Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-15 00:00:00

30.01.2017 року позивач звернувся до суду із позовом, яким, з урахуванням вимог, просив стягнути з державного бюджету України через Державну казначейську службу України відшкодування моральної шкоди у розмірі 496080 гривень, спричинені позивачу в порядку ст.1174 ЦК України. В обґрунтування заявлених вимог вказано про те, що з серпня 2013 року в провадженні слідчого прокуратури Харківської області [PERSON] знаходиться кримінальне провадження №42013220000000231 за ч.3 ст. 364 КК України. 28.10.2013 року, 05.08.2015 року, 30.09.2015 року, 28.02.2017 року слідчим були винесені постанови про закриття кримінального провадження, які як незаконні були скасовані відповідними ухвалами слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 14.07.2015 року, 02.09.2015 року, 08.12.2015 року, 26.04.2017 року. Крім того, постановою від 05.09.2015 року слідчим відмовлено у визнанні позивача потерпілим у вказаному кримінальному провадженні. Ухвалою слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 23.09.2015 року було скасовано постанову слідчого від 05.09.2015 року. Памятка про права та обовязки потерпілого відповідачем видано лише 05.08.2016 року. Під час слухання справи по суті остаточного рішення в рамках кримінального провадження слідчим не прийнято. Посилаючись на те, що вказаними незаконними діями відповідача, протиправною бездіяльністю слідчого, який продовжую протягом більше чотирьох років не виконувати вимоги процесуального закону щодо проведення досудового розслідування у розумні строки, позивачем зазначено по завдання йому моральної шкоди, яка полягає у тому, що йому, інваліду 2 групи, для захисту своїх прав потрібно протягом тривалого часу звертатися до суду із заявами про скасування незаконних постанов слідчого. З вини відповідача він переніс глибокі моральні страждання, був позбавлений почуття безпеки, юридичної стабільності, верховенства права, конституційного права на доступ до правосуддя. Позивачем розмір моральної шкоди визначено у сумі 496080 гривень, яку просить стягнути з державного бюджету України через Державну казначейську службу України. У судовому засіданні позивач позовну заяву підтримав на викладених вище підставах. Представники відповідачів [PERSON] Харківської області та ГУ ДКСУ у судовому засіданні проти позовних вимог заперечували, зазначили про те, що позовні вимоги не обґрунтовані та не відповідають вимогам законодавства. Вислухавши осіб, які брали участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного. Статтями 10, 11, 58, 60, 179 Цивільного процесуального кодексу України, передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Зібрані та досліджені у судовому засіданні матеріали справи підтверджують наступне. Уповноваженою особою прокуратури Харківської області 12.08.2013 року на підставі ухвали слідчого судді Дзержинського районного суду м. Харкова внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №4201322000000231 за заявою [PERSON] щодо неправомірних дій старшого слідчого прокуратури Дзержинського району м. Харкова [PERSON] за правовою кваліфікацією ч.3 ст. 364 КК України. Досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні проводилося слідчим прокуратури Харківської області [PERSON], який своїм постановами на протязі жовтня 2013 року лютого 2017 року неоднарозово закривав зазначене кримінальне провадження. Ці процесуальні рішення слідчого скасовувались ухвалами слідчих суддів Червонозаводського районного суду м. Харкова (остання ухвала суду від 26.04.2017 року), які зазначали факти невиконання слідчим вимог кримінально-процесуального закону. Уповноваженою особою прокуратури Харківської області 01.02.2016 року на підставі ухвали Червонозаводського районного суду м. Харкова внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №42016220000000119 за заявою [PERSON] за фактом не виконання ухвали Червонозаводського районного суду м. Харкова слідчим в ОВС другого слідчого відділу слідчого управління прокуратури області [PERSON] під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні за правовою кваліфікацією ч.2 ст. 382 КК України. Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. Відповідно до цієї норми обовязок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається на державу. Згідно ч.6 ст.1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Статтею 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Абзацом 2 п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (далі - Постанова) визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Пунктом 9 Постанови встановлено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Пунктом 5 ст.3 Закону встановлено, що у наведених у ст.1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються) моральна шкода. Статтею 4 Закону, окрім іншого, встановлено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених п.п.1, 3, 4 і 5 ст.3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відповідно до наведеного, обовязок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна. Таким чином, суд вважає доведеним факт спричинення позивачу моральної шкоди, яка виявилась у його душевних стражданнях через тривале проведення досудового розслідування за його заявою про вчинення злочину та протиправні невизнання його потерпілим та закриття кримінального провадження (а.с. 6-11, 16-18, 33-34, 60-66). Згідно роз'яснень, що містяться у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. З урахуванням встановлених судом фактів та обставин, суд вважає розрахунок позивача розміру моральної шкоди не обґрунтованим, а заявлений розмір моральної шкоди завищеним. Виходячи із принципів розумності та справедливості, суд вважає достатнім та доцільним задовольнити вимогу позивача про відшкодування моральної шкоди у розмірі 5000,00 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial