Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-30 00:00:00

30 грудня 2016 року позивач звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON], [PERSON], в якій просила визнати їх такими, що втратили право користування квартирою за адресою: [ADDRESS] та виселити їх з цієї квартири. В якості обґрунтування своїх вимог вказала, що є єдиною власницею квартири, окрім неї в зазначеній квартирі зареєстровані її неповнолітні діти, а також відповідач та її донька, тобто, [PERSON] і [PERSON]. У 2000 році, коли вона була непонолітньою, її бабуся, яка на той час була її опікуном, допустила проживати у вищезазначену квартиру відповідача та її доньку на необмежений строк. Умовами для проживання в квартирі було збереження, утримання квартири та оплата комунальних послуг. У 2014 році позивача почали розшукувати співробітники житлово-комунальних служб з вимогами сплатити заборгованість за комунальні послуги, які утворилися внаслідок тривалої несплати грошей за утримання та користування спірною квартирою, після чого звернулася до відповідача з проханням сплатити заборгованість, на що отримала відмову. Згоди на вселення та реєстрацію у квартирі відповідача не давала, а остання вселилася та проживає в ній зі згоди колишнього опікуна. На данний час у спірній квартирі [PERSON] проживає. Вказує, що зверталася до відповідача з проханням виселення з квартири та знятися з реєстрації, натомість відповідач її прохання з цього приводу ігнорує, висловлюючи погрози та образи, обмежує її права як власника вільно володіти та користуватись належним їй майном, у квартиру не допускає. Зазначила, що ключів від замків квартири не має. Посилається на те, що, виходячи з того, що відповідач в добровільному порядку виселитись із займаного нею приміщення та зняти своє місце проживання з реєстраційного обліку не бажає, тому за захистом своїм прав вимушена звернутись до суду. Від відповідача [PERSON] надійшло заперечення проти позову, в якому вказала, що з позовом не згодна з наступних підстав, оскільки позивач у позові зазначила: «у 2002 році, коли я була неповнолітньою...», забувши вказати, що вона [INFO] і у 2002 році їй вже було 20 років. Вона мала вже самостійно приймати будь-які рішення щодо розпорядження своїм нерухомим майном. У травні 2002 року позивачка як власниця квартири (дієздатна), отримала грошові кошти у розмірі 300 доларів в рахунок купівлі-продажу квартири, але грошових коштів на оформлення у нотаріуса договору у неї не було. Квартиру вона вирішила продати, бо їй потрібні були гроші на лікування брата. Зазначає, що позивачка сама віддала їй документи на квартиру, а саме договір купівлі-продажу і технічний паспорт).Окрім цього, документи на спірну квартиру і на сьогоднішній день знаходяться у неї, а не так як зазначає у позові позивачка - що вона повернула їм документи після оформлення договорів. З моменту її перебування та проживання у квартирі, вона сплачувала комунальні платежі, ніяких питань з комунальними службами не було. До того ж, позивачка навіть не надає докази того, що її розшукували з питань сплати заборгованості за комунальні послуги. В судовому засіданні 29.03.2017р. представником позивача подано письмову заяву про залишення без розгляду позову в частині вимоги [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про виселення відповідачів з квартири [ADDRESS]. Ухвалою Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 29.03.2017р. позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], [PERSON] в частині їх виселення з квартири [ADDRESS] - залишено без розгляду. Ухвалою Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 29.03.2017р. роз'єднано позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання її такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS], у самостійне провадження для реєстрації нової судової справи, як такої, що надійшла у день постановлення цієї ухвали. Розпочато судовий розгляд справи в межах позовних вимог [PERSON] до [PERSON] провизнання її такою, що втратила право користування квартирою за адресою: [ADDRESS]. Відповідач та його представник у судове засідання не з'явились про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Провадження у справі було відкрито 11.01.2017р. Слухання цивільної справи неодноразово з різних підстав відкладалось за клопотаннями [PERSON] та її представника. Згідно ст. 1 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд враховує, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»). Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з такого. Судом встановлено, що у спірній квартирі рахуються зареєстрованими: з 02.06.2000 року - [PERSON] разом із своїми дітьми [INFO] та [INFO]; з 13.09.2014 р. - власниця [PERSON] разом із неповнолітніми дітьми - [INFO] та [INFO] Фактично [PERSON] проживає в [ADDRESS]. Факт постійного проживання у спірній квартирі [PERSON] з 2000 року не заперечувався самим відповідачем. Згідно договору дарування квартири серії [NUMBER] від 07.04.1995 року [PERSON] та її брат [PERSON] ( на той час неповнолітні) отримали в рівних частинах від [PERSON] подарунок у вигляді квартири [ADDRESS], яку за своїх дітей прийняв [PERSON] Згідно договору купівлі-продажу 1/2 частини квартири серії [NUMBER] від 08.12.2014 року, [PERSON] продав, а позивач [PERSON] придбала 1/2 частину належної продавцю квартири [ADDRESS], що посвідчено приватним нотаріусом Добропільського районного нотаріального округу Донецької області та зареєстровано у реєстрі за №1771. Позивач зазначає, що на данний час проживає у будинку, який належить батьку її чоловіка, який також намагається її з малолітніми дітьми виселити; маючи у своїй власності квартиру, позивач не має де жити; сумісне проживання з відповідачами в одній квартирі неможливе. Позивач зазначала, шо як власник квартири фактично ніколи не давала згоди на проживання відповідачів у квартирі, усну угоду про тимчасове проживання у квартирі уклала її бабуся, яка на той час була її опікуном, однак, не являлася власником житлового приміщення. Судом встановлено, та не заперечується, що у лютому 2017 року відповідач добровільно залишила квартиру. Факт проживання відповідача у спірній квартирі на час звернення до суду та по лютий 2017 року, тобто, по час добровільного залишення відповідачем квартири не заперечується. Встановлюючи факт перешкод та обмежень збоку [PERSON] у здійсненні права користування квартирою, що належить на праві приватної власності позивачу, суд враховує наявні в матеріалах справи письмові докази, а саме, акт комісії від 07.03.2017р. про обстеження внутрішньої системи центрального опалення квартири [ADDRESS], згідно якого у березні місяці, тобто, після добровільного залишення відповідачем квартири, комісією було встановлено відсутність у приміщенні квартири приладів центрального опалення. Відповідно до ст. 41, 47 Конституції України право приватної власності є непорушним, кожен має право на житло, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду, а згідно ст. 55 права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 30 червня 2015 року, справа № 21-1438а15, та від 01 березня 2016 року, справа № 825/1335/13-а. Отже, враховуючи встановлені судом перешкоди у користуванні власністю збоку колишнього мешканця квартири, який не є родичем власника цієї квартири, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою.

Outcome: approved