Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-11 00:00:00

29.08.2019 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до Російської Федерації, в якому просить: стягнути з відповідача на користь позивача у відшкодування моральної шкоди 978 368,40 грн., що є еквівалентом 35 000,00 євро за офіційним курсом НБУ на день підписання позову; у відшкодування матеріальної шкоди 127 500,00 грн., що є еквівалентом 4 561,17 євро за офіційним курсом НБУ на день підписання позову. Позов мотивований тим, що позивачка є членом Громадської організації «Всеукраїнський рух «Сила права». До травня 2015 року вона була зареєстрована та проживала за адресою: [ADDRESS] і є власником вказаної квартири. Негативні наслідки збройної агресії Російської Федерації проти України, тимчасова окупація, повсюди прояви насильства та порушення прав людини, призвели до втрати житла і майна позивачки, неможливості проживати на тимчасово окупованій території м. Донецьк Донецької області і стали причиною вимушеного переселення у травні 2015 року до підконтрольної території України. Рішенням суду від 06.09.2019 р. встановлено факт вимушеного переселення [PERSON] у травні 2015 року з окупованої території Донецької області України внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України. Збройною агресією Російської Федерації проти України та окупацією частини території Донецької області Україні позивачці завдано істотної моральної шкоди та майнової шкоди. Фактичне проживання в умовах війни давало позивачці підстави реально сприймати загрозу бути вбитим, а тому 01.05.2015 року вона остаточно оселилась в місті Миколаїв. На підставі чинних нормативно-правових актів та практики Європейського суду з аналогічних питань, з урахуванням характеру, обсягу та тривалості порушень її прав, свобод та інтересів, завдану матеріальну шкоду позивачка оцінює в 978 368,40 грн., що є еквівалентом 35 000,00 євро за офіційним курсом НБУ на день підписання позову. Крім цього, вважає, що збройною агресією Російської Федерації їй завдано майнової шкоди, а саме позбавленням можливості користуватися належним їй майно та вилучати корисні властивості для задоволення власних потреб, зокрема шляхом передачі іншим особам в оренду належної їй квартири, чим завдано збитків у вигляді упущеної вигоди, яка складає за період з травня 2015 р. по серпень 2019 року 127 500,00 грн. 02.09.2019 відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання. 04.11.2019 підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі та участі позивача, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач, який повідомлявся про судове засідання через Посольство Російської Федерації в Україні, отримав завчасно судову повістку, що підтверджується матеріалами справи, відзив на позов не надіслав, в судове засідання представника не направив. Дослідивши надані письмові докази в їх сукупності, суд вважає заявлені вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] , [INFO] , уродженка міста Костянтинівка, Донецької області, була зареєстрована та проживала за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відомостями паспорта громадянина України, виданого на ім`я [PERSON] серії [NUMBER] . [PERSON] належить на праві власності квартира [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 18 квітня 1997 року Серія ААІ № 160657. Постановою Верховної Ради України «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» від 17.03.2015 р. №254-VIII, визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» від 16.09.2014 р. №1680-VII запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. До переліку населених пунктів, які визнані цією постановою окупованими входить також і м. Донецьк Донецької області. Відповідно до рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 06.09.2018 року у цивільній справі № 487/3219/18, яке не оскаржувалось Російською Федерацією у встановленому порядку та набрало законної сили, встановлено факт вимушеного переселення [PERSON] у травні 2015 р. з окупованої території Донецької області України внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України. За правилами ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Отже, виходячи із встановленого рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 06.09.2018 юридичного факту, суд приходить до висновку, що безпосереднім суб`єктом, внаслідок дій якого [PERSON] завдано шкоди, є Російська Федерація. Загальновідомим є той факт, що в лютому 2014 року розпочалася військова агресія Російської Федерації проти України, внаслідок якої була анексована територія Автономної Республіки Крим, частково окуповані території Донецької та Луганської областей України, а тому не підлягають доказуванню згідно з приписами ч. 3 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до ч.2 ст.2 ЦК України учасниками цивільних відносин є зокрема і іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Частиною 6 ст.5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. З матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України позивач, [PERSON] , фактично втратила можливість користуватись та розпоряджатись своєю квартирою за адресою: [ADDRESS] , що завдає позивачу, як моральної шкоди, так і майнової шкоди у вигляді неотриманих доходів, які б позивач могла реально одержати за звичайних обставин, якби її право власності на це нерухоме майно не було порушене. Відповідно до ст. 41 Конституції України та п. 2 ч. 1 ст.3, ст.321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Пунктами 8, 9 ч. 2 ст.16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Частиною 1 статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ч.3. ст. 12 ЦПК України). Згідно з ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ч. ч.1, 2, 3 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. За змістом ч. ч. 1, 3 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Розмір упущеної вигоди, яку складають неотримані доходи від передачі квартири [ADDRESS] в оренду, згідно з обґрунтованим доказами - розрахунком позивача за період з травня 2015 р. по серпень 2019 р. (51 місяць) який не спростований відповідачем, становить 127\~500,00 грн, що на день підписання позовної заяви (29.08.2019) за офіційним курсом НБУ є еквівалентом 4\~561,17 євро. При вирішенні позову в частині відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу, суд виходить з таких обставин. Згідно з ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Частиною 6 ст.5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод таст. 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина. Судом встановлено, що результатом збройної агресії особисто для позивача стала втрата належного житла і майна, неможливість проживання на тимчасово окупованій Російською Федерацією території міста Донецька Донецької області. Так, до початку збройної агресії Російської Федерації проти України позивач була повноправним громадянином держави Україна, де людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Проживаючи на території м. Донецьк, мала налагоджений побут, вела повноцінне життя. Також позивач зазначає, що гуманітарна ситуація в Донецьку стрімко погіршилась на початку весни 2014 року, коли проросійські найманці, які масово з`явились в місті приблизно в березні, захопили адміністративні будівлі. Вони заходили в заклади громадського харчування, замовляли їжу а потім покидали приміщення, не заплативши за замовлення. В результаті такої діяльності російських найманців закрився один бар, в якому працював онук позивача. З часом проросійські бойовики почали грабувати банки, поштові відділення, приміщення органів соціального захисту населення, в результаті чого в місті почались перебої з виплатою заробітних плат та пенсій. Вказані обставини викликали у позивача найбільше занепокоєння, оскільки пенсія є єдиним джерелом її доходу. Також суттєво погіршилась якість комунальних послуг. З кінця весни 2014 року розпочались перші обстріли міста. Точну інформацію про перебіг бойових дій позивач дізнатись не могла, оскільки проросійські найманці увімкнули російські пропагандистські медіа, в яких приховувалась правда про події в Україні. Проживаючи в умовах браку інформації, необхідної для виживання, вона відчувала страх за власне життя, здоров`я та найближче майбутнє. В середині літа 2014 року, приблизно о 14 годині, рухаючись в тролейбусі позивач потрапила під обстріл, який тривав близько трьох годин. Також влітку на подвір`ях та горищах багатьох будинків, зокрема і в будинку позивача, представники проросійських іррегулярних збройних формувань влаштували бойові позиції. Фактичне проживання в умовах війни давало позивачу підстави реально сприймати загрозу бути вбитим озброєними проросійськими бойовиками, а тому 01.05.2015 вона остаточно оселилась в місті Миколаєві. Ці обставини відобразились на матеріальному і моральному стані позивача. Внаслідок саме збройної агресії РФ проти України було порушено низку прав позивача, передбачених Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 р., IV Женевською конвенцією 1949 р. про захист цивільного населення під час збройного конфлікту. Згідно з ч. ч. 2, 3, 4 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Відповідно до вимог «Правила суду - компенсація шкоди», які використовуються Європейським судом з прав людини при розгляді справ із компенсації шкоди, зокрема, п. п. 15 п. 3 цих Правил, встановлено, що заявники, які бажають отримати компенсацію за нематеріальну шкоду, мають право вказати суму, яка на їхню думку, була б справедливою. Заявник, який вважає себе жертвою більш одного порушення Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р., може вимагати або одну одноразову суму, яка покриває всі передбачувані порушення, або окрему суму щодо кожного передбаченого Європейською конвенцією порушення. В ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» вказано, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. При вирішенні вимоги позивача про компенсацію моральної шкоди суд застосовує практику Європейського суду з прав людини, зокрема рішення Європейського суду з прав людини у справі Луізідоу проти Турецької Республіки (CASE OF LOIZIDOU v. TURKEY (Article 50), (40/1993/435/514), 28 July 1998), відповідно до якого Турецька Республіка зобов`язана сплатити позивачу компенсацію, зокрема, й за моральні страждання через незаконну окупацію північної частини Кіпру, де народилась та проживала позивач, турецькими Збройними Силами. В рішенні Європейського суду з прав людини зазначено, що внаслідок окупації північної частини території Кіпру позивач зазнала моральних страждань, які полягали в психологічному стражданні через неможливість проживати на території, де вона народилась та законно мешкала, відчутті страху та безпорадності. Крім того суд також врахував моральні страждання позивача через змушене переселення із північної території Кіпру, де вона народилась та законно мешкала до моменту окупації цієї частини Кіпру турецьким Збройними Силами. Отже, виходячи із норм, закріплених у Європейській Конвенції, можна зробити висновок, що Європейський суд з прав людини, затвердивши «Правила суду - компенсація шкоди», виходив із того, що збитки, нанесені особі через порушення прав та законних інтересів, встановлених в Європейській Конвенції, можуть мати не тільки матеріальний, а й моральний характер, а також мати характер множинності. Множинний характер порушень прав та законних інтересів позивача підтверджується рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 06.09.2018 р. у цивільній справі № 487/3219/18, у якому судом надано преюдиційного значення тому факту, що внаслідок саме збройної агресії Російської Федерації на частині території Донецької області України було порушено низку прав позивача, передбачених Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 р., IV Женевською конвенцією 1949 р. про захист цивільного населення під час збройного конфлікту, зокрема, право на свободу та повагу до честі і гідності, право на свободу і особисту недоторканість, право на повагу до приватного і сімейного життя, право на свободу думки, совісті и релігії. Крім цього, умови, в яких позивач проживає зараз, не дають їм можливості налагодити звичний для себе спосіб життя. Втративши власне житло, соціальні зв`язки, надію на повернення додому, можливість спілкуватися з друзями та родичами, позивач знаходиться у стресовому стані, що також завдає йому моральну шкоду. Отже, враховуючи множинний та триваючий характер порушень прав та законних інтересів позивача, а також зважаючи на практику Європейського суду з прав людини, суд вважає законним обраний позивачами спосіб стягнення компенсації за завдану моральну шкоду у виді одноразової суми, яка покриває всі передбачувані порушення, що були допущені Російською Федерацією відносно неї. Вирішуючи питання щодо розміру такої компенсації за спричинену позивачу моральну шкоду, суд виходить із розміру задоволених вимог заявників по аналогічним спорам, що розглядалися Європейським судом з прав людини. Зокрема, згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі Луізідоу проти Турецької Республіки (CASE OF LOIZIDOU v. TURKEY (Article 50), (40/1993/435/514), 28 July 1998), Турецька Республіка має сплатити позивачу компенсацію у розмірі 20 000 кіпрських фунтів (станом на 01.01.1998 р. Європейський Союз при підготовці до запровадження єдиної валюти ЄС - євро, виходив із співвідношення 0,585274 кіпрських фунтів за 1 євро, і таке відношення було актуальним на момент розгляду спору в Європейському суді з прав людини). Таким чином, враховуючи характер та обсяг завданих позивачу моральних страждань, істотних порушень його конституційних прав, умисного характеру дій Російської Федерації, а також почуття безпорадності та розчарування, які він відчуває роками через неможливість проживати на рідній землі та користуватись належним йому житлом, спілкуватись з близькими, працювати, суд вважає достатнім та справедливим розмір компенсації за заподіяну позивачу моральну шкоду у сумі 978\~368,40 грн., що на день подання позову до суду за офіційним курсом Національного Банку України є еквівалентом 35000 євро, і саме такий розмір компенсації був визначений Європейським судом з прав людини при розгляді аналогічних вимог фізичних осіб щодо стягнення компенсації за моральні страждання через незаконну окупацію. Крім цього, слід також зазначити, що Російська Федерація, здійснивши збройну агресію відносно України, та відповідно окупувавши частину території України, а саме Автономну Республіку Крим, м. Севастополь, та частину Донецької та Луганської областей, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 р. та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією. Зокрема, п. 1 Будапештського меморандуму передбачено, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують Україні їх зобов`язання згідно з принципами Гельсінського заключного акту Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 р. поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України. Пункт 2 Будапештського меморандуму говорить, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують їх зобов`язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй. Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 р. суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 р., які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці. Виходячи із викладеного держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземним судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені злочини проти життя та здоров`я людини, а також нанесення шкоди її майну. Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум, Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 р., Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією, Договір між Україною і Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих ст. 2 Статуту ООН, а тому, на думку суду є державою-агресором, що в свою чергу свідчить про відсутність у неї судового імунітету.

Outcome: approved