Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-17 00:00:00

30.04.2014р. до суду звернулось ПАТ «ДФДК» із позовом до [PERSON] та [PERSON], де посилаючись на вимоги ст.ст. 71-72 ЖК України просить визнати останніх такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме кімнатою [ADDRESS] у місті Докучаєвську Донецької області. В обґрунтування цієї вимоги зазначило, що відповідачам була надана в особисте користування зазначена кімната у гуртожитку, який знаходиться на балансі товариства. 18.02.2014р. комісійно був складений акт, за яким [PERSON] та [PERSON] відповідно з 2008 року та з 2010 року не проживають у гуртожитку, їх місцезнаходження не відоме. Оскільки останніми заяви щодо збереження за ними жилого приміщення не подано, позивач змушений звернутись до суду із вказаним позовом. Предмет та підстава позову не змінювались, позовні вимоги не збільшувались. Представник позивача - ЧЕРНЯВСЬКА Л.В. в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, із заявою щодо відмови від позову, залишення його без розгляду, або відкладення розгляду справи до суду не зверталась. Відповідачі - [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про що матеріали справи містять відповідні докази. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позову позивачу необхідно відмовити, виходячи з наступних підстав: Відповідно до статей 127-129 ЖК України, для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Для тимчасового проживання осіб, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк і потребують поліпшення житлових умов або жила площа яких тимчасово заселена чи яким повернути колишнє жиле приміщення немає можливості, а також осіб, які потребують медичної допомоги у зв'язку із захворюванням на туберкульоз, використовуються спеціальні гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Порядок надання жилої площі в гуртожитках визначається законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. Жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу. Жила площа у спеціальних гуртожитках для тимчасового проживання осіб, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк і потребують поліпшення житлових умов або жила площа яких тимчасово заселена чи яким повернути колишнє жиле приміщення немає можливості, а також осіб, які потребують медичної допомоги у зв'язку із захворюванням на туберкульоз, надається в порядку, що визначається відповідними органами місцевого самоврядування. На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Разом з тим, вирішуючи спори щодо користування житловими приміщеннями в гуртожитках необхідно з'ясовувати правову підставу вселення до гуртожитку та проживання у ньому для вирішення питання щодо поширення на спірні правовідносини положень ЖК України та Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» чи ЦК України. Оскільки для правильного вирішення спорів цієї категорії необхідно розмежовувати підстави виникнення права у особи на користування житловим приміщенням у гуртожитку, оскільки це право може виникнути із житлових правовідносин, тобто з підстав передбачених ЖК України, а саме, ст. 128 ЖК України та Примірним положенням про гуртожитки, так і з цивільно-правових угод, зокрема, укладенням договору оренди житлового приміщення. У випадку, якщо правовою підставою для вселення та проживання в гуртожитку особи слугував договір оренди житлового приміщення, то до спірних правовідносин слід застосовувати правові норми, що регулюють договірні відносини, зокрема, укладення, виконання та припинення цивільно-правових угод. Судом достовірно встановлено, що 13.05.1999р. між позивачем ПАТ «Докучаєвський флюсо-доломітний комбінат» та відповідачем [PERSON] був укладений договір № 28, за змістом якого комбінат надав, а Наймач отримав у користування кімнату [ADDRESS] строком на 5 років. Згідно умов цього договору, підставою для вселення у гуртожиток є ордер, що видається заступником директора по кадрам та побуту ВАТ «Докучаєвський флюсо-доломітний комбінат». У порушення вимог ст.ст. 11, 60 ЦПК України, позивачем суду ордеру не надано. 05.04.2002р. - [PERSON], а 19.03.2008р. - і [PERSON] у передбаченому законом порядку зареєструвались за вказаною адресою, про що свідчать картка прописки за формою № 16 та відомості адресно-довідкового підрозділу ГУДМС України в Донецькій області від 03.06.2014р. Отже, між сторонами виникли договірні правовідносини. Відповідно до статті 277 ЦК України в редакції 1963 року та статті 61 ЖК України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, який укладається між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер. Згідно пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Враховуючи період виникнення та продовження існування спірних правовідносин між сторонами, вони регулюються, як ЦК України в редакції 1963 року, так ЦК України в редакції 2003 року, який набрав чинності з 01 січня 2004 року, оскільки права та обов'язки по спірному договору найму виникли до 01 січня 2004 року та продовжили існувати після набрання чинності ЦК України в редакції 2003 року. Відповідно до частини 1 статті 810 ЦК України, за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Частиною 1 статті 811 ЦК України, не передбачено обов'язкового нотаріального посвідчення договору найму житла. Проте, за правилом частини четвертої статті 209 ЦК України, правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Згідно статті 821 ЦК України, договір найму житла укладається на строк, встановлений договором. Якщо у договорі строк не встановлений, договір вважається укладеним на п'ять років. До договору найму житла, укладеного на строк до одного року (короткостроковий найм), не застосовуються положення частини першої статті 816, положення статті 818 та статей 822-824 цього Кодексу. Як уже зазначалося вище, у розділі «Предмет договору» Договору № 28 від 13.05.1999р., спірна жила кімната надана у користування [PERSON] на 5 років, тобто даний договір діє до 13.05.2004р. Відповідно до статті 816 ЦК України, у договорі найму житла мають бути вказані особи, які проживатимуть разом із наймачем. Ці особи набувають рівних з наймачем прав та обов'язків щодо користування житлом. Наймач несе відповідальність перед наймодавцем за порушення умов договору особами, які проживають разом з ним. Якщо наймачами житла є кілька осіб, їхні обов'язки за договором найму житла є солідарними. Порядок користування житлом наймачем та особами, які постійно проживають разом з ним, визначається за домовленістю між ними, а у разі спору - встановлюється за рішенням суду. Згідно статті 817 ЦК України, наймач та особи, які постійно проживають разом з ним, мають право за їхньою взаємною згодою та за згодою наймодавця вселити у житло інших осіб для постійного проживання у ньому. Особи, які вселилися у житло відповідно до частини першої цієї статті, набувають рівних з іншими особами прав користування житлом, якщо інше не було передбачено при їх вселенні. За статтею 818 ЦК України, наймач та особи, які постійно проживають разом з ним, за їхньою взаємною згодою та з попереднім повідомленням наймодавця можуть дозволити тимчасове проживання у помешканні іншої особи (осіб) без стягнення плати за користування житлом (тимчасових мешканців). Тимчасові мешканці не мають самостійного права користування житлом. Тимчасові мешканці повинні звільнити житло після спливу погодженого з ними строку проживання або не пізніше семи днів від дня пред'явлення до них наймачем або наймодавцем вимоги про звільнення помешкання. Матеріали справи не містять документів, які свідчать про правові підстави вселення [PERSON] у спірне жиле приміщення. Відповідно до статті 822 ЦК України, у разі спливу строку договору найму житла наймач має переважне право на укладення договору найму житла на новий строк. Не пізніше ніж за три місяці до спливу строку договору найму житла наймодавець може запропонувати наймачеві укласти договір на таких самих або інших умовах чи попередити наймача про відмову від укладення договору на новий строк. Якщо наймодавець не попередив наймача, а наймач не звільнив помешкання, договір вважається укладеним на таких самих умовах і на такий самий строк. Якщо наймодавець відмовився від укладення договору на новий строк, але протягом одного року уклав договір найму житла з іншою особою, наймач має право вимагати переведення на нього прав наймача та (або) відшкодування збитків, завданих відмовою укласти з ним договір на новий строк. Не дивлячись на ці обставини та вимоги закону, ПАТ «Докучаєвський флюсо-доломітний комбінат» звернулося до суду із позовом про визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням в порядку статей 71-72 ЖК України, які в даній конкретній справі не можуть бути застосовані до виниклих спірних правовідносин. Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно пункту 3 постанов Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Відповідно до статті 19 Конституції України, статті 1 ЦПК України та з урахуванням положення частини четвертої статті 10 ЦПК України, вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом. Наприклад, суд має право вийти за межі заявлених вимог і з власної ініціативи вирішити питання про стягнення аліментів на дитину одночасно з позбавленням батьківських прав (частина друга статті 166 Сімейного кодексу України); застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину (частина п'ята статті 216 Цивільного кодексу України). Отже, визначення предмету та підстави позову лежить виключно на позивачеві. Неправильно обраний позивачем спосіб захисту своїх цивільних прав, позбавляє місцевий суд вийти за межі позовних вимог, а тому у задоволенні позову заявнику необхідно відмовити.

Outcome: dismissed