Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-12 00:00:00

29 лютого 2016 р. позивач, в інтересах якої діє [PERSON], звернулася до суду з вказаним позовом до відповідачів, який у подальшому до початку розгляду уточнила (а. с. 22). В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що є власником житлового будинку № 5, розташованого по вул. Набережна в с. Себине Новоодеського району Миколаївської області. Стверджує, що в кінці 2013 року відповідачі скориставшись тим, що вона перебувала у лікарні самовільно вселилися до її будинку та зареєструвалися в ньому. При поверненні з лікарні відповідачі змусили її проживати у літній кухні в антисанітарних умовах. Добровільно виселитися з будинку не бажають і звернення до правоохоронних органів не дали бажаного результату. З посиланням на ці обставини і статті 317, 328, 391, 396 ЦК України, ч. 3 ст. 116 ЖК України просила усунути перешкоди у користуванні її житловим будинком шляхом виселення відповідачів та визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням. У судовому засіданні представники позивача цивільний позов підтримали та просили його задовольнити в повному обсязі. Відповідачі [PERSON] і [PERSON] заявлені вимоги не визнали і просили в їх задоволенні відмовити, посилаючись на те, що мали намір придбати у позивача будинок та зі згоди останньої вселилися в нього і зареєструвалися за місцем проживання. З 2013 року доглядали за позивачем, а в кінці 2015 року її забрав онук та намагається виселити їх з будинку. Заслухавши пояснення представників позивача, відповідачів та їх представника, дослідивши обставини справи і перевіривши їх письмовими доказами, оцінивши досліджені в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку, що позовна заява [PERSON] задоволенню не підлягає з наступних підстав. Відповідно до ст. 150 ЖК Української РСР (далі ЖК), ст. 383 ЦК України громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. За правилами ч. 1 ст. 156 ЖК члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сімї власника будинку належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням (ч. 2 ст. 156 ЖК). В силу ч. 2 ст. 64 ЖК до членів сімї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сімї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом те, що [PERSON], тобто позивач у справі, є власником житлового будинку № 5, що розташований по вул. Набережна в с. Себине Новоодеського району Миколаївської області (а. с. 4, 5). Відповідачі [PERSON] і [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі, тобто є чоловіком та дружиною, які власного житла не мають (а. с. 34-36). 06 травня 2012 року між [PERSON] та [PERSON], тобто відповідачем, у порушення вимог статей 635, 655, 334 ЦК України укладено в простій письмовій формі попередній договір, за яким позивач мала намір укласти з відповідачем [PERSON] про продаж останньому свого будинку за 104\~000 грн (а. с. 37). На вимогу пункту 3.1. цього договору, з метою забезпечення виконання умов договору [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти в сумі 9 500 грн, що складали частину вартості будинку. На підставі цих домовленостей відповідачі, тобто подружжя [PERSON] вселилися до спірного будинку, де стали постійно в ньому проживати, а 27 грудня 2013 року зі згоди позивача зареєструвалися в будинку (а. с. 6). Восени 2013 року, позивач [PERSON] переїхала від родичів до власного будинку, де стала проживати разом з відповідачами визначивши між собою порядок користування житловими приміщеннями в ньому. Разом вели спільне господарство, а саме, [PERSON] купляла продукти харчування, готувала їжу для позивача, прала її білизну, обробляла город і таке інше, а [PERSON] допомагав позивачу по господарству. 16 травня 2014 року рішенням № 24 виконавчого комітету Себинської сільської ради Новоодеського району Миколаївської області відповідача [PERSON] призначено опікуном над [PERSON], тобто позивачем, а 03 червня 2014 року [PERSON] складено посвідчений секретарем виконавчого комітету сільської ради заповіт, яким вона спірний житловий будинок та земельну ділянку на випадок своєї смерті заповіла [PERSON], тобто відповідача (а. с. 40, 41). Наведене свідчить про те, що відповідачі [PERSON] і [PERSON] вселилися до спірного будинку в установленому законом порядку і набули прав і обовязків, передбачених ст. 156 ЖК. За таких умов, підстави виселення членів сімї (колишніх членів сімї) власника будинку передбачені ст. 157 ЖК та ч. 1 ст. 116 ЖК. За правилами статей 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виселення згідно із ч. 3 ст. 116 ЖК може мати місце, якщо особи самоправно зайняли жиле приміщення. Проте, позивачем не надано суду жодного допустимого та належного доказу щодо самовільного вселення відповідачами до будинку позивача та їх незаконної реєстрації в ньому, а вищевикладені обставини у повному обсязі спростовують ці твердження позивача. Крім того, визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком регулюється статтями 71, 72 ЖК та статтею 405 ЦК України. Встановлення судом обставин у вказаних нормах матеріального права, відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є підставою для відповідного органу для зняття відповідачів з реєстраційного обліку за рішенням суду. Але, таких обставин судом не встановлено і позивач на них у своїй позовній заяві взагалі не посилався.

Outcome: dismissed