Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-22 00:00:00

30.06.2016 року [PERSON] звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом про стягнення індексу інфляції від не виплаченої заробітної плати, у якому просив стягнути з Державного підприємства «Чорноморсько-азовське виробничо-експлуатаційне управління морських шляхів» на користь [PERSON] суму заборгованості по сплаті заробітної плати з урахуванням індексу інфляції у сумі 127\~903, 03 грн. Позивач до судового засідання 23.03.2017 року не зявився, надав суду заяву про проведення судового засідання без його присутності. Представник відповідача до судового засідання 23.03.2017 року зявився, надав суду письмові заперечення та заяву про розгляд справи без фіксації судового процесу. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що даний позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, 11.02.2005 року Приморським районним судом м. Одеси винесено Рішення, яким задоволено позовні вимоги [PERSON] до Управління «ЧОРАЗМОРШЛЯХ» про стягнення заробітної плати в сумі 32\~537, 02 грн. У мотивувальній частині Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 лютого 2005 року, яке набрало законної сили 14.03.2005 р., встановлений факт наявності заборгованості Державного підприємства «Чорноморсько-Азовське виробничо-експлуатаційне управління морських шляхів» перед позивачем на харчування (замість добових). Після вступу рішення у законну силу позивач намагався вжити заходи щодо стягнення заборгованості , але відповідач по справі знаходився у стані банкрутства. Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку на підставі трудового договору власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу (ч. 1 ст. 94 КЗпП України, ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці»). Структура заробітної плати:основна заробітна плата. Це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми (ст. 2 Закону України «Про оплату праці»). Крім того, пунктом 3.15 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої Наказом Держкомстату України від 13.01.2004 р. №5 і зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за №114/8713, встановлено, що витрати на відрядження: добові (у повному обсязі), вартість проїзду, витрати на наймання житлового приміщення, компенсаційні виплати та добові, які виплачуються при переїзді на роботу в іншу місцевість згідно з чинним законодавством, не належать до фонду оплати праці. Таким чином, заборгованість, встановлена Рішенням суду, не є заборгованістю по заробітній платі, а відноситься до гарантій та компенсацій (ст. ст. 120, 121 КЗпП України, ст. 12 Закону України «Про оплату праці»), тому ст. 34 Закону України «Про оплату праці» не підлягає застосуванню. Відповідно, на ці відносини не поширюється Закон України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», оскільки зазначені витрати мають разовий характер (ч. 2 ст. 2 зазначеного Закону). З цих самих підстав не застосовується до цих правовідносин і Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 р. №159 (п. 3 зазначеного Порядку). До вимог про стягнення індексу інфляції відповідно до ст. 625 ЦК України встановлена загальна позовна давність тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). З 23 січня 2008 року, коли Ухвалою Господарського суду Одеської області було порушено провадження у справі №21-2/6-08-285 про банкрутство ДП «Чоразморшлях», до 29 грудня 2014 року, коли провадження у справі про банкрутство було припинено (Ухвала Господарського суду Одеської області від 18.11.2014 р., Постанова Одеського апеляційного господарського суду від 29.12.2014 р.), діяв мораторій на задоволення вимог кредиторів державного підприємства. Протягом дії мораторію не нараховується неустойка та не застосовуються інші фінансові і штрафні санкції (ч. 3 ст. 19 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом»). Перебіг позовної давності зупиняється, зокрема, у разі відстрочення виконання зобов'язання (мораторій) на підставах, встановлених законом (п. 2 ч. 1 ст. 263 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Позивач просить також стягнути грошову суму, до якої включив кошти, передбачені Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11 лютого 2005 року. Ці позивні вимоги вже були розглянуті Приморським районним судом м. Одеси. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Відповідно до ст.. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч.3 ст.213 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами. Розглянувши справу повно, всебічно, обєктивно та неупереджено, суд вважає заявлені позовні вимоги не обґрунтованими, тому вважає за можливе їх не задовольнити.

Outcome: dismissed