Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-15 00:00:00

30 травня 2018 року до Білопільського районного суду з Ковпаківського районного суду м. Суми за підсудністю надійшла справа за позовом [PERSON] до Білопільської районної державної нотаріальної контори, [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення. Позовна заява вмотивована тим, 25 серпня 2017 року помер його батько [PERSON]. Після смерті останнього відкрилася спадщина на земельні ділянки та житловий будинок за адресою: Сумська область, Білопільський район, с. Веселе, вул. Вишнева, 38. За життя батько склав заповіт, яким земельну ділянку сільськогосподарського призначення заповів своїй доньці, а його сестрі [PERSON], а житловий будинок та земельну ділянку під ним, що знаходяться за вказаною вище адресою, їм із сестрою порівну. Вказує, що має намір переоформити спадщину, яка залишилась після смерті батька, але не може реалізувати своє право внаслідок того, що у заповіті померлий помилково зазначив його прізвище [PERSON]. Вказана помилка, ймовірніше за все, сталася внаслідок того, що батьки одружилися лише у 1987 році, а тому при народженні йому було присвоєно прізвищ матері [PERSON]. Посилаючись на викладені вище обставини, заявник просить встановити юридичний факт того, що заповіт, посвідчений 08 квітня 2016 року державним нотаріусом Улянівської державної нотаріальної контори Білопільського району Сумської області [PERSON], зареєстрований у реєстрі за №879, в якому допущена помилка у прізвищі спадкоємця, а саме: замість сину «Шатава» [PERSON], [INFO] записано сину «Шумейко» [PERSON], [INFO]. Так як подану в порядку окремого провадження заяву [PERSON] про встановлення факту належності заповіту ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 02 квітня 2018 року залишено без розгляду у звязку з тим, що з наданих останнім матеріалів вбачався спір про право, ухвалою Білопільського районного суду Сумської області від 31 травня 2018 року відкрито провадження у справі за вказаним вище позовом та призначено її до підготовчого засідання у порядку загального позовного провадження. А ухвалою від 25 червня 2018 року за результатами підготовчого провадження справу призначено до розгляду по суті (а. с. 15, 29, 41). У судове засідання позивач [PERSON] не зявився. Представник останнього за договором про надання юридичних послуг адвокат [PERSON] надіслала заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримує (а. с. 46). Представник відповідача Білопільської районної державної нотаріальної контори Головного територіального управління юстиції у Сумській області в судове засідання не зявився. Завідувач держнотконтори [PERSON] надіслала заяву про розгляд справи у відсутність їх представника, при ухваленні рішення покладаються на розсуд суду (а. с. 32). Відповідач [PERSON] М у судове засідання не зявилася, подала заяву про розгляд справи без її участі, позов визнає (а. с. 47). У звязку з неявкою сторін, суд розглядає справу без їх участі, на підставі наявних доказів, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Повно, всебічно і обєктивно дослідивши матеріали справи, оцінивши їх у сукупності з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозвязку, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, суд приходить до наступних висновків. Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Приписами п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-яку заяву, що стосується його прав і обов'язків цивільного характеру (п. 36 рішення ЄСПЛ від 21 лютого 1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст. 13 Конвенції). Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з розясненнями Верховного Суду України, викладеними у п. 12 Постанови Пленуму №5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суди розглядають справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, а саме належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, імя, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з імям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Судом встановлено, що позивач [PERSON] народився 29 липня 1954 року в с. Червоно-Веселе Улянівського району Сумської області. Батьком останнього записаний чоловік на імя [PERSON], а матірю [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії ЯЛ №655853 (а. с. 11). Зі змісту витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу вбачається, що 29 серпня 1987 року виконкомом Жовтневої селищної ради Білопільського районного суду зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON]. Після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище чоловіка [PERSON] (а. с. 10). Відповідно до свідоцтва про смерть серії І-БП №290966 [PERSON] помер 25 серпня 2017 року у смт. Миколаївка Білопільського району Сумської області (а. с. 9). За життя останній склав заповіт, посвідчений державним нотаріусом Улянівської державної нотаріальної контори Білопільського району Сумської області 08 квітня 2016 року, зареєстрований у реєстрі за №379, яким заповів належну йому на праві власності земельну ділянку площею 2,92 га, позначену на плані зовнішніх меж за №1318, з кадастровим номером 5920655300:03:007:0406, розташовану на території Жовтневої селищної ради Білопільського району Сумської області своїй доньці, [PERSON], [INFO], а належні йому на праві власності житловий будинок та земельні ділянки, розташовані по вул. Вишневій, 38 у с. Веселе Білопільського району Сумської області - сину, [PERSON], [INFO] та донці [PERSON], [INFO] в рівних частках (а. с. 7). Зі змісту військового квитка №2371177, виданого 13 листопада 1963 року на імя [PERSON] вбачається, що до складу його сімї входили: дружина «[PERSON] Праск. Никол.», син «[PERSON]. Никол», [INFO], син «[PERSON] Ал-ндр. Никол., [INFO]» та донька «[PERSON] [PERSON].», [INFO]. Адресою проживання родини зазначено «с. Ч-Веселое Жовтневого пос.совета» (а. с. 13). У військовому квитку позивача серії НУ №5833081 від 16 листопада 1973 року його родичами зазначені: батько «[PERSON] Яковл.», [INFO], мати «[PERSON]. Николаев.», [INFO], брат «[PERSON]. Н.», [INFO], сестра «[PERSON] Екатер. Николаевна», [INFO] (а. с. 14). Всі наявні у матеріалах справи докази є належними, допустимими та достовірними в розумінні ст. ст. 77-79 ЦПК України, не викликають у суду сумнівів у їх достовірності, не оспорюються відповідачами та у своїй сукупності підтверджують факт того, що у заповіті від імені [PERSON] допущена помилка при написанні прізвища спадкоємця. За загальними правилами про спадкування, передбаченими ст. ст. 1216, 1218, 1220 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Відповідно до ч. 1 ст. 1223, ст. 1233, ч. 2 ст. 1236 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, яким є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті щодо усієї спадщини або її частини. В силу положень ст. ст. 1268, 1269, 1270 ЦК України спадкоємець за заповітом має право прийняти спадщину шляхом постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини чи подачі до нотаріальної контори або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяви про прийняття спадщини. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. З матеріалів справи вбачається, що на підставі заяв відповідача [PERSON] від 14 листопада 2017 року та позивача [PERSON] від 25 січня 2018 року Білопільською районною державною нотаріальною конторою 14 листопада 2017 року заведена спадкова справа після [PERSON], який помер 25 серпня 2017 року. Номер у спадковому реєстрі 61554483 (а. с. 8, 33-35). Отже, встановлення факту належності заповіту від імені [PERSON], породжує для позивача юридичні наслідки, зокрема, необхідний йому для оформлення спадкових прав за заповітом після смерті [PERSON], який помер 25 серпня 2017 року, вказані ним обставини знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню. При цьому, до вказаного висновку суд прийшов, виходячи не тільки із вимог національного законодавства України, а і з висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства»). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)». На підставі викладеного,

Outcome: approved