Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-09 00:00:00

29.08.2018 р. позивачка пред`явила позов до відповідачів, у якому з урахуванням заяви від 28.09.2018 р., просить визнати за нею право власності на самочинну збудовану житлову прибудову до будинку [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначила, що разом з чоловіком у 1991 р. без дозвільних документів побудували на прибудинковій території по [ADDRESS] , прибудову розміром 7,59 на 6,50 метрів. Згодом вони за добровільної згоди з батьками чоловіка, які проживали у цьому будинку, розподілили даний будинок з прибудовою та прибудинковою територією. У 1992 р. [PERSON] (батько чоловіка) без їхньої згоди купив цей будинок, про що їм стало відомо після його смерті, коли будинок успадкував його син - відповідач [PERSON] . Вказала, що проживала у даному будинку з 1981 р., коли останній ще був у державній власності, а прибудинкова території - у комунальній власності, і користується цим майном по нинішній час. Вважає, що на підставі ст.ст. 344, 331 ЦК України є власником збудованої житлової прибудови. Однак відповідачі не визнають її прав на новостворене нерухоме майно по [ADDRESS] , тому на підставі ст. 392 ЦК України просить визнати за нею право власності у судовому порядку. 16.10.2018 р. представник Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області подав відзив, у якому просить відмовити у задоволенні позову. Зазначив, що позивачка не надала жодного документу, необхідного для прийняття в експлуатацію самочинного збудованого об`єкта нерухомості. Вважає, що позивачка зловживає процесуальними права, оскільки раніше вже зверталася до суду з подібним позовом, який був залишений без розгляду через її повторну неявку. 19.12.2018 р. відповідач [PERSON] подав відзив, у якому просить відмовити у задоволенні позову. Зазначив, що спірна прибудова не може бути самостійним об`єктом прав власності, а рішенням суду позивачку зобов`язано взагалі знести цю самочинну добудову. Вказав, що позивачка є лише власником матеріалів та виконаних робіт по будівництву цієї прибудови, що підтверджено рішенням суду в іншій справі. Також зазначив, що позивачка не проживає у спірній прибудові та була визнана судом такою, що втратила користування будинком по [ADDRESS] . Остання має у власності квартиру за адресою [ADDRESS] , де й проживає. 01.06.2020 р. сторони у судове засідання не з`явилися. Позивач та її представник про причини неявки суд не повідомили, заяв чи клопотань не подавали. У підготовчому судовому засіданні, що відбулося 10.02.2020 р., позивачка підтримала позов. Відповідач [PERSON] подав заяву про розгляд справи у його відсутності, у задоволенні позову просив відмовити. Представники Червоноградської міської ради Львівської області та Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області про причини неявки суд не повідомили, заяв чи клопотань не подавали. Оцінивши докази, суд прийшов до такого висновку. 14.11.1981 р. позивачка уклала шлюб з [PERSON] (а.с. 8). Останній помер [INFO] (а.с. 7). Відповідач [PERSON] є рідним братом покійного чоловіка позивачки (а.с. 4). 19.02.1991 р. позивачка була зареєстрована за адресою [ADDRESS] , а 16.04.2013р. знята з реєстрації на підставі рішення суду (а.с. 11). 03.06.1992 р. на підставі договору купівлі-продажу [PERSON] набув у власність будинок за адресою [ADDRESS] (а.с. 10). 21.05.1992 р. за [PERSON] закріплена в постійне користування земельна ділянка за адресою [ADDRESS] площею 690 кв.м. (а.с. 9). До вище вказаного будинку була самовільно здійснена прибудова (а.с. 13). На даний час відповідач [PERSON] є власником будинку за адресою [ADDRESS] (а.с. 4, 14, 25, 71, 71-а). 27.11.2012 р. набрало законної сили рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 16.11.2012 р., яким позивачку визнано такою, що втратила право користування будинком за адресою [ADDRESS] (а.с. 79). 22.10.2014 р. Апеляційний суд Львівської області ухвалив рішення, згідно з яким за позивачкою визнано право власності на будівельні матеріали, з яких споруджена спірна добудова до будинку [ADDRESS] (а.с. 82-83). 15.05.2017 р. набрало законної сили рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 08.12.2016 р., яким останню зобов`язано не чинити відповідачу [PERSON] перешкод у користуванні та розпорядженні належного йому на праві власності будинком та земельною ділянкою за адресою [ADDRESS] , а також зобов`язано знести спірну самочинно збудовану прибудову (а.с. 95-98). 21.05.2019 р. набрало законної сили рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 18.09.2018 р., яким відповідачу [PERSON] надано дозвіл на знесення спірної самочинної прибудови з відшкодуванням витрат на таке знесення за рахунок позивачки [PERSON] (а.с. 129-131). Висновок будівельно-технічного експертного дослідження від 11.09.2017 р., наданий позивачкою, суд до уваги не прийняв, оскільки останній є неналежним доказом (а.с. 15-19). Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За правилами ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Невизнання цивільного права полягає в пасивному запереченні наявності у особи суб`єктивного цивільного права, зокрема, на майно, на право користування майном, на спадкування, на частину в загальному майні, яке безпосередньо не спричиняє шкоду суб`єктивному праву, але створює невпевненість у правовому статусі носія суб`єктивного права. Фактичні обставини справить свідчать про те, що позивачка не має права користування будинком за адресою [ADDRESS] ; спірна добудова здійснена самочинно й підлягає знесенню. Відтак існує правова визначеність у правовому статусі носія суб`єктивного права. Заперечення відповідачами права власності позивачки на спірну прибудову є законними й правомірними. За таких обставин і міркувань суд вважає, що позов необґрунтованим і безпідставним, тому у його задоволенні необхідно відмовити. Судові витрати, що пов`язані з розглядом справи і складаються з судового збору та витрат на правову допомогу, за правилами п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України покладаються на позивачку. Відповідач [PERSON] поніс витрати на правову допомогу у сумі 3700,00 грн. (а.с. 113, 134). Розмір таких витрат є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та значенням справи для сторони. Відтак вказані витрати підлягають стягненню з позивачки у користь відповідача [PERSON] у повному обсязі.

Outcome: approved