Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-14 00:00:00

31.01.2020 до Шевченківського районного суду м. Києва звернувся заступник керівника Київської місцевої прокуратури №4 - О. Ясь, в інтересах Київської міської ради, (далі-позивач), з даним позовом, в якому просив суд: визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 30.09.2019, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого 30.09.2019 приватним нотаріусом Коломийського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Шевчуком Д.В., зареєстрованого в реєстрі за №116; скасувати рішення приватного, нотаріуса Шевчука Д.В. від 05.10.2019, індексний номер №49030256 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на нерухоме майно про реєстрацію за [PERSON] права 9 власності на квартиру [ADDRESS] та витребування від [PERSON] на користь територіальної громади м. Києва, в особі Київської міської ради, квартиру [ADDRESS] , загальною площею 31.9 кв.м., житловою площею 21,3 кв.м. (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 1930565580000). Також, просив стягнути з відповідачів на користь прокуратури м. Києва (код ЄДРПОУ 02910019) судовий збір в розмірі 15928,00 гри. 25 травня 2020 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшла заява про уточнення позовних вимог, в частині скасування рішення приватного нотаріуса Шевчука Д.В. від 05.10.2019, індексний номер №49030256 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на нерухоме майно про реєстрацію за [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] . В уточненій заяві позивач просить скасувати державну реєстрацію права власності, оформлену приватним нотаріусом Шевчуком Д.В. записом №33546648 від 30.09.2019 про право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] ), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1930565580000). В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що Київською місцевою прокуратурою № 4, під час здійснення процесуального керівництва у кримінальному провадженні за ч.4 ст. 190 КК України, встановлені порушення майнових інтересів держави, в особі Київської міської ради. Зокрема, досудовим розслідуванням встановлено, що квартира [ADDRESS] , є комунальною власністю та належить територіальній громаді м. Києва на підставі рішення КМР №284/5096 від 02.12.2010 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва». Так, у вказаній квартирі, у період з 03.02.1960 по 16.08.2019, після смерті батьків, одноосібно проживав (як наймач) та був зареєстрований гр. [PERSON] , [INFO] , на підставі ордеру на житлове приміщення №122688 від 28.08.1959, виданого згідно рішення виконкому КМР від 30.06.1959 № 1095; особовий рахунок для сплати комунальних послуг був оформлений тільки на нього. [INFO] [PERSON] помер у вказаній квартирі. При цьому, інших осіб у квартирі зареєстровано не було, КП «КМБТІ» права власності за вказаною квартирою не реєструвалось, довідки та технічні паспорти не виготовлялись та не видавались. Крім того, за інформацією ПІР ДА у м. Києві та комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс», квартира не була приватизована, свідоцтва про право власності не видавалося. Отже, станом на день смерті [PERSON] - [INFO] вказана квартира належала до комунальної власності. Однак, позивач вказує, що дана квартира вибула з володіння поза волею її законного власника - територіальної громади м. Києва. Так, за інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на спірну квартиру зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 30.09.2019, посвідченого приватним нотаріусом Коломийського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Шевчуком Д.В., зареєстрований у реєстрі за № 116. При цьому, інші дані у реєстрі щодо попереднього власника квартири відсутні, а також, відсутні, будь-які електронні копії договорів та інших документів, на підставі яких нотаріусом проведена державна реєстрація прав власності за [PERSON] . Позивач зазначає, що за умовами договору купівлі-продажу від 30.09.2019, гр. [PERSON] , [INFO] , як продавець, продав гр. [PERSON] , [INFO] вказану квартиру, за яку раніше сплатив обумовлену сторонами грошову суму, яка, згідно звіту про оцінку майна, становить 781600,00грн. При цьому, у п. 2 договору, квартира належить продавцю на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 06.11.2003, виданого відділом приватизації державного житлового фонду ШРДА в м. Києві, відповідно до наказу № 5337 від 06.11.2003 та зареєстрованого КП «КМБТІ» в реєстрову книгу за № 2705 від 13.11.2003. Водночас позивач зауважує, що за інформацією ШРДА в м. Києві, приватизація вказаної квартири не проводилася, свідоцтва про право власності на житло на цю квартиру на ім`я [PERSON] та розпорядження про приватизацію №5337 від 06.11.2003 не видавались. Крім того, КП «КМБТІ» надало інформацію, що право власності на вказану квартиру не реєструвалося, за реєстровим номером 2705 проведена реєстрація іншого нерухомого майна, а дата запису в реєстровій книзі № 2705 від 13.11.2003 у бюро відсутня. Крім цього, довідка №3357 від 19.09.2019 та технічний паспорт від 18.10.2010 на вказану квартиру не виготовлялися та не видавалися. Таким чином, враховуючи те, що попередній законний наймач квартири [PERSON] [INFO] помер, зважаючи на те, що квартира є комунальною власністю, не була приватизована ані [PERSON] ані [PERSON] , при цьому, останній, не будучи належним власником майна, незаконно відчужив спірну квартиру [PERSON] на підставі неіснуючих документів, зокрема, свідоцтва про право власності на житло від 06.11.2003, виданого відділом приватизації державного житлового фонду ШРДА в м. Києві, вважає, що після смерті останнього законного наймача, квартира має бути звільненою та перейти у розпорядження її єдиного законного власника - територіальній громаді міста Києва. Вказані вище обставини зумовили позивача звернутися до суду за захистом порушених майнових інтересів держави в особі Київської міської ради. Крім того, позивачем надано обґрунтування підстав для представництва місцевою прокуратурою інтересів Київської міської ради. В порядку автоматизованого розподілу судових справ між суддями, 03.02.2020 матеріали позовної заяви передані на розгляд судді Саадулаєву А.І. Суд, відповідно до ч.4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», підтверджує наявність обґрунтованих підстав для представництва Київською місцевою прокуратурою №4 законних інтересів держави в особі Київської міської ради. Оскільки позивач звернувся із позовом до відповідачів фізичних осіб, на виконання вимог ч. 6 ст. 187 ЦПК України, до органу реєстрації місця проживання осіб судом було направлено запит з метою з`ясування дійсного зареєстрованого місця проживання (перебування) відповідачів. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 03.03.2020 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, почато підготовче провадження з моменту відкриття провадження у справі та призначено проведення підготовчого засідання на 21.04.2020 о 09.30 год. Встановлено процесуальні строки відповідачам для подання заяв по суті та третій особі пояснень до позову. 15.05.2020 від представника КМР до суду надійшла заява про слухання справи за відсутності представника КМР, в якій представник позовну заяву підтримує в повному обсязі, просить задовольнити. 25.05.2020 від Заступника керівника Київської місцевої прокуратури №4 - Н. Шита до суду, в порядку ч.3 ст.49 ЦПК України, надійшла заява про уточнення позовних вимог в частині скасування рішення приватного нотаріуса Шевчука Д.В. від 05.10.2019, індексний номер №49030256 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на нерухоме майно про реєстрацію за [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] . В уточненій заяві позивач просить скасувати державну реєстрацію права власності, оформлену приватним нотаріусом Шевчуком Д.В. записом №33546648 від 30.09.2019 про право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] ), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1930565580000). 04.08.2020 від заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 4 - Шита Н.М. надійшло пояснення, в порядку п.3 ч.1 ст.43 ЦПК України, у яких наведено додаткове обґрунтування поданої саме прокуратурою позовної заяви. 22.09.2020 від [PERSON] в електронному виді надійшла заява про відкладення розгляду справи, в якій він вказував про неможливість прибути у судове засідання у зв`язку з епідемічною ситуацією в країні та відсутності прямого транспортного сполучення з містом Київ. Крім того, повідомив, що має намір скористатися правовою допомогою. Крім того, 22.09.2020 від приватного нотаріуса Шевчук Д.В. надійшло пояснення у справі, в якому він вказує, що дійсно, 30.09.2019 за реєстровим номером 116, ним було посвідчено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] [PERSON] було надано свідоцтво про право власності на житло від 06.11.2003, видане Відділом приватизації державного житлового фонду НІР ДА у м. Києві, відповідно до розпорядження від 06.11.2003 № 5337 та зареєстрованого КМБТІ - 13.11.2003 за №2705. Також, йому були надані висновок про вартість об`єкта оцінки ФЗНЯЮФ360245, технічний паспорт №32438 від 18.10.2010, довідка КМБТІ № КВ-2019 № 3357 про реєстрацію права власності на квартиру за [PERSON] , довідка №2145 від 19.09.2019, видана TOB «Київжитлосвіт» про осіб, зареєстрованих в житловій квартирі. При цьому, в представлених документах не було ніяких даних, що у вказаній квартирі був прописаний громадянин [PERSON] , який помер [INFO] . Право власності, яке набув [PERSON] , номер запису про право власності 33546648, ним було зареєстровано в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за заявою №36185978 від 30.09.2019. 05.11.2020 судом закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судове засідання, призначене на 15.12.2020 представник прокуратури не з`явився, сповіщений належним чином про місце, день, час слухання справи, подав до суду заяву про слухання справи без його участі, у якій позов підтримує, просить задовольнити, підстав, викладених у ньому, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Представник Київської міської ради у судове засідання не з`явився, сповіщений належним чином про місце, день, час слухання справи. 15.05.2020 подав суду заяву про слухання справи за відсутності представника КМР, в якій представник позовну заяву підтримує в повному обсязі, просить задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, сповіщений належним чином про день, час та місце слухання справи. Причини неявки суду невідомі. Відзиву на позовну заяву, у встановлений судом строк, не надав. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, сповіщений належним чином про день, час та місце слухання справи. При цьому, до суду надіслав (заяви) заяву від 05.11.2020 в електронній формі про відкладення розгляду справи у зв`язку із перебуванням на лікуванні і самоізоляції, у зв`язку з чим прибути у судове засідання не має можливості. Своїм правом на подання відзиву на позовну заяву, встановленим ст. 178 ЦПК України, у встановлений судом строк, не скористався. Третя особа у судове засідання не з`явився, надіслав суду письмові пояснення, в яких просив розглядати справу за його відсутності. Відповідно до ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. За положеннями ч.1, 2 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів для розгляду справи по суті, а також те, що представник позивача щодо заочного розгляду справи не заперечував, суд, на підставі ч. 1, 2 ст. 280 та відповідно до ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом не здійснювалося. Дослідивши повно та всебічно наявні матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. З наявних матеріалів справи судом встановлено, що Київською місцевою прокуратурою № 4, під час здійснення процесуального керівництва у кримінальному провадженні за ч.4 ст. 190 КК України, встановлені порушення майнових інтересів держави в особі Київської міської ради. Зокрема встановлено, що квартира [ADDRESS] є комунальною власністю та належить територіальній громаді м. Києва. У вказаній квартирі, після смерті батьків, проживав та був зареєстрований [PERSON] , [INFO] на підставі ордеру № 122688 від 28.08.1959 на житлове приміщення, виданого згідно рішення виконкому КМР від 30.06.1959 №1095. [INFO] [PERSON] помер у віці 75 років про що свідчить актовий запис про смерть №16612 від 08.10.2019. Як свідчить карта виїзду швидкої медичної допомоги № 595 від 16.08.2019 виїзд був здійснений на адресу: [ADDRESS] , тобто [PERSON] помер у вказаній квартирі. При цьому, встановлено, що квартира [ADDRESS] належить до комунальної власності територіальної громади м. Києва на підставі рішення КМР №284/5096 від 02.12.2010 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва». Згідно розпорядження Київської міської державної адміністрації №1112 від 10.12.2010 «Про питання організації управління районами в м. Києві» будинок [ADDRESS] , переданий до сфери управління Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації. Крім того, будинок [ADDRESS] , у цілому, закріплений за КП «Керуюча дирекція» на праві господарського відання згідно розпорядження Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації №80 від 09.02.2011 «Про закріплення майна за КП «Керуюча дирекція». При цьому, згідно рішення КМР №24/6240 від 22.09.2011 «Про питання діяльності комунальних підприємств, що належать до комунальної власності територіальної громади міста Києва», КП «Керуюча дирекція» було перейменовано в КП «Керуюча дирекція Шевченківського району», а згодом, перейменовано в КП «Керуюча компанія обслуговування житлового фонду Шевченківського району міста Києва» згідно рішення КМР №270/270 від 09.10.2014 «Про удосконалення структури управління житлово-комунальним господарством міста Києва». Статтею 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Відповідно до ст. 5 Житлового кодексу України державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад народних депутатів (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд). Крім того, відповідно до листа КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» від 07.11.2019 № 5628/3, особовий рахунок № [NUMBER] ( [NUMBER] ) на квартиру [ADDRESS] відкритий на [PERSON] , на одну особу. За інформацією від сусідів, у вказаній квартирі по дату смерті у квартирі фактично проживав гр. [PERSON] , [INFO] , який помер наприкінці вересня 2019 року. Після його смерті, квартира була зачинена на ключ та опечатана працівниками правоохоронних органів і обслуговуючої житлово-експлуатаційної дільниці. Згідно листа КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 07.11.2019 № 062/14-15001 (И- 2019) щодо надання інформації про майно та копій документів, право власності за вказаною адресою не реєструвалося; не було оформлено жодного замовлення на вказану квартиру, довідки та технічні паспорта підприємством на вказану квартиру не виготовлялись та не видавались. При цьому, згідно відмітки на плані, останній технічний план квартири датований 16.05.1980. Відповідно до листа ШРДА в м. Києві від 08.11.2019 №109/02/31-10069 приватизація зазначеної квартири не проводилась. Свідоцтво про право власності не видавалося. За вказаною адресою була зареєстрована одна фізична особа, а саме, [PERSON] з 03.02.1960. Інших зареєстрованих фізичних осіб не було. Також, як вбачається з цього листа, що за інформацією від сусідів, у квартирі проживав гр. [PERSON] , який помер. Після його смерті квартира була зачинена на ключ та опечатана працівниками правоохоронних органів і обслуговуючої житлово-експлуатаційної дільниці. Крім того, своїм листом КП «Житло-сервіс» від 28.12.2019 №110/908-2526 повідомило, що Головним управлінням житлового забезпечення ВО КМР (КМДА) свідоцтва про право власності на квартиру не видавалось. За інформацією Регіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву від 17.01.2020 № 30-12/457 «Про надання інформації», вказана квартира до державної власності не належить. Таким чином, враховуючи наведене, судом встановлено, що станом на день смерті [PERSON] - [INFO] , як єдиного наймача квартири [ADDRESS] , вказана квартира належала до комунальної власності, м. Києва. Водночас, з наявних матеріалів справи судом встановлено, що згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 197343935 від 23.01.2020, право власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 31.9 кв.м., житловою площею 21.3 кв.м., зареєстровано 30.09.2019 приватним нотаріусом Коломийського районного нотаріального округу Івано-франківської області Шевчуком Д.В. на підставі договору купівлі-продажу від 30.09.2019, посвідченого вказаним нотаріусом за №116 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1930565580000), номер запису про право власності: 33546648 за [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , місце проживання: [ADDRESS] , паспорт громадянина України серії та номер [NUMBER] , виданий 13.03.2003 Нижньосірогозьким РВ УМВС України). При цьому, інші данні у вказаному реєстрі щодо попереднього власника квартири відсутні. Відповідно до копії договору купівлі-продажу житлової квартири від 30.09.2019, посвідченого приватним нотаріусом Шевчуком Д.В., реєстровий № 116, [PERSON] , [INFO] (РНОКПП [NUMBER] , адреса реєстрації: [ADDRESS] ) продав [PERSON] , [INFO] (РНОКПП [NUMBER] , адреса проживання: [ADDRESS] ), квартиру [ADDRESS] , загальною площею 31,9 кв.м., житловою площею 21,3 кв.м., за яку раніше сплатив обумовлену сторонами грошову суму. Відповідно до п. З договору ринкова вартість житлової квартири, що продається, згідно звіту про оцінку майна від 30.09.2019, становить 781600,00 грн. Пунктом 2 договору встановлено, що житлова квартира належить продавцю [PERSON] , на праві власності згідно свідоцтва про право власності на житло від 06.11.2003, виданого відділом приватизації державного житлового фонду Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації, відповідно до наказу №5337 від 06.11.2003 та зареєстрованого КП «КМБТІ» в реєстрову книгу за №2705 від 13.11.2003. Відповідно до копії свідоцтва про право власності на житло від 06.11.2003, виданого Відділом приватизації державного житлового фонду Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації, згідно наказу №5337 від 06.11.2003 та зареєстрованого КП «КМБТІ» в реєстрову книгу за №2705 від 13.11.2003, квартира [ADDRESS] дійсно належить на праві власності гр. [PERSON] . Також, в матеріалах справи міститься копія інформаційної довідки КВ-2019 № 3357 від 19.09.2019, наданої КП «КМБТІ» на запит замовника довідки - [PERSON] , за якою Бюро повідомляло, що згідно з даними Бюро, двокімнатна квартира [ADDRESS] на праві власності зареєстрована за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло 06.11.2003 № [NUMBER] та копія технічного паспорту № [NUMBER] від 18.10.2010, виданого КП «КМБТІ» на вказану квартиру. Разом з тим, згідно інформаційного листа ПІР ДА в місті Києві від 23.01.2020 №109/02/31-559, приватизація квартири [ADDRESS] не проводилась. Розпорядження про приватизацію вказаної квартири від 06.11.2003 № 5337 на ім`я [PERSON] та свідоцтва про право власності на житло, не видавалось. Більше того, листом від 24.12.2019 № 062/14-17545 (И-2019) КП «КМБТІ» додатково повідомило, що право власності на вказану квартиру не реєструвалося, за реєстрованим номером №2705 проведена реєстрація іншого нерухомого майна, а дата запису в реєстровій книзі №2705 від 13.11.2003 у Бюро відсутня. Інформаційна довідка № 3357 (КВ-2019) від 19.09.2019 та технічний паспорт від 18.10.2010 на квартиру не виготовлялися та не видавались. Відповідно до акта обстеження квартири від 21.12.2019, проведеного представниками КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» на предмет наявності печаток на вхідних дверях та наявності замка на них - із вхідних дверей зірвано наклеєні аркуші паперу з печатками та підписами представників балансоутримувача, які опечатали двері раніше; ключем замок вхідної двері не відчиняється; у квартирі горить світло; двері ніхто не відчинив. Крім того, відповідно до інформаційного листа Департаменту з питань реєстрації ВО КМР (КМДА) від 19.11.2019 № 074107/1-3366, реєстраційна справа № 1930565580000, у тому числі заява про державну реєстрацію права власності та інші сформовані документи приватним нотаріусом Шевчуком Д.В., на зберігання до Департаменту не передавалися. При цьому, в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні також скановані копії супровідних документів реєстраційної справи № 1930565580000. При цьому, як вбачається з пояснень приватного нотаріуса, які останній надіслав на адресу суду, 30.09.2019 за реєстровим номером 116, ним дійсно було посвідчено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Дану квартиру продав жителю Коломийського району гр. [PERSON] гр. [PERSON] , яка належала йому на праві приватної власності, згідно свідоцтва про право власності на житло від 06.11.2003, виданого Відділом приватизації державного житлового фонду ПІР ДА у м. Києві, відповідно до розпорядження від 06.11.2003 № 5337 та зареєстрованого КМБТІ - 13.11.2003 за №2705. Крім того, йому були надані висновок про вартість об`єкта оцінки ФЗНЯЮФ360245, технічний паспорт №32438 від 18.10.2010, довідка КМБТІ № КВ-2019 № 3357 про реєстрацію права власності за [PERSON] , довідка №2145 від 19.09.2019, видана TOB «Київжитлосвіт» про осіб, зареєстрованих в житловій квартирі. При цьому, в представлених документах не було ніяких даних, що у вказаній квартирі був прописаний громадянин [PERSON] , який помер [INFO] . Також, [PERSON] були подані заяви про належність йому відчужуваної квартири на праві особистої власності та, що відчужує він нерухомість вперше протягом звітного 2019 року. Крім того, нотаріус пояснив, що вказану квартиру та сторони договору він перевірив по всіх реєстрах та ніяких обтяжень та заборон чи іншого речового права виявлено не було. Право власності, яке набув [PERSON] , номер запису про право власності 33546648, було зареєстровано ним в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за заявою №36185978 від 30.09.2019, про що було видано відповідний витяг № 183722429 від 05.10.2019. Також, звернув увагу, що при державній реєстрації, можливо, не були долучені якісь із сканкопій документів, що пов`язано із тимчасовою нестабільною роботою реєстрів та що на даний момент всі необхідні документи знаходяться в матеріалах нотаріальної справи та можуть бути долучені до електронної бази за заявою власника нерухомого майна. Таким чином, із досліджених матеріалів справи, судом достовірно встановлено, що [PERSON] , не будучі належним власником майна, незаконно відчужив спірну квартиру [PERSON] на підставі неіснуючого документу - свідоцтва про право власності на житло від 06.11.2003, яке нібито видав відділ приватизації державного житлового фонду Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації. При цьому, технічний паспорт № [NUMBER] від 18.10.2010 на квартиру та довідка № КВ -2019 №3357 КП «КМБТІ» так само ніколи не виготовлялись та не видавались. Відповідно до ст. 655 ЦПК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За ст. 657 ЦПК України договір купівлі-продажу, зокрема, житлового будинку (квартири) укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Частиною 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Згідно положень ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчитається батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до положень ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. За п. 18 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 правочинами, які посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, є, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо. Згідно ч.5 ст. 216 ЦК України вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Статтею 236 ЦК України визначено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Відповідно до ст. 149 Конституції України матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів. Частиною 1 ст. 18 Про столицю України - місто-герой Київ визначено, що матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування у місті Києві є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад. Враховуючи спрямованість договору купівлі-продажу від 30.09.2019 на незаконне заволодіння квартирою, вказаний правочин є таким, що порушує публічний порядок, тобто є недійсним з моменту його вчинення, оскільки суперечить вимогам ст.ст. 203, 215 ЦК України. Спірним договором беззаперечно порушено права та інтереси територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради, квартира незаконно вибула з комунальної власності міста, що позбавляє Київську міську раду ефективно та виключно в інтересах територіальної громади розпоряджатися майном в інтересах громади в межах повноважень, визначених законом. Таким чином, вимога про визнання договору недійсним підлягає задоволенню. Відповідно до абз. 2 ч.1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами. Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів, визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України. Відповідно до листа Верховного Суду України «Аналіз практики застосування судами ст. 16 ЦК України» від 01.04.2014 р. у разі здійснення державної реєстрації права власності за набувачем неправомірно відчуженого майна права власника повинні захищатися із застосуванням способу захисту, передбаченого п.1 ч.2 ст.16 ЦК за позовом про визнання права власності та скасування внесеного за заявою набувача запису до Державного реєстру. Якщо запис у Державному реєстрі здійснено внаслідок укладення договору, дійсність якого оспорюється, спосіб захисту прав осіб встановлено п.2 ч.2 ст.16 ЦК за позовом про визнання договору недійсним і скасування запису в Державному реєстрі, внесеного за заявою набувача. За ч.3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», зокрема, у разі скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор проводить державну реєстрацію припинення речових прав відповідно до цього Закону. Враховуючи те, що державна реєстрація права власності на вказану квартиру у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за [PERSON] здійснена на підставі недійсного правочину, суд дійшов висновку про задоволення вимоги щодо скасування державної реєстрації права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , здійснену приватним нотаріусом Шевчуком, номер запису про право власності 33546648 від 30.09.2019. Статтею 330 ЦК України встановлено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Згідно ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до п.19 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 №5 застосовуючи положення статті 387 ЦК, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Згідно п. 3 ч.1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Таким чином, враховуючи викладене та досліджені матеріали справи, майно вибуло з володіння поза волею її законного власника - територіальної громади міста Києва, в особі Київської міської ради, тому вимога щодо витребування від [PERSON] на користь територіальної громади міста Києва в особі КМР квартири [ADDRESS] є обґрунтованою та підлягаю задоволенню. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України та ст. 4 Закону України «Про судовий збір» з відповідачів на користь прокуратури міста Києва підлягаю стягненню судовий збір у розмірі 15928,00 грн, з яких: 11724,00 грн. - вимога майнового характеру, 4204,00 грн - вимоги немайнового характеру. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Положеннями ст. 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З врахуванням вищевикладеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Згідно п.п.15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Outcome: approved