Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-16 00:00:00

29.11.2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому просив визнати дійсним договір купівлі-продажу ? частки сараю літ. К, який входить до складу нежитлового приміщення, розташованого за адресою м. Миколаїв, вул.. Новосельська, 12, укладений 29.10.2001 року між [PERSON] та [PERSON] на Біржі нерухомості «Едвайс-Консульт» за реєстровим №1903. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що за взаємною згодою договір купівлі-продажу вказаної частки сараю було зареєстровано, відповідно до вимог діючого на той час законодавства, на біржі нерухомості «Едвайс-Консульт» та зареєстровано у Миколаївському бюро технічної інвентаризації за реєстровим №20047 від 01.11.2001 року. Сторони фактично виконали всі умови договору, [PERSON] передав [PERSON] обумовлену вартість частки сараю, а [PERSON] передав частку сараю у власність [PERSON] На теперішній час позивач бажає розпорядитися своєю власність на власний розсуд, що змусило його звернутися до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити та пояснили, що на час укладання договору купівлі-продажу сараю цивільне законодавство не вимагало обовязкового нотаріального посвідчення договорів купівлі-продажу нежитлових приміщень, а лише тільки житла, але на теперішній час обовязковість нотаріального посвідчення встановлена для договорів купівлі-продажу будь-якого нерухомого майна, що може стати підставою для відмови нотаріуса у посвідченні договору. В судовому засіданні відповідач та його представник заперечували проти задоволення позову, посилаючись на те, що [PERSON] не надав доказів того, що він звертався до [PERSON] з проханням посвідчити договір нотаріально, а [PERSON] у свою чергу відмовився. Не заперечували факт укладання спірного договору та виконання сторонами його умов. Представник третьої особи Біржі Нерухомості «Едвайс-Консульт» в судове засідання повторно не зявився, причини неявки суду не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Вислухавши учасників судового розгляду, дослідивши надані матеріали, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 29.10.2001 року, зареєстрованого Біржею нерухомості «Едвайс-Консульт» в журналі реєстрації біржових угод за реєстровим № 1903 від 29.10.2001 року, [PERSON] продав, а [PERSON] купив ? частину сараю Літ.К, що входить до складу нежитлового приміщення, яке знаходиться за адресою: м. Миколаїв, вул.. Новосельська, 12. Продаж вчинено за 300 гривень, які покупець сплатив продавцю до підписання договору. Право власності [PERSON] на 1\\2 сараю літ.К по вул.. Новосельській 12, зареєстровано КП Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації за реєстровим №20047 від 01.11.2001 року. В судовому засіданні відповідачем не оспорювався факт укладання цього договору та виконання сторонами його умов. Відповідно до п.4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, Цивільний Кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності (01.01.2004 року). Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним Кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обовязків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Таким чином до спірних правовідносин підлягають застосування положення Цивільного Кодексу Української РСР від 18.07.1963 року зі змінами до нього. Відповідно до ст..ст. 41,42 ЦК УРСР (1963р., в редакції чинній на момент укладання договору купівлі-продажу частки сараю від 29.10.2001 року), угодами визнаються дії громадян і організації, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обовязків та можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній). Нотаріальне посвідчення угод обовязкове лише у випадках, зазначених у законі. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною (ст. 47 ЦК УРСР, 1963р.). З розяснень, які містяться у п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 28.04.1978 року (зі змінами внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного Суду України №13 від 25.12.92, №15), яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, вбачається, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах, міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини; дарування іншого майна на суму понад 500 крб. і валютних цінностей на суму понад 50 крб. Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч.2 ст.47 ЦК, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов. Статтею 227 ЦК УРСР (1963р., в редакції чинній станом на 29.10.2001 року) обовязковість нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу встановлено лише для договорів купівлі-продажу житлового будинку, якщо однією стороною є громадянин. Недотримання цієї вимоги тягне за собою недійсність договору (ст. 47 УК України 1963р.). Таким чином, судом встановлено, що на момент укладання та фактичного виконання договору купівлі-продажу частини сараю, що входить до складу нежитлового приміщення (29.10.2001 року), чинне на той час цивільне законодавство не вимагало обовязкового нотаріального посвідчення договорів купівлі-продажу нежитлових приміщень. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту\~порушених, невизнаних або оспорюваних\~прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини першої\~статті 16 ЦК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою\~статті 15 ЦК України\~визначено право кожної особи на захист свого цивільного права\~у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Аналогічні за змістом положення містилися у ст.. 6 ЦК УРСР. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа\~лише\~в разі\~порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Приймаючи до уваги, що відповідно до ч.2 ст. 47 ЦК УРСР, визнати дійсним можливо лише той договір, якій підлягав на момент укладення обовязковому нотаріальному посвідченню, але предметом спірного договору від 29.10.2001 року є нежитлове приміщення, обовязковість на посвідчення договору купівлі-продажу якого не вимагалась цивільним законодавством, суд приходить до переконання про відсутність підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed