Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-31 00:00:00

29 грудня 2016 року позивачка звернулася до суду із позовом, відповідно до вимог якого просить стягувати аліменти із відповідача на її користь на утримання сина [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі в розмірі 1000грн. щомісячно, з дня подачі заяви і до його повноліття. В обґрунтування позову посилається на те, що 09.01.2015 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб Стоянівською сільською радою Радехівського району Львівської області. Під час шлюбу із відповідачем, у них народився син [PERSON], матеріальної допомоги на утримання якого [PERSON] у добровільному порядку не надає. Визначивши розмір аліментів, вважає, що відповідач повинен сплачувати такі в твердій грошовій сумі. У судове засідання позивачка не з'явилася, надавши письмову заяву із підтриманням позовних вимог та просить позов задоволити. На винесення заочного рішення не заперечує(а.с.20). Відповідач у судове засідання неодноразово не з'являвся, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином. Про причини, що унеможливили його прибуття до суду, не повідомив. Поряд з цим, в матеріалах справи присутнє підтвердження про отримання ним кореспонденції суду (а.с.21-23,25). Із врахуванням наведеного, на підставі ч.4 ст.169 та ч.2 ст.197 ЦПК України розгляд справи проведено без участі сторін і застосування технічних засобів фіксації судового засідання та на підставі представлених суду доказів. Так, судом встановлено, що під час перебування сторін у шлюбі (а.с.3), у них [INFO] народився син [PERSON] (а.с.5), який проживає із позивачкою та перебуває на її утриманні (а.с.4). Згідно ст.180 Сімейного кодексу України, обов'язок надавати утримання неповнолітнім дітям, тобто дітям, які не досягли 18 років, покладається на батьків. Виходячи з норм вказаної статті, приймаючи до уваги, що неповнолітня дитина позивачки проживає разом із останньою та перебуває на повному її матеріальному утриманні і домовленості між нею та відповідачем про способи виконання обов'язку утримувати дитину не досягнуто, суд вважає вимогу позивачки про стягнення із відповідача аліментів на утримання сина [PERSON] правомірною. Відповідно до статті 184 Сімейного кодексу України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Виходячи із принципу диспозитивності, закладеному у ст.ст.11,60 ЦПК України, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін. Таким чином, приймаючи до уваги вищенаведене та рекомендації, викладені у Постанові Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006р. «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є законними та обґрунтованими, від так підлягають до задоволення. У відповідності до ст.192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них, та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Тобто, слід зауважити, що при наявності у позивачки доказів про одержання відповідачем доходів у більшому розмірі, а також документального підтвердження додаткових витрат на особливі потреби дитини, вона не позбавлена у майбутньому заявити вимогу про збільшення розміру аліментів, а відповідач не позбавлений права заявити про зменшення розміру аліментів. У відповідності із вимогами ст.88 ЦПК України, суд вважає за необхідне із відповідача стягнути судові витрати.

Outcome: approved