Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-08 00:00:00

30 липня 2015 року [PERSON] звернулась в Баглійський районний суд м. Дніпродзержинська з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування предявлених позовних вимог позивачка зазначила, що з відповідачем вона перебуває у шлюбі з 26 грудня 1990 року; шлюб зареєстрований Гетаговітською сільрадою Тавушського територіального відділення РАЦС Вірменської Республіки за актовим записом № 11. Від шлюбу сторони мають неповнолітню доньку [PERSON], [INFO]. Шлюбні відносини між подружжям фактично припинилися у липні 2015 року і на теперішній час вони проживають окремо. Основна причина розпаду сім`ї на думку позивачки це різниця характерів, зловживання відповідачем спиртними напоями, а також подружня зрада відповідача. Позивачка [PERSON] вважає, що подружні стосунки припинені остаточно і відновлені бути не можуть, тому просить шлюб розірвати. Спору про розподіл майна та місця проживання дитини сторони не мають. В наданій суду письмовій заяві позивачка [PERSON] зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити, наполягає на розірванні шлюбу та вважає примирення з відповідачем неможливим і, оскільки відповідач не з`являється за викликами суду, хоча постійно проживає за місцем реєстрації, просить суд про ухвалення заочного рішення у справі, наслідки ухвалення заочного рішення позивачу зрозумілі. У зв'язку з тим, що відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про місце, час та дату розгляду справи був сповіщений належним чином, про поважні причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило, тому суд вважає за можливе, згідно зі ст. 224 ЦПК України, розглянути позовні вимоги за його відсутності, ухваливши заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивачка не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, взявши до уваги позицію позивачки, дослідивши письмові докази у справі, вважає, що позовні вимоги про розірвання шлюбу підлягають задоволенню з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, шлюб між [PERSON] та [PERSON] зареєстрований 26 грудня 1990 року Гетаговітською сільрадою Тавушського територіального відділення РАЦСу Вірменської Республіки за актовим записом № 11 (л.с. 7). Від шлюбу сторони мають неповнолітню доньку [PERSON], [INFO] (л.с. 8). Як зазначила позивачка, шлюбні відносини між подружжям фактично припинилися у липня 2015 року і на теперішній час вони проживають окремо. Відповідач зловживає спиртними напоями та допускав поружню зраду. Позивачка [PERSON] вважає, що поновлення з відповідачем подружніх стосунків та примирення між ними неможливе, наполягає на розірванні шлюбу. Спору про розподіл майна та місця проживання дитини сторони не мають. Відповідно до ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ст. 17 Закону України Про міжнародне приватне право іноземці та особи без громадянства мають цивільну правоздатність в Україні нарівні з громадянами України, крім випадків, передбачених законом або міжнародними договорами України. Відповідно до ч.2 ст. 58 Закону України Про міжнародне приватне право шлюб між іноземцями, шлюб між іноземцем та особою без громадянства, шлюб між особами без громадянства, що укладені відповідно до права іноземної держави, є дійсними в Україні. Згідно ст. 63 зазначеного Закону припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу. В контексті ст. 60 Закону України Про міжнародне приватне право , правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі. Як видно з наданих позивачкою документів, сама позивачка на даний час є громадянкою України, що підтверджено копією її паспорта, виданого 17.08.2001 року Баглійським РВ Дніпродзержинського МУ УМВС України у Дніпропетровській області (л.с.6), а відповідач є громадянином [PERSON] та має тимчасову посвідку на постійне проживання в Україні, зареєстрований [INFO]. Шлюб між сторонами зареєстровано за межами України у 1990 році. Враховуючи вищевикладене, судом застосовуються до правовідносин між сторонами норми законодавства України, оскільки як позивачка, так і відповідач на даний час мешкають в Україні, та зважаючи на те, що добровільність шлюбу є основною з його засад і грунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, суд вважає, що розірвання шлюбу буде відповідати інтересам сторін, тому позов необхідно задовольнити. Виходячи з викладеного,

Outcome: approved