Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-05 00:00:00

29 березня 2018 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Укрсоцбанк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. 03 серпня 2018 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Ухвалою суду від 06серпня 2018 року було відкрите провадження у справі. Ухвалою суду від 18 жовтня 2018 року підготовче провадження у справі було закрито та призначено розгляд справи по суті. Ухвалою суду від 06 листопада 2018 року здійснено процесуальну заміну позивачаз Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на його правонаступника - Акціонерне товариство «Укрсоцбанк». На обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що 29.11.2005 року між Акціонерним товариством «Укрсоцбанк» і [PERSON] був укладений кредитний договір № 1/115-5, відповідно до якого Банк надав відповідачу [PERSON] кредит в сумі 157 500,00 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 17,00% на рік,з кінцевим терміном повернення до 10.11.2012 року. В порушення умов кредитного договору, відповідач не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, в зв'язку з чим, станом на 20.06.2018 року виникла заборгованість в сумі 595 225,37 грн., яка складається з: заборгованість за кредитом - 151 875,00 грн.; заборгованість за відсотками - 385 347,86 грн., розмір інфляційних витрат за кредитом - 17 010,01 грн., розмір інфляційних витрат за відсотками - 40 992,50 грн. В зв'язку з наведеним, в позовній заяві Акціонерне товариство «Укрсоцбанк» просило суд стягнути на його користь з [PERSON] заборгованість за кредитним договором № 1/115-5 від 29.11.2005 року в сумі 595 225,37 грн., судові витрати в сумі 8 928,38 грн. Представник позивача - Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» в судове засідання не з'явився, звернувся до суду з заявою про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному, просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судове засідання не з'явилися, про місце, дату і час розгляду справи повідомлені належним. До початку судового засідання представник відповідача [PERSON] надав суду письмову заяву, згідно якої просив розглядати справу за його відсутності та відсутності відповідача, та відзив, згідно якого просив суд застосувати позовну давність та відмовити у задоволенні позовних вимог, зазначивши, що [PERSON] кредиту в розмірі 157 500,00 грн. взагалі не отримувала, жодного документу з цього приводу, в тому числі заяви № 4 не підписувала. Також зазначив, що згідно кредитного договору кінцевий термін повернення кредиту становить до 10.11.2012 року. Право звернення до суду про захист своїх прав у банка виникло з 11.11.2012 року, майже 6 років тому, в той же час, своїм правом у визначений законом строк позивач не скористався, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у задоволенні позову. Суд, дослідивши надані сторонами письмові докази, приходить до наступного. У відповідності до ст. 509 ЦК України, 1. Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. 2. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. 3. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності справедливості. Згідно до ст. 11 ЦК України, підставою для виникнення цивільних прав і обов'язків є договори. За вимогами ст.ст.527,530 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. На підставі ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно до ст. 1054 ЦК України, по кредитному договору банк надає грошові кошти позичальнику в розмірі і на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит і сплатити відсотки за його користуванням. Судом встановлено, що 29.11.2005 року між Акціонерним товариством «Укрсоцбанк» і [PERSON] був укладений кредитний договір № 1/115-5, відповідно до якого Банк надав відповідачу [PERSON] кредит в сумі 157 500,00 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 17,00% на рік,з кінцевим терміном повернення до 10.11.2012 року. Встановлено, що умови договору відповідач належним чином не виконав, у зв'язку з чим станом на 20.06.2018 року виникла заборгованість в сумі 595 225,37 грн., яка складається з: заборгованість за кредитом - 151 875,00 грн.; заборгованість за відсотками - 385 347,86 грн., розмір інфляційних витрат за кредитом - 17 010,01 грн., розмір інфляційних витрат за відсотками - 40 992,50 грн., що підтверджується довідкою-розрахунком, наданою Банком. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його не виконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Відповідач згідно вимог ч. 1 ст. 625 ЦК України, не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання, і на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, зобов'язаний сплати суму боргу. Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідач та його представник наполягають на тому, що позивачем пропущений строк позовної давності. В правовому висновку, викладеному Верховним судом України у постанові № 6-169цс14 від 29 жовтня 2014 року, зазначено, що за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно вимог ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до приписів ч. 1 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Згідно положень ч. 3 ст. 264 ЦК України, після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Також, суд враховує правовий висновок, викладений Верховним судом України у постанові № 6-240цс14 від 11 лютого 2015 року, за яким частиною першою статті 259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Відповідно до статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що укладений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідач та його представник в свою чергу наполягають на трирічному строку позовної давності та зазначили, що між відповідачем [PERSON] та Банком відсутня умова щодо продовження строку позовної давності за кредитним договором. З матеріалів справи вбачається, що кінцевий термін повернення кредиту за договором становить 10.11.2012 року, а тому, право на звернення до суду про захист своїх прав у банка виникло з 11.11.2012 року, тобто майже 6 років тому. Крім того, відповідачем здійснено останній платіж по кредиту з 16.02.2006 року, а тому, позивач не міг не знати, що відповідач почав порушувати умови кредитного договору, не сплативши черговий платіж за договором, вже починаючи з 10 березня 2006 року. В зв'язку з тим, що сторонами визначений термін повернення кредиту - 10.11.2012 року, Банк мав право вимоги за зобов'язанням в термін до 10.11.2015 року. У відповідності до позовної заяви, Акціонерне товариство «Укрсоцбанк» звернулося до суду з зазначеним позовом до [PERSON] - 03.08.2018 року, тобто, з пропуском трирічного строку позовної давності. Таким чином, позивачем пропущено визначений ст. 257 ЦК України трирічний строк давності щодо позовних вимог про стягнення заборгованості за основним зобов'язанням. Згідно із ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Суд не вбачає поважних причин пропущення строку позовної давності, позивач на такі поважні причини не посилається, а відповідач наполягає на застосуванні наслідків пропущення строку позовної давності. За наведених обставин, на підставі ч. 4 ст. 267 ЦК України, у задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі. У зв'язку з тим, що в задоволенні позовних вимог відмовлено, понесені позивачем судові витрати у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, розподілу між сторонами не підлягають. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed