яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачу) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених ЦК України та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом. Відповідно до вимог ст. 230 ЦК України, правочин визнається судом недійсним, якщо одна сторона навмисно замовчує існування обставин, які мають істотне значення та можуть перешкодити вчиненню правочину. Так, істотними умовами договору лізингу є: 1) предмет лізингу; 2) строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); 3) розмір лізингових платежів; 4) інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Позивач в позовній заяві зазначає, що в договорі лізингу наявні не всі істотні умови, а саме: в договорі не зазначено істотні ознаки предмету лізингу, які впливають на його ціну. В договорі, що укладено між сторонами, дійсно не обумовлено рік випуску автомобіля та його колір. В той же час, в договорі чітко зазначено марку автомобіля, його модель та тип двигуна. В судовому засіданні представником позивача не зазначено, що позивач заявляв про необхідність досягнути згоди з приводу таких ознак предмету лізингу, як колір та рік випуску, але відповідач в цьому відмовив. Тому відсутність вищезазначених ознак предмету лізингу в договорі не впливає на законність укладеного між сторонами договору лізингу. З тексту укладеного сторонами договору вбачається, що всі істотні умови, які є обов'язковими для цього виду договору, передбачено. Позивач посилається на те, що для договору, що укладено між сторонами, нотаріальне посвідчення є обов'язковим. При цьому позивач та його представник посилаються на вимоги ч. 2 ст. 799 ЦК України, за якими договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Статтею 203 ЦК України встановлено, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Статтею 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» встановлено, що фінансовий лізинг (далі - лізинг) це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Вимоги про нотаріальне посвідчення договору лізингу Закон не передбачає. За правилами ч. 1 ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Враховуючи, що Закон України «Про фінансовий лізинг», який регулює окремі види і форми лізингу, не передбачає вимоги про нотаріальне посвідчення договору, домовленості сторін щодо нотаріального посвідчення договору не було, суд вважає, що під час укладення сторонами договору не було порушено вимог щодо його форми. Позивач просить визнати договір нікчемним. Проте, за правилами ч. 2 ст. 215 ЦК України в разі нікчемності правочину (тобто, якщо його недійсність встановлена законом) визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Лише в тому разі, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). В позовній заяві позивач також зазначає про нечесну підприємницьку практику відповідача та введення позивача в оману. Відповідно до ст. 129 Конституції України, ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Позивач не надав доказів того, що з боку відповідача мали місце дії, спрямовані на введення позивача в оману, як не надано доказів того, що мала місце нечесна підприємницька практика відповідача. Як вбачається з укладеного сторонами договору лізингу від 11.07.2015 року, в договорі змістовно та послідовно викладено дії сторін, пов'язані з його виконанням. Так, в договорі послідовно та докладно викладено всі права та обов'язки сторін, строки та умови передачі предмету лізингу, порядок користування предметом лізингу, правила нарахування лізингових платежів, наслідки за порушення умов договору. Відповідно до п. 3 ст. 3 та ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, вимог розумності\~та справедливості. Як видно з матеріалів справи, укладений договір був добровільно підписаний, а відтак, позивач погодився з усіма вказаними істотними умовами, про що свідчить його підпис на кожному аркуші договору. Посилання позивача на те, що він усвідомив всі істотні умови договору лише після його підписання, не заслуговують на увагу. Договір було підписано позивачем добровільно. Позивачем не надано доказів того, що договір було підписано із застосуванням примусу, з перешкоджанням в ознайомленні з текстом договору до його підписання. Добровільно підписавши договір, позивач висловив свою згоду з усіма умовами цього договору. Не заслуговують на увагу і доводи позивача щодо несправедливості умов договору, наявності істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Як видно із оскаржуваного договору, сторони досягнули згоди щодо всіх істотних умов, позивачу було повідомлено про всю необхідну для даного договору інформацію, а позивач добровільно погодився зі всіма умовами. Враховуючи наведене, суд вважає, що зміст оспорюваного договору відповідає вимогам, встановленим в законодавстві, при укладенні договору дотримано всіх вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а отже, немає підстав для визнання договору в цілому недійсним. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed