Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-19 00:00:00

29 липня 2011 року до Приморського районного суду м. Одеси звернувся [PERSON] із позовною заявою про визнання договору дарування однокімнатної квартири [ADDRESS], укладеного 02 червня 2011 року між ним та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], котрий зареєстровано в реєстрі за №755 - недійсним. Заочним рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 грудня 2011 року позовні вимоги [PERSON] задоволено. Договір дарування однокімнатної квартири [ADDRESS] визнано недійсним. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 20 квітня 2012 року заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення залишено без задоволення. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 14 вересня 2012 року відмовлено у задоволенні апеляційної скарги [PERSON] на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси. 13 березня 2013 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу [PERSON] задоволено. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02.12.2011 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 14.09.2012 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Підставою скасування вказаних рішень було посилання на матеріальні норми, котрі є різними за своєю правовою природою, як то вчинення правочину в наслідок помилки та вчинення удаваного правочину, так як кожна із них є підставою для пред'явлення позову про визнання правочину недійсним. 15 квітня 2013 року вказану справу прийнято суддею Приморського районного суду м. Одеси до свого провадження. 11 липня 2013 року до Приморського районного суду м. Одеси представником правонаступника позивача - [PERSON] було подано уточнену позовну заяву з проханням поновити строк позовної давності зі скороченого на більш тривалий щодо розірвання договору дарування, визнати договір дарування квартири [ADDRESS] , укладеного між [PERSON] та [PERSON] недійсним, здійсненого у результаті омани та виселити [PERSON] та її неповнолітнього сина [PERSON] із даної квартири. В обґрунтування уточнених позовних вимог правонаступник позивача зазначила, що при житті [PERSON] маючи на руках заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 грудня 2012 року про визнання договору дарування укладеного між ним та [PERSON] недійсним, 31 березня 2012 року склав нотаріально посвідчений заповіт на нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] на користь [PERSON] Крім цього правонаступник позивача та її представник вказують, що фактично [PERSON] запропонував [PERSON] оформити на неї заповіт. Довіряючи [PERSON], [PERSON] являючись людиною похилого віку, з онкозахворюванням, юридично не освідомивши не уважно слухав нотаріуса та погодився з [PERSON] на укладення договору дарування. Доказами, що договір дарування являє собою удавану угоду та метою [PERSON] є захват квартири, підтверджуються її подальшими діями насильне увезення [PERSON] в Роздільнянську лікарню. [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті, [PERSON] 29 квітня 2012 року подала заяву про прийняття спадщини, що було зареєстровано в реєстрі №52749496, спадкова справа №3/2012. Ухвалою суду від 03 жовтня 2013 року до участі у справі в якості правонаступника позивача було залучено [PERSON] ( а.с. 187). В ході розгляду справи до участі у справі в якості третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору, було залучено прокуратуру Приморського району м. Одеси та орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради в інтересах неповнолітнього [PERSON], а також приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу [PERSON], Приморський РВ ОМУ УМВС України в Одеській області. У судовому засіданні правонаступник позивача [PERSON] та її представник позов підтримали в повному обсязі, наполягали на його задоволенні з підстав викладених в уточненій позовній заяві від 11 липня 2013 року. Відповідачка та її представник позов не визнали, вважають, що правонаступником позивача та її представником не доведено суду, що вчинення правочину під впливом помилки та обману є необґрунтованими та не знаходить свого підтвердження в матеріалах справи. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Також представник відповідачки зазначив, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Крім цього зазначили, що в уточненій позовній заяві представником правонаступника не було враховано вимог ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 березня 2013 року, щодо посилання на матеріальні норми, котрі є різними за своєю правовою природою, як то вчинення правочину в наслідок помилки та вчинення удаваного правочину, так як кожна із них є підставою для пред'явлення позову про визнання правочину недійсним. Хоча представник правонаступника позивача в тексті уточненої позовної заяви від 11 липня 2013 року посилається на удавану угоду з метою захвату квартири, проте керується нормами законодавства щодо вчинення правочину під впливом помилки та обману. Просили в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Третя особа без самостійних вимог приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу [PERSON] в судовому засіданні надала пояснення, що 02 червня 2011 року нею дійсно було посвідчено договір дарування однокімнатної квартири [ADDRESS]. У відповідності до умов договору [PERSON] подарував [PERSON] однокімнатну квартиру, при цьому нею було перевірено дієздатність сторін. Встановлено волевиявлення дарувальника, його свідомість щодо відчуження квартири шляхом укладення договору дарування квартири, а не будь-якого іншого договору. Також нею було роз'яснено правові наслідки укладення правочину, а також вимоги ст. ст. 229-231 ЦК України, які передбачають майнову відповідальність сторони договору за вчинення договору в результаті недбальства, під впливом обману та під впливом насильства. Зміст ст. ст. 203, 717-728 ЦК України сторонам також було роз'яснено. [PERSON] власноручно було підписано даний договір та він погодився із даним текстом договору. Просила суд у задоволенні позову відмовити. Представник прокуратури Приморського району м. Одеси позов не визнала та пояснила, що в разі задоволення позовних вимог будуть порушені права неповнолітньої дитини. Представник третьої особи - органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради в судове засідання не з'явилася, про час та місце судового засідання повідомлялась належним чином, до суду надала заяву про розгляд справи у її відсутність. Просила розглянути справу із врахуванням інтересів неповнолітнього [PERSON]. Представник Приморського РВ ОМУ УМВС України в Одеській області у судове засідання не з'явився, про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, причин своєї неявки суду не повідомив. Сторони не заперечували, щодо розгляду справи за відсутності представника Приморського РВ ОМУ УМВС України в Одеській області. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, в межах заявлених позовних вимог, вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що квартира за [ADDRESS] , належала на праві приватної власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства міськвиконкому Одеської міської ради 22 вересня 1995 року на підставі розпорядження органу приватизації від 22вересня 1995 року №63320. 02 червня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за №755. Згідно п.1 вказаного договору [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла в дар квартиру. Згідно п.7 того ж договору сторони стверджували, що цей договір не є фіктивним, удаваним і відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки. Після укладення договору дарування, [PERSON] проживав у подарованій ним квартирі, до моменту смерті. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджено свідоцтвом про смерть, виданого 17 квітня 2012 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Одеського міського управління юстиції. Відповідно до ст. 37 ЦПК України у випадку смерті фізичної особи до участі у справі залучається правонаступник відповідної сторони на будь-якій стадії процесу, якщо рішення може вплинути на їх права й обов'язки. Отже процесуальне правонаступництво - це заміна сторони або третьої особи (право попередника) іншою особою (правонаступником) у зв'язку із вибуттям із процесу суб'єкта спірного або встановленого рішенням суду правовідношення, за якої до правонаступника переходять усі процесуальні права та обов'язки право попередника і він продовжує в цивільному судочинстві участь останнього. При цьому провадження у справі не зупиняється. Це пояснюється тим, що всі дії, вчинені в процесі правопопередником, обов'язкові для правонаступника в такій самій мірі, в якій вони були обов'язкові для правопопередника. Правонаступник продовжує брати участь у справі правопопередника, а тому процес продовжується. А відтак суд не вважає, що правонаступником позивача пропущено строк спеціальної позовної давності, котрий застосовується до вимог про розірвання договору дарування. Відповідно до ст. 717, ч. 2 ст. 719 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Як зазначено в п. 8 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним» від 6 листопада 2009 року, відповідно до ч. 1 статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», згідно ст.ст. 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК України) мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Отже, доказуванню підлягає наявність помилки [PERSON] у розумінні правочину, його наслідків, прав і обов`язків сторін. Із договору дарування квартири від 02 червня 2011 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] вбачається, що він підписаний власноруч дарувальником та обдаровуваною, посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] Зі змісту пункту 6 зазначеного договору вбачається, що вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків правочину, що укладався між сторонами договору, норми ст.ст. 229-231, 717-728 ЦК України, роз'яснені їм нотаріусом. При цьому сторони договору стверджували ( п. 7 Договору ), що цей договір не є фіктивним, удаваним і відповідає дійсним намірам сторін. Згідно із ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 ЦК України), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов'язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення (п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). Позивач, як сторона, повинен довести наявність умислу з боку відповідача, істотність значення обставин, щодо яких його введено до омани щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін. Обов'язок доказування зазначених обставин, за законом покладається саме на сторону договору, яку обманули. Проте, як вбачається зі свідоцтва про смерть дарувальник [PERSON] помер [INFO]. Позивач [PERSON] не приймав участі у судових засіданнях та не надав, як сторона по справі пояснень щодо мотивів та підстав звернення до суду, а також чи це є дійсно його волевиявленням. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Наведене свідчить, що укладений 16 квітня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] договір дарування містить всі необхідні істотні умови, визначені ст. ст. 718-728 ЦК України. Волевиявлення при укладенні договору [PERSON] було вільним і відповідало його внутрішній волі, він міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. [PERSON] бажав укласти саме договір дарування квартири, а не договір довічного утримання, або заповіт, про що вказує правонаступник позивача та її представник. Зазначене підтвердила приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу [PERSON], яка посвідчувала договір дарування, а також свідок [PERSON] , котрий підтвердив свідомість та волевиявлення [PERSON] на укладення договору дарування і саме договору дарування, а не будь-якого іншого правочину Отже, жодних достовірних доказів про те, що договір дарування квартири від 02 червня 2011 року укладено внаслідок помилки або ж відповідач при укладанні договору дарування ввела в оману [PERSON] судом не здобуто. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що договір дарування спірної квартири було укладено внаслідок помилки чи обману, не підтвердили це і у судовому засіданні допитані свідки, так як вони не були присутнім під час укладення договору дарування, а ті свідчення котрі давалися ними під час судових засідань стосувалися фактів та подій, свідками яких вони були вже після укладення оспорюваного правочину або ж факти їм стали відомі від інших осіб, а відтак суд ставиться до таких свідчень критично. У відповідності до ст. 63 ЦПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. З цього можна зробити висновок, що обставини, про які свідок дає показання, повинні бути відомі йому особисто. Тому, показання свідка з чужих слів не допускаються взагалі, а не лише тоді, коли він не може назвати джерела. Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у пункті 27 постанови Пленуму «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» виходячи зі змісту ст. 59 ЦПК України та з урахуванням положень частини 1 ст. 218 ЦК України не може стверджуватися показаннями свідків наявність правовідносин, що виникають з правочинів, для яких законом встановлено письмову форму. Всупереч ч. 3 ст. 10, ст. ст. 57- 60 ЦПК України правонаступник позивача та її представником не надано належних і переконливих доказів, які б свідчили, що договір дарування вчинений під впливом обману, зокрема судом не встановлено у [PERSON] умислу ввести в оману [PERSON], щоб спонукати його до укладення правочину, що є обов'язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України. Крім цього посилання правонаступник позивача, що [PERSON] помилявся щодо характеру самої нотаріальної дії, вважаючи, що оформляє заповіт, не підтверджено будь-якими доказами, напроти, спростовується наведеними вище поясненнями приватного нотаріуса [PERSON] Згідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких обставин суд вважає, що відсутні правові підстави для визнання недійсним внаслідок укладення під впливом обману чи помилки договору дарування квартири за [ADDRESS], укладеного між [PERSON] та [PERSON] 02 червня 2011 року, а тому в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Outcome: dismissed