Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-27 00:00:00

31.03.2020року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства «МАШИНОБУДІВНИЙ ЗАВОД «ВІСТЕК», в якій просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі в сумі 32 758,25 гривень, а також середній заробіток за час затримки розрахунку починаючи з 16.12.2019 року по день ухвалення рішення суду. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що перебував з відповідачем у трудових відносинах та 03.12.2019 року був звільнений за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України. Під час звільнення відповідач надав йому трудову книжку, однак розрахунок по заробітній платі не провів, внаслідок чого утворилась заборгованість з виплати заробітної плати в загальній сумі 32 758,25 гривень, з яких: 8053,57 грн. - заробітна плата за серпень 2019 року; 3667,09 грн. - заробітна плата за вересень 2019 року; 6882,24 грн. - заробітна плата за жовтень 2019 року; 3185,35 грн. - заробітна плата за листопад 2019 року; 5300,00 грн. - заробітна плата за грудень 2019 року. Оскільки ПрАТ «ВІСТЕК» у добровільному порядку заборгованість не погашає, [PERSON] вимушений звернутись до суду з даним позовом, у якому просить також стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку починаючи з 16.12.2019 року по день ухвалення рішення суду 27.04.2020 року до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву, згідно якого представник відповідача зазначає, що частково погоджується із вимогами позовної заяви, відповідач не заперечує проти задоволення позовних вимог в частині стягнення заробітної плати в сумі 32 758,25грн. Щодо строків звернення із позовною заявою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні вказує наступне, що відповідно до ч.1 ст.258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Відповідно до ч.1 ст. 9 ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сфері трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Відповідно до ч.1,2 ст.233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою при вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Позивач був звільнений 03.12.2019р. Тобто про невиплату всіх сум, які йому належать позивачу стало відомо в день звільнення, це підтверджується і змістом позовної заяви. З урахуванням норм законодавства, тримісячний строк позовної давності сплив 03.03.2020р., а позивач звернувся до суду 30.03.2020р. Отже, позивачем пропущений строк позовної давності, а тому в частині позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку слід відмовити. Крім того, просили винести ухвалу про залишення заяви без руху в частині несплати позивачем судового збору при подачі заяви про стягнення середнього заробітку за час затримки. До судового засідання позивач не з`явився, про дату, час та місце проведення судового розгляду повідомлявся належним чином: у відповідності до частини 6 статті 128 ЦПК України - шляхом вручення судової повістки безпосередньо у суді. Позивачем подано до суду заяву про розгляд справи без його участі та підтримання позовних вимог. Повідомлений належним чином про дату, час та місце проведення судового засідання (у відповідності до пункту 1 частини 7 статті 128 ЦПК України - шляхом направлення судової повістки рекомендованим листом з повідомленням про вручення за адресою місцезнаходження, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань) представник відповідача до судового засідання не з`явився. До початку судового засідання від генерального директора ПрАТ «ВІСТЕК» Новікова О.М. на адресу суду подано клопотання про розгляд справи за відсутності представника відповідача за наявними у справі матеріалами. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Відповідно до ст. 247 ч. 2 ЦПК України, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до частини 1 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Судом встановлено, що згідно записів у трудовій книжці серії [NUMBER] позивач перебував у трудових відносинах з ПрАТ «ВІСТЕК». 03.12.2019 року трудові відносини між сторонами було припинено на підставі ст. 38 КЗпП згідно наказу №199 к/бр від 03.12.2019 року, що вбачається з наявного у трудовій книжці серії [NUMBER] . Згідно довідки № 303/23 від 23.03.2020 року, виданої генеральним директором ПрАТ «ВІСТЕК» [PERSON] та головним бухгалтером ПрАТ «ВІСТЕК» розмір грошових виплат, які [PERSON] повинен був отримати при звільненні 03.12.2019 року, складає 32 758,25 гривень, з яких: 8053,57 грн. - заробітна плата за серпень 2019 року; 3667,09 грн. - заробітна плата за вересень 2019 року; 6882,24 грн. - заробітна плата за жовтень 2019 року; 3185,35 грн. - заробітна плата за листопад 2019 року; 5300,00 грн. - заробітна плата за грудень 2019 року. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства. Відповідно до статті 115 КЗпП України, статті 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. За змістом пункту 4 частини першої Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року «Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої)», усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Таким чином, роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано, що забезпечує реалізацію одного із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці. Згідно частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Статтею 2 Закону України «Про оплату праці» визначено, що до структури заробітної плати входять: - Основна заробітна плата. Це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. - Додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. - Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Таким чином, судом встановлено, що станом на теперішній час фактичний розрахунок при звільненні з позивачем згідно положень ст. 47 та ст. 116 КЗпП України ПрАТ «ВІСТЕК» не проведений, а тому з відповідача на корить позивача слід стягнути нараховану, але не виплачену заробітну плату у сумі 32 758,25 грн. Що стосується стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 р № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Судом встановлено, що [PERSON] був звільнений згідно наказу №199 к/тр від 03.12.2019 року ПрАТ «ВІСТЕК» з займаної посади на підставі ст. 38 КЗпП України. Відповідно до ст. 233 КЗпП працівник може звернутись із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. А у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Відповідно до п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити й обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити пропущений строк. Суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] щодо стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні слід відмовити, оскільки позивач пропустив строк звернення до суду - звільнений був 03.12.2019р., однак до суду звернувся 31.03.2020року, не обґрунтував поважність причини пропуску звернення до суду. Розподіл судових витрат здійснено у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України.

Outcome: partial