Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-30 00:00:00

29.10.2019р. [PERSON] через свого представника адвоката Стрєльнікова Є.А. (діє на підставі ордеру від 25.10.2019р. а.с. 21) звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування (а.с. 14). Ухвалою судді Наумової О.С. від 30.10.2019р. позовну заяву було залишено без руху і позивачці був наданий строк на усунення її недоліків (а.с. 25-26). Після усунення недоліків позовної заяви шляхом надання уточненої позовної заяви із вимогами до Дніпровської міської\~ради про\~визнання права\~власності в\~порядку спадкування\~(третя\~особа \~приватний нотаріус\~Дніпровського міського\~нотаріального округу\~Аршава І.О.) (а.с.\~31-32) ухвалою\~судді від\~04.11.2019р.\~відкрито провадження\~по справі,\~справу призначено\~до розгляду\~за правилами\~загального позовного\~провадження,\~призначено проведення\~підготовчого судового\~засідання (а.с.\~33-34). Цією ж ухвалою витребувано у приватного нотаріуса Дніпровського МНО Аршави І.О. належним чином завірені копії матеріалів спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що її батько - [PERSON] на підставі договору дарування від 27.12.1963р. набув право власності на 1/3 частину домоволодіння [ADDRESS] . Потім, на підставі договору дарування від 14.09.1970р. батько набув право власності ще на 1/6 частину вказаного домоволодіння. Таким чином [PERSON] став власником 1/2 частини домоволодіння [ADDRESS] . 15.09.2015р. [PERSON] склав заповіт, яким все своє майно заповідав у рівних частках [PERSON] та позивачці [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді вказаного домоволодіння. [PERSON] надала заяву про відмову від прийняття спадщини на користь позивачки. Таким чином, єдиною спадкоємицею майна [PERSON] стала позивачка. Проте, нотаріусом було їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку з тим, що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутня інформація про реєстрацію за [PERSON] 35/100 часток вищевказаного житлового будинку, а за співвласником будинку зареєстрована саме 65/100 часток. Тобто, наявні протиріччя в заявлених документах, що підтверджують право власності на частку житлового будинку [ADDRESS] з даними зазначеними в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. А також в заповіті від імені [PERSON] , що посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Аршава І.О. 15.09.2015 за реєстровим №4648, прізвище вказано « [PERSON] », а в перекладі паспорту з російської на українську мову та картці платника податків, виданої 21.08.2017 року ГУ ДФС у Дніпропетровській області вказано « [PERSON] Наталья». Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 172036101 від 28.06.2019р., власником 65/100 часток домоволодіння є [PERSON] . Підставою для виникнення права власності на 65/100 часток домоволодіння вказане рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08.12.2015р. по справі № 201/15619/15-ц за позовом [PERSON] до Дніпропетровської територіальної громади в особі Дніпропетровської міської ради про визнання права власності. Зазначена зміна часток співвласників домоволодіння завадила позивачці отримати свідоцтво про право власності на спадщину в загальному порядку, що змусило її звернутись до суду. На підставі викладеного, посилаючись на норми ст.ст. 328, 392, 1216, 1218, 1220, 1296, 1297 ЦК України, просить визнати за нею право власності в порядку спадкування на 35/100 частин домоволодіння [ADDRESS] . Відповідач Дніпровська міська рада, будучи повідомленим належним чином про дату, місце та час проведення підготовчого засідання та судового засідання по справі, про що наявні докази в матеріалах справи (а.с. 71, 75, 80), в судове засідання не з`явився, заяв про відкладення розгляду справи, про розгляд справи без його участі не надав. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Таким чином, з огляду на приписи ч. 1 ст. 130 ЦПК України, відповідач вважається таким, що повідомлений про розгляд справи належним чином, що виключає сукупність підстав, передбачених ст. 280 ЦПК України для винесення заочного рішення, суд розглядає справу у порядку загального позовного провадження з винесенням судового рішення на загальних підставах. Від третьої\~особи -\~приватного нотаріуса\~Дніпровського МНО\~ Аршави\~І.О. до суду 20.11.2019р. надані належним чином завірені копії матеріалів спадкової справи № 37/2016, заведеної після смерті [PERSON] , померлого [INFO] (а.с. 37-68), а також заява, у якій нотаріус просив справу розглядати без її участі (а.с. 36). Представник позивача\~ адвокат\~Стрєльніков Є.А. 15.01.2020р. і 31.01.2020р. надав заяви, у яких просив справу розглядати без його участі, позовні вимоги задовольнити повністю (а.с. 76, 79). Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги обох сторін, об`єктивно оцінивши докази у відповідності до положень ст. 89 ЦПК України, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст. 4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України). Суд встановив наступні обставини справи по справі і відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що батько позивачки [PERSON] на підставі договору дарування від 27.12.1963р., посвідченого нотаріусом Першої Дніпропетровської ДНК Прийменко А.І. за реєстровим № 3-4140, набув право власності на 1/3 частину домоволодіння [ADDRESS] (а.с. 64-65). Потім, на підставі договору дарування від 14.09.1970р., посвідченого нотаріусом Першої Дніпропетровської ДНК Слободян Е.Б. за реєстровим № 4-5014, [PERSON] набув право власності ще на 1/6 частину вказаного домоволодіння (а.с. 62-63). Отже, на підставі вказаних договорів дарування [PERSON] став власником 1/2 частини домоволодіння [ADDRESS] . Як видно з технічного паспорта (інвентарна справа № 0998/19) на садибний (індивідуальний) житловий будинок, 1/2 частини домоволодіння [ADDRESS] складається з приміщень квартири № 1: коридор № 1-1, кухня № 1-2, житлова № 1-3, коридор № 1 4, житлова № 1-5, житлова № 1-6, ванна № 1-7, загальною площею 46,0 кв.м, а також літньої кухні літ. Б площею 18,2 кв.м, вбиральні літ. Е площею 1,0 кв.м, споруди літ. І (хвіртка № 1, частина огорожі № 3, водоколонка № 4, огорожа № 6 (а.с. 9-11). Актом інженера з технічної інвентаризації від 20.06.2019р. підтверджена відсутність самочинного будівництва (а.с. 12). 15.09.2015р. [PERSON] склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Аршавою І.О. за № 4648, яким все своє майно заповідав у рівних частках [PERSON] та позивачці [PERSON] (а.с. 42). [INFO] [PERSON] помер (а.с. 40). Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді вказаного домоволодіння. [PERSON] 25.10.2016р. надала заяву про відмову від прийняття спадщини на користь позивачки [PERSON] (а.с. 39). Таким чином, єдиною спадкоємицею майна після смерті [PERSON] стала позивачка [PERSON] . Постановою приватного нотаріуса Дніпропетровського МНО Аршави І.О. від 10.09.2019р. позивачці (в особі представника [PERSON] ) відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку з тим, що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутня інформація про реєстрацію за [PERSON] 35/100 часток вищевказаного житлового будинку, а за співвласником будинку - [PERSON] зареєстровано 65/100 часток домоволодіння. Отже, були наявні протиріччя в заявлених документах, що підтверджують право власності на частку житлового будинку [ADDRESS] з даними зазначеними в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Крім того, в заповіті від імені [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Аршава І.О. 15.09.2015р. за реєстровим №4648, прізвище вказано « [PERSON] », а у перекладі паспорту з російської на українську мову та картці платника податків, виданої 21.08.2017р. ГУ ДФС у Дніпропетровській області вказано « [PERSON] » (а.с. 15). Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 172036101 від 28.06.2019р. за адресою: [ADDRESS] , в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно містяться відомості про домоволодіння, об`єкт житлової нерухомості реєстраційний № 834718812101, загальна площа 106 кв.м, житлова площа 65.2 кв.м, опис: житловий будинок літ. А-1, житлова прибудова літ. А1-1, прибудова літ. а-1, прибудова літ. al-1, прибудова літ. а2-1, прибудова літ. а3-1, прибудова літ. а4-1, ґанок літ. а, ґанок літ. а1, літня кухня літ. Б, гараж літ. В, оглядова яма під В, вбиральня літ. Д, вбиральня літ. Е, літня кухня літ. Ж, споруди, мостіння№ 1-10,1, II, запис про право власності № 13026506 від 28.12.2015, власник частки 65/100 ч. [PERSON] . Підставою для виникнення права власності зазначено рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08.12.2015р. по справі № 201/15619/15-ц за позовом [PERSON] до Дніпропетровської територіальної громади в особі Дніпропетровської міської ради про визнання права власності, який виходячи з Єдиного державного реєстру судових рішень було подано за аналогічних цьому позову підстав (а.с. 16). Судом установлено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08.12.2015р. по справі № 201/15619/15-ц, були задоволені позовні вимоги [PERSON] до Територіальної громади в особі Дніпропетровської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом. Визнано за [PERSON] право власності на 65/100\~частин домоволодіння\~по [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після чоловіка [PERSON] , померлого [INFO] та сина [PERSON] , померлого [INFO] . Отже, зміна часток співвласників домоволодіння призводить до того, що позивачка не може отримати свідоцтво про право власності на спадщину в загальному порядку на інші\~(успадковані)\~35/100\~часток домоволодіння, що змусило її звернутись до суду. Відповідно до положень ст. 392 ЦК України в судовому порядку право власності на спадкове майно підлягає захисту шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності та є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. У п.п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008р. «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Постановою нотаріуса від 10.09.2019р. позивачці відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з суперечливими (як вказував нотаріус у постанові) даними між наданими документами, що підтверджують право власності на частку житлового будинку [ADDRESS] і даними з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Разом із тим, судом установлено, що вищевказаним рішенням суду визнано право власності за [PERSON] на 65/100 частин спірного домоволодіння після смерті чоловіка [PERSON] і сина [PERSON] . Означеним рішенням не вирішені майнові права позивачки і її спадкодавця [PERSON] і ці рішення жодним чином не стосується учасників даної справи, крім того, позивачка просить визнати за нею право власності на решту - 35/100 частин спірного домоволодіння, які належали її батьку, а не на весь будинок. При розгляді спору суд враховує, що у перекладі паспорта позивачки з російської на українську мову та у картці платника податків, виданої 21.08.2017 року ГУ ДФС у Дніпропетровській області вказано « [PERSON] », а у заповіті від імені [PERSON] - « [PERSON] », проте означені помилки допущені лише внаслідок перекладу паспорта з російської на українську мову. Разом із тим, іншими матеріалами справи достеменно підтверджується, що це одна й та сама особа [PERSON] . Отже позивачка не має можливості оформити спадкові права без звернення до суду з даним позовом. Відповідно до ст.ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За приписами ст. 1266 ЦК України (спадкування за правом представлення) внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. За приписами ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. За змістом листа Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013р. № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування року» визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Позивачка звернулася до суду через об`єктивні обставин, незалежні від її волі, які позбавляють її можливості оформити спадкові права і отримати спадщину належну частку домоволодіння, а тому, з урахуванням принципу верховенства права, її право підлягає захисту судом. Враховуючи викладене та

Outcome: approved