Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-27 00:00:00

30.07.2019 року позивач звернуся до суду з позовними вимогами, які клопотанням від 18.06.2020 року (а.с. 140) збільшив та просить: - стягнути з Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу у зв`язку із незаконним звільненням з посади головного фахівця Ізмаїльської регіональної філії Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків за період з 14.02.2018 року по 11.06.2019 року в сумі 138105 грн; - стягнути з Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за час затримки виконання рішення Подільського районного суду м. Києва від 13.09.2018 року по справі №758/2414/18 та постанови Київського апеляційного суду у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ від 12 червня 2019 року по справі №758/2414/18, за період з 12.06.2019 року по 10.07.2019 року в сумі 7951, 50 грн.; - стягнути з Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 100\~000 грн. Свої вимоги позивач мотивує тим, що Інспекція з питань підготовки та дипломування моряків, відповідно до Положення про Інспекцію з питань підготовки та дипломування моряків, затвердженого наказом Міністерства транспорту України від 17.10.2001 року № 693, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 02.11.2001 року за № 928/6119 (зі змінами), є державною організацією, заснованою на державній власності, і належить до сфери управління Міністерства інфраструктури України. Згідно із Положенням про регіональну філію Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків N9 В-5-1-1, затвердженим начальником Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків М. Пересадою 29.12.2017 року, філії розташовуються в містах Одесі, Маріуполі, Ізмаїлі, Херсоні. Наказом Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків N9273/K від 14.12.2017 року позивача переведено з 02.01.2018 року на посаду головного фахівця Ізмаїльської регіональної філії з посадовим окладом відповідно до штатного розпису. Відповідно до протоколу №91 засідання профспілкового комітету Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків, позивача виключено із членів профспілкової організації Інспекції за його бажанням. Наказом Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків від 13.02.2018 року № 54/к позивача було звільнено з займаної посади згідно п. З ч. 1 ст. 40 КЗпП України, на підставі акту проведення перевірки від 09.02.2018 року та зроблений відповідний запис у трудовій книжці. Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 13.09.2018 року по справі № 758/2414/18, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ від 12.06.2019 року (провадження № 22-ц/824/2337/2019) скасовано зазначений наказ начальника Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків від 13.02.2018 року за № 54/к та позивача поновлено на раніше займаній посаді головного фахівця Ізмаїльської регіональної філії Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків з 13.02.2018 року. При прийнятті рішення Подільським районним судом м. Києва від 13.09.2018 року по справі № 758/2414/18 не допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та не стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу. Постанова Київського апеляційного суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ від 12.06.2019 року (провадження № 22-ц/824/2337/2019) набрала законної сили з дня її прийняття, тобто 12.06.2019 року. 13.06.2019 року позивачем направлено відповідачу заяву про поновлення на роботі згідно зазначених рішень судів та 18.06.2019 року заява отримана відповідачем.13.06.2019, 24.06.2019, 25.06.2019, 26.06.2019, 27.06.2019, 01.07.2019 та 02.07.2019 року позивач направляє відповідачу листи про можливість приступити до виконання посадових обов`язків, які отримані відповідачем. 08.07.2019 року на зазначені листи надана відповідь, яку отримано позивачем 09.07.2019 року, про необхідність виконання вимог ч.ч. 2,3 ст. 24 КЗпП України. 10.07.2019 року відповідачем винесено наказ № 91/к яким: скасовано наказ Інспекції від 13.02.2018 року № 54/к «Про звільнення»; поновлено позивача на посаді головного фахівця Ізмаїльської регіональної філії Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків з 13.02.2018 року. Як підставу винесення наказу зазначено рішення Подільського районного суду м. Києва від 13.09.2018 \~ \~ \~ \~року по справі № 758/2414/18 та постанову Київського апеляційного суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ від 12 червня 2019 року по справі № 758/2414/18. 10.07.2019 року позивачу вручений наказ № 91/к від 10.07.2019 року та зроблений відповідний запис у трудовій книжці. 12.07.2019 року позивачем направлено лист відповідачу від 11.07.2019 року з вимогою здійснити виплату заробітної плати за період з 13.02.2018 року по 10.07.2019 року згідно займаної посади на час звільнення. Після звільнення, тобто з 13.02.2018 року по час поновлення його на раніше займаній посаді, тобто по 10.07.2019 року, позивач ніде не працював, допомогу по тимчасовій непрацездатності не отримував, іншого заробітку не мав. Період з 13.02.2018 року по 11.06.2019 року є вимушеним прогулом позивача в зв`язку з незаконним звільненням в розумінні положень ч.ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП України, що встановлено рішенням Подільського районного суду м. Києва від 13.09.2018 року по справі № 758/2414/18 та постановою Київського апеляційного суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ від 12 червня 2019 року по справі №9 758/2414/18. Період з 12.06.2019 року по 10.07.2019 року є періодом, в розумінні положень ст. 236 КЗпП України, тобто періодом затримки відповідачем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого, що обумовлено вимогою негайного виконання рішення суду, що набрало законної сили після прийняття постанови апеляційним судом. Загалом, період, що розглядається, та за який підлягає виплаті середній заробіток, розраховується з 13.02.2018 року, тобто звільнення, та по 10.07.2019 року, тобто фактичного виконання рішення суду шляхом винесення 10.07.2019 року наказу № 91/к про поновлення на роботу. Позивач має право на виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Зокрема, безумовно підлягає виплаті середній заробіток за один рік вимушеного прогулу, тобто з 13.02.2018 року по 14.02.2019 року, у складі усього періоду вимушеного прогулу, в зв`язку з незаконним звільненням. Оплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу понад один рік, провадиться за умови, що заява про поновлення на роботі розглядалась більше одного року і в цьому не було вини працівника. В даному випадку, питання про поновлення на роботі вирішувалося в судовому порядку в рамках цивільної справи № 758/2414/18. Позивач звернувся до Подільського районного суду м. Києва з відповідною позовною заявою про визнання звільнення з роботи незаконним, скасування наказу про звільнення та поновлення на займаній посаді 26.02.2018 року. Тобто, позивач, без зволікань, звернувся до суду в межах місячного строку позовної давності, зважаючи на необхідність надання правової допомоги та часу для звернення до суду з належним чином оформленою заявою по суті спору. Справа № 758/2414/18 розглянута Подільським районним судом м. Києва та винесене рішення 13.09.2018 року, тобто в межах річного строку вимушеного прогулу. Справа № 758/2414/18 розглянута в суді першої інстанції в присутності представника відповідача, тобто відповідачу було достеменно відомо про прийняте рішення та виготовлення повного тексту зазначеного рішення 21.09.2018 року. Рішення по справі № 758/2414/18 отримане представником відповідача 16.10.2018 року та оскаржене 15,11.2018 року, фактично через два місяці після проголошення. 21.01.2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ закінчив підготовку справи № 758/2414/18 до апеляційного розгляду та призначив справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 06.03.2019 року. Справа № 758/2414/18 розглянута Київським апеляційним судом у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ 12.06.2019 року, в присутності представника відповідача, тобто відповідачу було достеменно відомо про прийняте рішення, однак позивача не поновлено на роботі негайно з моменту набрання постанови законної сили. При цьому, в діях позивача відсутня вина з приводу розгляду заяви про поновлення на роботі більше одного року в судах першої та другої інстанції при зазначених обставинах, зокрема неявка на виклик суду, вчинення інших дії по зволіканню розгляду справи. 13.06.2019 року позивач звернувся до відповідача за поновленням на роботі, в подальшому неодноразово вчиняв дії щодо цього та лише 10.07.2019 року позивача фактично поновлено на роботі чим виконано рішення суду. При цьому, в діях позивача відсутня вина з приводу затримки поновлення його на роботі в період з 12.06.2019 року по 10.07.2019 року, оскільки зволікань з його сторони не було. Таким чином, позивач має право на виплату середнього заробітку за час затримки відповідачем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого, а саме за період з 13.02.2018 року по 10.07.2019 року. Загальна сума заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу в період з 13.02.2018 року по 10.07,2019 року, визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи, при цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Моральна шкода заподіяна наступним: незаконним звільненням позивача, чим прямо порушене конституційне право на труд, право заробляти собі на життя працею і своєчасно одержувати винагороду за працю в період з 13.02.2018 p. (звільнення) та до винесення судом рішення про поновлення на роботі 12.06.2019 року; невиконанням рішення суду про поновлення на роботі в період з 12.06.2019 року по 10.07.2019 року, чим прямо порушене конституційне право на труд, право заробляти собі на життя працею і своєчасно одержувати винагороду за працю при поновлення такого порушеного права судом, тобто при затримці виконання відповідачем рішення про поновлення позивача на роботі за наявності на те законних підстав для негайного виконання такого рішення (ст.ст. 235, 236 КЗпП України); порушенням права позивача на отримання середнього заробітку за період вимушеного прогулу (з 13.02.2018 року по 11.06.2019 року), як безпосередньо після винесення судом рішення про поновлення на роботі так і після його фактичного поновленні на роботі та до теперішнього часу, тобто при затримці сплати відповідачем середнього заробітку за час вимушеного прогулу при наявності на те законних підстав для негайного виконання такого рішення (ст. 235 КЗпП України); порушенням права позивача на отримання заробітної плати, що мало місце після винесення судом рішення про його поновленні на роботі 12.06.2019 року та до фактичного поновлення на роботі 10.07.2019 року наказом № 91/к, тобто при затримці виконання відповідачем рішення про поновлення позивача на роботі за наявності на те законних підстав для негайного виконання такого рішення (ч. 1 ст. 235 КЗпП України); порушенням права позивача на отримання середнього заробітку за весь період як вимушеного прогулу так і затримці виконання рішення про поновленні на роботі (з 13.02.2018 року по 10.07.2019 року) після його фактичного поновленні на роботі 10.07.2019 року наказом № 91/к та до теперішнього часу, тобто при затримці сплати відповідачем середнього заробітку за наявності на те законних підстав (ст.ст. 235, 236 КЗпП України). Незаконне звільнення, зволікання з негайним виконанням рішення суду про поновлення на роботі, зволікання з негайною сплатою середнього заробітку як за час вимушеного прогулу так і за час невиконання рішення суду про поновлення на роботі задає позивачу моральних страждань як працездатній особі з фаховою освітою та професіональними навичками. Протиправні дії відповідача призвели до втрати нормальних життєвих зав`язків і вимагали від останнього додаткових зусиль для організації свого життя, оскільки в очах рідних, колег по роботі та знайомих позивач перестав бути фахівцем за здобутою ним освітою, фактично позивача зробили порушником трудового законодавства та внутрішнього розпорядку організації, що нівелює усі зусилля на здобуття фаху та ділової репутації саме як добросовісного та фахового працівника який займає керуючу посаду та якому на місці довірено виконання функцій від імені Інспекції. На час незаконного звільнення позивач утримував повнолітнього сина який навчається, однак невиплата заробітної плати у зазначений період обумовило неможливість надання такої допомоги сину у навчанні, що негативно відображалося на позивачеві та призводило до маральних страждань та порушення сталого способу життя та сімейних стосунків. Задля відновлення свого порушеного права позивач був вимушений докладати зусиль, звертатися до суду у м. Києві на значній відстані від місця свого мешкання, витрачати на це кошти та значний час. Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 02.08.2019 року відкрито провадження по справі. 04.09.2019 року начальником Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків Полянським Ю.О. надано відзив на позовну заяву (а.с. 56), згідно якого відповідач заперечує щодо наведених позивачем у позовній заяві обставин та правових підстав позову, а також відповідач не погоджується, із посиланням на відповідні докази та норми права з нижченаведених обставин. Стосовно виплати заробітної плати за час вимушено прогулу в період з 13.02.2018 року по 10.07.2019 року повідомляє наступне. Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 13.09.2018року (справа № 3758/2414/18) [PERSON] було поновлено на посаді головного фахівця Ізмаїльської регіональної філії Інспекції з 13.02.2019року постановою Київського апеляційного суду від 12.06.2019 року, рішення Подільського районного суду від 13.09.2019 року залишено без змін, а суд апеляційної інстанції залишив апеляційну скаргу Інспекції без задоволення. Позивач, під час розгляду вищезазначеної справи не заявляв вимог про стягнення з Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Заявник декілька разів звертався у телефонному режимі до працівників відділу кадрів та юридичного відділу, яким йому було надано роз`яснення щодо процедури поновлення на роботі, А саме, наголошено на тому, що йому потрібно прибути до відділу кадрів Інспекції, надати трудову книжку та особисто ознайомитися під підпис з наказом про поновлення на роботі. Такі вимоги передбачені діючим законодавством України, а саме частиною 2 та частиною З статті 24 КЗпП України, в яких зазначено, що при укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи. Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На думку відповідача, позивач умисно ухилявся від процедури поновлення на роботі, про що було складено відповідні Акти, а саме Акт №05 від 13.06.2019 року, Акт №06 від 14.06.2019 року, Акт №07 від 21.06.2019 року, Акт №08 від 08.07.2019 року Також листом від 08.07.2019 року №1/4-617/02-Б-85, Б-80, Б-79, Б-78, 6-77, Б-86/19 на поштову адресу позивача вже було направлено листа про необхідність прибути до відділу кадрів Інспекції, надати трудову книжку та особисто ознайомитися під підпис з наказом про поновлення на роботі. Вже після направлення вищезазначеного листа. Позивач тільки 10.07.2019 року прибув до Інспекції. Після чого. Наказом №91/к від 10.07.2019 року Позивача було поновлено на посаді головного фахівця Ізмаїльської регіональної філії Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків з 13.02.2018 року, про що його було ознайомлено особисто під підпис. Також було скасовано запис про звільнення у наданій позивачем трудовій книжці, та зроблено новий запис про поновлення на роботі. Частиною другою статті 235 КЗпП України визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Отже, вимушений прогул визначається як період часу, з якого почалось порушення трудових прав працівника їх незаконне звільнення або переведення на іншу роботу, неправильне зазначення формулювання причин звільнення або затримки видачі трудової книжки при звільненні) до моменту поновлення таких прав, тобто ухвалення рішення про поновлення працівника на роботі, чи визнання судом факту того, що неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника. У зв`язку з тим, що позивач при розгляді судом справи про поновлення на роботі, не заявляв вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, тому можна дійти висновку, що він навмисно збільшував строки, які впливають на розмір середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу. Також відповідно даним бухгалтерського обліку з позивачем при збільнені було проведено повний розрахунок по заробітній платі та всіх інших платежах, у тому числі сплачено компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 18021,21грн. Тому період, який заявляє позивач у своїй позовній заяві про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, підлягає частковому задоволенню. Стосовно стягнення моральної шкоди у розмірі 100 000,00грн. представник відповідача зазначає, що саме до компетенції судів належить визначення розміру нематеріальної шкоди, завданої фізичним або юридичним особам. Позовні вимоги про стягнення 100 000,00грн. задоволенню не підлягають оскільки жодних належних та допустимих доказів, що незаконним звільненням було порушено нормальний спосіб життя, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя та призвело до значних моральних страждань чи погіршення стану здоров`я. Позивачем не подано, та не доведено факту заподіяння йому неправомірними діями відповідача моральної шкоди. Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 17.12.2019 року закрито підготовче провадження у справі та призначити справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні. 17.02.2020 року представником Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків Резнічук С.В. надано додаткові пояснення (а.с. 112), згідно яких останній зазначає, що при прийнятті рішення Подільським районним судом м. Києва від 13.09.2018 року по справ № 758/2414/18 не допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі. Також позивачем не заявлялась вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. З позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивач звернувся лише 30.07.2019 року. Частиною першою статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - у місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. За змістом частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Правова природа строку звернення до суду дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого особа може звернутися до суду з позовом, обумовлена передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права. Забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а від судів вимагається дотримуватися встановлених законом правил при прийнятті процесуальних рішень. [PERSON] дізнався про порушення свого права в день звільнення, тобто 13.02.2018 року. Після чого в місячний строк, а саме 26.02.2018 року звернувся до суду з позовом до Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків, про визнання звільнення з роботи незаконним, скасування наказу про звільнення та поновлення на займаній посаді. Однак, з невідомих відповідачу причин, в рамках даного позову не було заявлено вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Позивач мав змогу але не скористався передбаченим законом способом захисту порушеного як він вважає права та пропустив передбачений тримісячний строк. Встановивши, що позивач лише у липні 2019 року звернувся до суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог, у зв`язку із істотним терміном пропуску працівником строку звернення до суду. 18.06.2020 року представником позивача заявлено клопотання про визнання поважними причин пропущення позовної давності та поновлення строку звернення до суду (а.с. 141), мотивуючи тим, що перебіг строку позовної давності звернення до суду з позовною вимогою про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу починається з 14.02.2018 року. Позивач 26.02.2018 року звернувся до Подільського районного суду м. Києва з позовною заявою про визнання звільнення з роботи незаконним, скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі (справа №758/2414/18). Рішення по справі №758/2414/18 прийнято 13.09.2018 року та оскаржено в апеляційному порядку. 12.06.2019 року справу розглянуто Київським апеляційним судом у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ. 30.07.2019 року позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, щодо якої застосовується тримісячний строк позовної давності. Таким чином, 26.02.2018 року та 30.07.2019 року позивач звернувся до суду з окремими позовними вимогами, на які він мав право. Тобто, зверненням до суду 26.02.2018 року, переривається строк позовної давності за вимогою про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та перебіг позовної давності почався заново саме для останньої вимоги. 28.08.2020 року представником відповідача до суду надано заперечення на клопотання про поновлення строку звернення до суду (а.с. 156) та заяву про застосування строку позовної давності (а.с. 158), згідно якої просить відмовити в задоволенні позовних вимог, у зв`язку із пропуском строку позовної давності. Представник позивача в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі та наполягав на їх задоволенні та просив задовольнити клопотання про визнання поважними причин пропущення строків позовної давності та поновити строк звернення до суду. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, зазначив, що позивачем не наведено обґрунтувань для поновлення строку позовної давності. Вислухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України - здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Пунктом 1 частини 2 статті 16 ЦК України визначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України - кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. В судовому засіданні встановлено, що наказом Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків від 13.02.2018 року № 54/к [PERSON] було звільнено з займаної посади згідно п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, на підставі акту проведення перевірки від 09.02.2018 року (а.с. 23). Крім того, встановлено, з вищевказаним наказом [PERSON] ознайомлений 13.02.2018 року, про що свідчить його власний підпис на копії наказу, долученій до матеріалів справи. Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 13.09.2018 року (справа № 3758/2414/18) [PERSON] було скасовано наказ начальника Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків від 13.02.2018 року № 54/к та поновлено на посаді головного фахівця Ізмаїльської регіональної філії Інспекції з 13.02.2018 року (а.с.31-35). Постановою Київського апеляційного суду від 12.06.2019 року, рішення Подільського районного суду від 13.09.2018 року залишено без змін (а.с. 37-41). 10.07.2019 року Інспекцією з питань підготовки та дипломування моряків винесено наказ № 91/к яким: скасовано наказ Інспекції від 13.02.2018 року № 54/к «Про звільнення» та поновлено [PERSON] на посаді головного фахівця Ізмаїльської регіональної філії Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків з 13.02.2018 року (а.с. 29). 10.07.2019 року позивачу вручений наказ № 91/к від 10.07.2019 року та зроблений відповідний запис у трудовій книжці, що підтверджено копією трудової книжки [NUMBER] наявною в матеріалах справи (а.с. 47). Згідно довідки Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків про середньомісячну заробітну плату, середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 418,50 грн. (а.с. 92). Відповідно до довідки Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків кількість робочих днів за період з 14.02.2018 року по 10.07.2019 року у Ізмаїльській регіональній філії Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків дорівнює 349. В період з 14.02.2018 року по 11.06.2019 року кількість робочих днів складає:\~330. Таким чином, розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 14.02.2018 року по 11.06.2019 року складає: 330 днів х 418, 50 грн. = 138105 грн. Стосовно клопотання представника про визнання поважними причин пропущення строків позовної давності та поновлення строку звернення до суду, суд прийшов до наступного висновку. Так, частиною другою статті 235 Кодексу законів про працю України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Частиною першою статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - у місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. За змістом частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Правова природа строку звернення до суду дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого особа може звернутися до суду з позовом, обумовлена передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права. Забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а від судів вимагається дотримуватися встановлених законом правил при прийнятті процесуальних рішень. Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно зі статтею 1 Конвенції про захист заробітної плати № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Трудовий договір повинен укладатись, як правило, у письмовій формі (частина перша статті 24 КЗпП України) або оформлюватись наказом чи розпорядженням роботодавця (частина третя статті 24 КЗпП України). Припинення та розірвання трудового договору пов`язано зі звільненням працівника. З огляду на зазначене, якщо працівник був незаконно звільнений, трудовий договір з ним був незаконно припинений роботодавцем в односторонньому порядку. Виплати, які мають бути здійснені роботодавцем на користь незаконно звільненого працівника, у тому числі середній заробіток за час вимушеного прогулу або різниця у заробітку за час виконання нежчеоплачуваної роботи, не можуть вважатись заробітною платою та не витікають із трудового договору як підстави для виплат. Ці виплати не можуть кваліфікуватись як плата за виконану роботу. Ураховуючи викладене, виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу (частина друга статті 235 КЗпП України) не є різновидом оплати праці та елементом структури заробітної плати. Отже, за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час вимушеного прогулу за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час вимушеного прогулу не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Вказаний правовий висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30\~січня 2019\~рокуу справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18), номер рішення в ЄДРСР 79684987. В судовому засіданні встановлено, що з наказом Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків від 13.02.2018 року № 54/к [PERSON] ознайомлений 13.02.2018 року. Таким чином, строк звернення [PERSON] до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу розпочався 14.02.2018 року та сплинув 14.05.2018 року. Клопотання представника позивача про поновлення пропущено строку звернення до суду аргументовано тим, що строк було перервано, а саме: 26.02.2018 року та 30.07.2019 року позивач звернувся до суду з окремими позовними вимогами, на які він мав право. Тобто, зверненням до суду 26.02.2018 року, переривається строк позовної давності за вимогою про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та перебіг позовної давності почався заново саме для останньої вимоги. На рахунок цього слід зазначити, що у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 758/9773/15-ц, номер рішення в ЄДРСР 67858211 вказано, що «установлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються. Відповідно до статті 234 КЗпП у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку». Таким чином, спростовується твердження представника позивача, що строк позовної давності за вимогою про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу переривався. Разом з тим, позивачем не надано доказів поважності причин пропуску передбаченого законом трьохмісячного строку звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у зв`язку із чим, в задоволенні клопотання представника [PERSON] про визнання поважними причин пропущення строків позовної давності та поновлення строку звернення до суду необхідно відмовити. Відповідно до рішення Конституційного Суду України № 4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку із статтями117, 237-1 КЗпП України за статтею 47 КЗпП України в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116,117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. З викладено слідує, що позовну вимогу про стягнення з Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків на користь [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку із незаконним звільненням з посади головного фахівця Ізмаїльської регіональної філії Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків за період з 14.02.2018 року по 11.06.2019 року в сумі 138105 гривень, заявлено 30.07.2019 року, тобто з пропуском трьохмісячного строку. За таких обставин, у зв`язку\~з пропуском строку позовної давності, не підлягає задоволенню вимога позивача про стягнення з Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу у зв`язку із незаконним звільненням з посади головного фіхівця Ізмаїльської регіональної філії Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків за період з 14.02.2018 року по 11.06.2019 року в сумі 138105 грн. В судовому засіданні встановлено, що постанова Київського апеляційного суду від 12.06.2019 року, якою залишено в силі рішення Подільського районного суду м. Києва від 13.09.2018 року про визнання звільнення з роботи незаконним, скасування наказу про звільнення та поновлення на займаній посаді, набрала чинності 12.06.2019 року, відповідно до вимог ст. 384 ЦПК України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом. Судові рішення не можуть бути переглянуті іншими органами чи особами поза межами судочинства (частини друга, четверта, сьома статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Відповідно до статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника підлягає негайному виконанню. Обов`язковість рішення суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства, а тому судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням. Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків. Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у необхідності видання наказу про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від його подальшого оскарження. Виконання рішення вважається закінченим з дати видачі відповідного наказу або розпорядження власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, який прийняв незаконне рішення про звільнення працівника. Відповідно до статті 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі є саме невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі після проголошення судового рішення. Зазначений правовий\~висновок викладено\~у постанові\~Верховного Суду\~України від\~01\~липня 2015\~року у\~справі №\~6-435цс15, номер рішення в ЄДРСР 46702126. В судовому засіданні встановлено, що наказ Інспекції № 91/к яким скасовано наказ Інспекції від 13.02.2018 року № 54/к «Про звільнення» та поновлено [PERSON] на посаді головного фахівця Ізмаїльської регіональної філії Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків з 13.02.2018 року, Інспекцією з питань підготовки та дипломування моряків винесено лише 10.07.2019 року. Суд не приймає до уваги доводи відповідача про навмисне ухилення [PERSON] від процедури поновлення на роботі, а саме Акт №05 від 13.06.2019 року, Акт №06 від 14.06.2019 року, Акт №07 від 21.06.2019 року, Акт №08 від 08.07.2019 року, лист від 08.07.2019 року №1/4-617/02-Б-85, Б-80, Б-79, Б-78, 6-77, Б-86/19 згідно якого [PERSON] повідомлено про необхідність прибути до відділу кадрів Інспекції, надати трудову книжку та особисто ознайомитися під підпис з наказом про поновлення на роботі, у зв`язку із чітко визначеним законодавством обов`язком роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі, який полягає у необхідності видання наказу про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від його подальшого оскарження. Згідно довідки Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків про середньомісячну заробітну плату, середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 418,50 грн. (а.с. 92). Суд погоджується з розрахунком представника позивача та приймаючи до уваги, що в період з 12.06.2019 року по 10.07.2019 року кількість робочих днів складає 19, відповідно розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу складає: 19 днів х 418, 50 грн. = 7951,50 грн., За таких\~обставин,\~ підлягає\~стягненню з Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за час затримки виконання рішення Подільського районного суду м. Києва від 13.09.2018 року по справі №758/2414/18 та постанови Київського апеляційного суду у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ від 12 червня 2019 року по справі №758/2414/18, за період з 12.06.2019 року по 10.07.2019 року в сумі 7951, 50 грн. Згідно з частиною першою статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно з п. З Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. В п.5 вказаної Постанови зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Моральні страждання неможливо «виміряти» так, як це можна зробити з матеріальною шкодою. До того ж у п.6.4 Методичних рекомендацій «Відшкодування моральної шкоди» (лист Міністерства юстиції від 13.05.2004 №35-13/797) зазначено, що «моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, оскільки немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи». Отже, будь-яка компенсація не може бути сумірною стражданням. У будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним. У пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» вказано, що відповідно до ст.137 ЦПК у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. На думку суду, моральна шкода в даному випадку заподіяна невиконанням рішення суду про поновлення на роботі в період з 12.06.2019 року по 10.07.2019 року, чим прямо порушене конституційне право на труд, право заробляти собі на життя працею і своєчасно одержувати винагороду за працю при поновлення такого порушеного права судом, тобто при затримці виконання відповідачем рішення про поновлення позивача на роботі за наявності на те законних підстав для негайного виконання такого рішення та порушенням права позивача на отримання заробітної плати, що мало місце після винесення судом рішення про його поновленні на роботі 12.06.2019 року та до фактичного поновлення на роботі 10.07.2019 року наказом № 91/к, тобто при затримці виконання відповідачем рішення про поновлення позивача на роботі за наявності на те законних підстав для негайного виконання такого рішення. Таким чином, підлягає стягненню з\~Інспекції з\~питань підготовки\~та дипломування\~моряків на\~користь [PERSON] \~моральної шкоди,\~заневиконання\~рішення суду\~про поновлення\~на роботі\~в період\~з 12.06.2019\~року по\~10.07.2019\~року, в розмірі 1000 (одна тисяча) гривень, яка являється співрозмірною розміру задоволених позовних вимог. Обґрунтовуючи моральну шкоду позивач також зазначив, що моральна шкода була завдана йому незаконним звільненням, чим прямо порушене конституційне право на труд, право заробляти собі на життя працею і своєчасно одержувати винагороду за працю в період з 13.02.2018 року до винесення судом рішення про поновлення на роботі 12.06.2019 року; порушенням права позивача на отримання середнього заробітку за період вимушеного прогулу з 13.02.2018 року по 11.06.2019 року. Як було\~зазначено вищестрок звернення [PERSON] до суду з позовом про стягнення моральної шкоди завданої незаконним звільненням в період з 13.02.2018 року до винесення судом рішення про поновлення на роботі 12.06.2019 року; порушенням права позивача на отримання середнього заробітку за період вимушеного прогулу з 13.02.2018 року по 11.06.2019 року, розпочався 14.02.2018 року та сплинув 14.05.2018 року. Позивач з даним позовом звернувся 30.07.2019 року, тобто з пропуском трьохмісячного строку, при цьому позивач в клопотанні про визнання поважними причини пропущення позовної давності не навів жодних причин пропущення строку звернення до суду в частині стягнення моральної шкоди завданої незаконним звільненням в період з 13.02.2018 року до винесення судом рішення про поновлення на роботі 12.06.2019 року; порушенням права позивача на отримання середнього заробітку за період вимушеного прогулу з 13.02.2018 року по 11.06.2019 року. Відповідно до ст.141 ЦПК України та згідно ст.9 Закону України Про судовий збір, з відповідача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1921 (одна тисяча дев`ятсот двадцять одна гривня) грн. із зарахуванням його до спеціального фонду Державного бюджету України. На підставі викладеного,

Outcome: partial