Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-06 00:00:00

29 січня 2019 року до Жовтневого районного суду м. Харкова звернувся [PERSON] із позовною заявою до [PERSON] про виселення, в якій просив суд виселити відповідача [PERSON] з житлового приміщення 1-4 в житловому будинку [ADDRESS] та стягнути з відповідача судовий збір. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 10 жовтня 2002 року по справі 2-102/2002 визначено поділ будинку з надвірними прибудовами за адресою: [ADDRESS]. Відповідно, до даного рішення позивачу виділено приміщення 2-2, 2-3, 2-4, 1-4, загальною площею 48,7 м.кв. в житловому будинку [ADDRESS]. На даний час, повністю ігноруючи вимоги рішення суду та вимоги позивача, [PERSON] займає приміщення 1-4 чим вчиняє злочин проти правосуддя: ч.1 ст.382 КК України «Невиконання судового рішення». На неодноразові звернення позивача [PERSON] не реагує вже більше п'яти років. 12.12.2018 року позивач надіслав відповідачу Лист-Вимогу, однак на його вимоги відповідач не реагує і продовжує не виконувати рішення суду, перешкоджаючи позивачу, як власнику користуватись приміщенням позивача відповідно до судового рішення. Вказані обставини і вимусили позивача звернутися до суду з зазначеною позовною заявою. УхвалоюЖовтневого районного суду м. Харкова від 30 січня 2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про виселення. Призначено судове засідання. Позивачта його представник [PERSON], який діє на підставі Довіреності від 22.02.2019 року в судовому засіданні позов підтримали, просили суд його задовольнити. Відповідач по справі в судове засідання не з'явився, про день, час та місце слухання справи повідомлений належним чином, причина неявки суду не відома. Клопотання про відкладення справи до суду не надходили. Відзив на позовну заяву до суду також не надходив. У зв'язку з цим, суд, згідно вимогам ч. 4 ст. 223 та ст. ст. 280, 281 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи, проти чого не заперечував і позивач по справі. Суд, вислухавши пояснення позивача та його представника, всебічно та повно дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. В судовому засіданні було встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 10 жовтня 2002 року було визначено поділ будинку з надвірними прибудовами за адресою: [ADDRESS], зокрема, задоволено позовні вимоги [PERSON] та виділено на належну йому ідеальну долю Ѕ частину приміщень в житловому будинку літ. А : 2-3,2-4,1-4 загальною площею 39, 5 кв.м. та на ідеальну долю, яка належить [PERSON] та [PERSON] (на теперішній час померлі), доля яких не оформлена [PERSON] виділено в житловому будинку літ. А приміщення 1-3, 1-5, 1-6, корисною площею 40, 4 кв. м. (а.с. 7) Позивач та його представник у судовому засіданні пояснили, що на теперішній час відповідач [PERSON] займає, належне позивачу на праві власності приміщення 1-4 у житловому будинку [ADDRESS]. 12 грудня 2018 року позивачем було направлено на адресу відповідача Лист - Вимогу з приводу належного виконання рішення суду. (а.с. 12) Суд, зазначає, що доказів відправки вказаного листа - вимоги суду надано не було. Позивач та його представник пояснили в судовому засіданні, що до теперішнього часу лист-вимога відповідачем не виконаний, відповідач продовжує займати належне на па праві власності позивачу приміщення 1-4 у житловому будинку [ADDRESS]. Відповідно до частини 1 статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі статтею 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 Цивільного кодексу України). За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Відповідно до статті 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом, а припинення права власності можливе лише з підстав, передбачених статтею 346 ЦК України. Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом, то власник житла має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, згідно з положеннями ст. 391 ЦК України. Вказана норма передбачає усунення порушень права власності будь-яким способом, у тому числі, й шляхом виселення. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст. 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Відповідно до ст. 116 ЖК Української РСР, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов'язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Частиною 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Всупереч вказаним вимогам закону позивачем не було надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач [PERSON] чинить перешкоди позивачу у користуванні належним йому на праві власності майном, а саме приміщенням 1-4 у житловому будинку [ADDRESS], суд приходить до висновку, що у задоволені позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про виселення слід відмовити в повному обсязі. Враховуючи те, що у задоволенні позову було відмовлено, у відповідності до ст. 141 ЦПК України судові витрати залишаються за позивачем по справі. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed