Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-27 00:00:00

29 вересня 2014 року [PERSON] звернулась із вищезазначеним позовом до ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс», в якому прохає суд визнати договір №009732 від 11 березня 2014 року укладений між нею та відповідачем недійсним, стягнути на її користь із відповідача 17500 грн., сплачених внаслідок укладення договору і 17 грн. 50 коп., сплачених за послуги банку, а також 5000 грн. на відшкодування моральної шкоди. [PERSON] у позові послалась на те, що вказаний договір з додатками до нього є нікчемним, оскільки за договором придбавався трактор МТЗ-892, у зв'язку з чим договір повинен був нотаріально посвідченим. Проте, всупереч закону договір укладено в простій письмовій формі. Також за умовами договору товариство залучає 50 % предмету лізингу і це відноситься до фінансових послуг, що можуть здійснюватися лише при наявності відповідної ліцензії, яку відповідач не мав, у зв'язку з чим діяв незаконно, чим, на думку позивача, порушено його право споживача. Відповідач, приховуючи інформацію про відсутність ліцензії та відсутність умов для укладення договору, проявив нечесну підприємницьку діяльність та ввів позивача в оману, оскільки при наявності достовірної інформації [PERSON] не уклала би договір. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про час і місце його проведення повідомлена належним чином (а.с.38), у відповідній письмовій заяві повідомила судові про те, що вона підтримує заявлені вимоги по тих підставах, які нею були викладені в позовній заяві, просила задовольнити її позов. Разом з тим, позивач прохала справу розглянути без її участі та не заперечувала проти заочного розгляду справи (а.с.41). Представник відповідача ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (а.с.40), причини своєї неявки суду не повідомив. Заяв про відкладення розгляду справи чи розгляд справи за його відсутності до суду не надходило. За письмової згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). Виходячи з наведеного, а також положень ч.2 ст.158 ЦПК України, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні судового засідання за відсутності осіб, які повинні брати участь у справі. У відповідності до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось через неявку у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. Суд, з'ясувавши позицію позивача у справі, викладену у письмовій заяві, дослідивши наявні в матеріалах справи дані та докази, надавши їм належну оцінку, вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав. Відповідно до положень статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини. Згідно зі ст.2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Відповідно до ч.2 ст.1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Судом встановлено, що 11 березня 2014року позивач [PERSON] уклала з «Лізингова компанія «Автофінанс» Договір фінансового лізингу № 009732 (далі -Договір лізингу) з трьома додатками до нього, предметом якого є сільськогосподарська техніка - Трактор МТЗ 892 вартістю 175000 грн. (а.с.11-27). Відповідно до пункту 1.3. Договору лізингу лізингодавець взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених Договором лізингу. Пунктами 1.7., 1.8. Договору лізингу визначено, що предмет договору передається у користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу (50% від вартості предмета лізингу), комісії за організацію та оформлення даного Договору (10% від вартості предмету лізингу) та комісії за передачу предмета лізингу (3% від вартості предмета лізингу). При цьому, лізингоодержувач має можливість сплачувати авансовий платіж впродовж 12 місяців з моменту підписання договору, платежами визначеними в додатку №1 до Договору лізингу. Авансовий платіж не може бути сплачений повністю лізингоодержувачем до сплати комісії за організацію. 11 березня 2014 року, тобто у день укладення Договору лізингу, позивач [PERSON] на виконання умов Договору лізингу сплатила ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» 17500 грн. як комісію за організацію договору та 17 грн. 50 коп. як комісію за послуги банку (а.с.7). При цьому, позивачем не було здійснено будь-яких авансових та інших платежів. В подальшому, ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс», отримавши письмову заяву [PERSON] від 14 березня 2014 року щодо розірвання Договору лізингу та повернення сплаченої комісії за організацію договору в розмірі 17500 грн. погодилось на його розірвання у добровільному порядку та вважало Договір лізингу розірваним з дня реєстрації заяви [PERSON], тобто з 17 березня 2014 року. Проте, ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» відмовив [PERSON] в поверненні сплаченої комісії за організацію договору в розмірі 17500 грн. (а.с.28,29). Позивач [PERSON], звертаючись до суду з позовом про повернення комісії за організацію договору в розмірі 17500 грн. та комісії за послуги банкув розмірі 17 грн. 50 коп., а також вимагаючи застосування наслідків нікчемного правочину, послалась на те, що нікчемність правочину обумовлена тим, що відповідач не має відповідної ліцензії на здійснення фінансових послуг та займається нечесною підприємницькою практикою, а також Договір лізингу нотаріально не посвідчений. Стаття 202 ЦК України визначає правочин як дію особи, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правомірність правочину означає, що він є юридичним фактом, який породжує ті правові наслідки, наступу яких бажають сторони і які відповідають вимогам закону. Разом з тим, надання послуг при придбанні товару за оспорюваним договором фінансового лізингу, умовами якого передбачена сплата коштів авансом від фізичної особи протягом року, а також комісії за організацію та оформлення договору, комісії за передачу предмета лізингу, містить ознаки фінансової послуги, пов'язаної з прямим та опосередкованим залученням фінансових активів від фізичних осіб. Відповідно до п.5 ч.1 ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (далі - Закон) фінансовий лізинг вважається фінансовою послугою. Згідно з ч.2 ст.5 Закону виключне право або інші обмеження щодо надання окремих фінансових послуг встановлюються законами про діяльність відповідної фінансової установи та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання ринків фінансових послуг. Можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції (ч.4 ст.5 Закону). Відповідно до ст.34 Закону діяльність, зокрема, з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватися лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Надання послуг з фінансового лізингу та порядок, якого необхідно дотримуватись при наданні цієї послуги юридичними особами - суб'єктами підприємницької діяльності, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги, визначено Положенням про надання послуг з фінансового лізингу від 22 січня 2004 року №21. ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» виконало всі вимоги, які ставляться законодавством до організацій певного роду діяльності та взята на облік в Національній комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, як фінансову установу з правом надавати послуги з фінансового лізингу. Надання таких послуг за чинним законодавством не передбачає отримання ліцензії. Положеннями ст.806 ЦК України передбачено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом (ч.3 ст.806 ЦК України). Частиною 1 статті 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Згідно ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Проте, як Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», так і Закон України «Про фінансовий лізинг» не передбачають обов'язковість нотаріального посвідчення письмового договору фінансового лізингу. Твердження позивача [PERSON] про нікчемність укладеного договору у зв'язку з недотриманням сторонами нотаріальної форми договору відповідно до вимог ч.2 ст.799 ЦК України разом із посиланням на норми ч.2 ст.806 ЦК України є безпідставними та такими, що суперечать викладеним вище вимогам закону, оскільки до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду), які містяться у параграфі 1 глави 58 ЦК України, з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. Положення про найм (оренду) транспортного засобу регулюють окремий вид цивільно-правових відносин згідно з параграфом 5 глави 58 ЦК України та до договору фінансового лізингу не застосовуються. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч.1-3,5 та ч.6 ст.203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Частиною 2 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів, умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Також, згідно з положеннями ч.1, п.7 ч.3, ч.6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Зокрема, відповідно до п. 7 ч. 3 ст. 19 цього Закону забороняються як такі, що вводять в оману, утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. З правовідносин сторін не вбачається будь-якої схеми в тому числі пірамідальної, до якої б споживач був залучений всупереч положенням закону. Такий висновок ґрунтується на головній ознаці відсутності пірамідальної схеми згідно з п. 7 ч. 3 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» - це товарність схеми, тобто передбачення надання споживачу товару в обмін на внесені ним кошти. Отже, якщо укладений сторонами правочин передбачає одержання споживачем необхідного йому товару, визначає умови (схему фінансування тощо), за яких такий товар може бути одержаний (у тому числі закріплює відповідні права та обов'язки сторін), то такий правочин не може вважатися таким, що суперечить закону. У той же час, позивач [PERSON] не надала суду належних та допустимих доказів, які підтверджували б, що відповідач ввів її в оману щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо істотних умов договору, а також що відносно неї була застосована при укладенні договору нечесна підприємницька діяльність. До того ж, [PERSON] взагалі не вказала на будь-які конкретні дії відповідача, які б підпадали під встановлені статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів» заборони. За таких обставин, посилання позивача на нікчемність укладеного Договору лізингу через його невідповідність Закону України «Про захист прав споживачів» та на те, що договір укладено без дотримання вимог закону щодо його форми та змісту не ґрунтується на матеріалах справи та чинному законодавстві. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача [PERSON]. Приймаючи рішення в частині відмови в задоволенні вимоги [PERSON] про відшкодування завданої моральної шкоди, суд бере до уваги те, що право на відшкодування такої шкоди у особи виникає внаслідок порушення її прав (частина 1 статті 23 ЦК України). Згідно ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Частиною 1 статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. З огляду на те, що судом не встановлено наявності в діях відповідача складу цивільного правопорушення, тому підстави для відшкодування моральної шкоди з нього на користь позивача [PERSON] відсутні. Таким чином, суд, перевіривши матеріали справи та наявні у них докази, прийшов до висновку про недоведеність вимог, пред'явлених [PERSON] до відповідача ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс», а тому позов задоволенню не підлягає. Оскільки позовна заява не підлягає задоволенню, а позивач [PERSON] звільнена від сплати судового збору відповідно до п.7 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», то судовий збір необхідно віднести за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed