Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-01 00:00:00

31.10.2017р. [PERSON] звернулась в суд із позовом, в якому просять ухвалити рішення про стягнення з відповідача [PERSON] додаткових витрат на утримання дитини. Позовну заяву обґрунтовує тим, що 24 березня 2016 року між нею та відповідачем було укладено договір про сплату аліментів на утримання малолітньої [PERSON], [INFO], у розмірі 5 000,00 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття, однак відповідачем систематично порушуються терміни оплати та заперечується факт необхідності брати участь у додаткових витратах на дитину. Зазначає, що відповідач нехтує своїми обов'язками як батько та відмовляється нести будь-які затрати на придбання ліків, курсів лікування, інших додаткових витрат. Обґрунтовуючи позовні вимоги зазначає, що нею було понесено додаткові витрати на дитину на загальну суму 65 754,71 гривень, які складаються з витрат на лікування, придбанні ліків, витрат на оздоровлення та витрат на відвідування гуртків. Позивачка [PERSON] у судове засідання не з'явилася, подала на адресу суду клопотання, в якому просить розгляд справи провести без її участі, позов підтримує у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні позов визнав частково, надавши пояснення аналогічні тим, що викладені у письмовому відзиві, який долучено до матеріалів справи. Позицію щодо визнання позовних вимог мотивував тим, що позивачкою підтверджено витрати долученими відповідними фіскальними/товарними чеками на загальну суму лише 17898,06 гривень, окрім того не усі витрати із вказаної суми відноситься саме до додаткових витрат. Пояснив, що відповідачем визнаються як додаткові витрати лише витрати на обстеження доньки в лікаря-окуліста та кошти на придбання відповідних лінз та окулярів, що становить 4688,00 гривень, половину з яких готовий компенсувати відповідач. Заслухавши пояснення позивачки, представника відповідача, дослідивши зібрані по справі докази, з'ясувавши дійсні обставини справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Відповідно до ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, зазначений законами України. Відповідно до ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. У відповідності до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 185 СК України батьки зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON], [INFO] є донькою позивачки [PERSON] та відповідача [PERSON] шлюб між якими розірвано згідно рішення Городоцького районного суду Львівської області від 28.03.2016 року, яке було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 02.11.2016 року. Судом встановлено, що 24.03.2016 року між позивачкою та відповідачем було укладено договір про сплату аліментів на дитину. Відповідно до умов даного договору відповідач [PERSON] взяв на себе обов'язок щодо сплати аліментів на утримання малолітньої [PERSON], [INFO], у розмірі 5000,00 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 01.04.2016 року. Пунктом 7 вказаного договору визначено обов'язок відповідача [PERSON] брати участь у додаткових витратах на дитину. Судом встановлено, що позивачкою ставиться вимога про стягнення 32 877,45 грн. додаткових витрат на утримання дитини за період 24.03.2016 - 30.10.2017 роки, однак до позовної заяви не було надано належних та допустимих доказів того, що позивачка реально понесла витрати у вказаному розмірі. В свою чергу із долучених до позовної заяви копій фіскальних та товарних чеків на купівлю товарів, квитанцій на оплату послуг, не вбачається, що позивачкою понесені витрати, які носять характер саме додаткових витрат на дитину. Стаття 185 СК України передбачає саме додаткові витрати, а не додаткове стягнення коштів на утримання дитини. З огляду на наведене, розмір стягуваних додаткових витрат має визначатися залежно від понесених або передбачуваних витрат, з підтвердженням належними, допустимими та достатніми доказами у справі як сам факт понесення таких витрат, так і ту обставину, що такі витрати входять до складу саме додаткових витрат, а не аліментів. У своїй постанові від 13.09.2017 року справа № 6-1489цс17 Верховний Суд України роз'яснив, що до таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв'язку з розвитком певних її здібностей. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку. Верховний суд України звернув увагу, що наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Суд критично оцінює, підтверджені відповідними доказами витрати на оформлення закордонного паспорту (договір від 28.04.2017 року № 33-28042017/30, квитанції про оплату послуг №№ 24066147, 24066148, 24066146 від 28.04.2017 року, № 51705016 від 19.10.2016 року, № 16643802 від 13.04.2016 року), купівлю книг (товарні чеки від 03.03.2017р., 12.06.2017р., 30.06.2017р., 29.06.2016р., 08.04.2017р., 27.03.17р., 01.04.2017р., 11.04.2017р., 29.06.2017р., 15.06.2017р.), оплату проїзду Терасва-Львів (проїзний документ № 744821), оскільки такі в розумінні норм сімейного законодавства не відносяться до складу додаткових витрат. Такі витрати належать до складу загальних (першочергових) витрат на утримання дитини, що покриваються за рахунок сплати аліментів. В якості доказів щодо розміру позовних вимог позивачем долучено копію витягу із медичної карти № 10845 [PERSON], з якого вбачається, що за період 13.08-2016-22.08.2016 року остання була госпіталізована з діагнозом пневмонія (неускладнена, ІІІ ступінь важкості, гострий перебіг). Проте позивачем не надано доказів щодо понесених витрат за вказаний період. Також матеріали справи містять копії консультації педіатра Комунальної міської дитячої клінічної лікарні від 05.03.2017 року, копії сторінок із медичної книги [PERSON] із записами про огляд педіатра 29.03.17 року, 08.04.2017 року (почерк лікарів важко розібрати) та копії фіскальних чеків від 04.05.2017 року на встановлення фото полімерних пломб, копії фіскальних чеків на чотирьох аркушах про купівлю певних медичних та інших препаратів за період березень-травень 2017 року, копія замовлення на аналіз крові від 06.03.2017 року та фіскальний чек про його оплату. З аналізу вказаних документів вбачається підтвердження оплати препаратів жарознижуючих, проти кашлю, протизапальні, противірусні та інше, тобто для лікування захворювань, які переносить дитина відповідного віку. Такі в розумінні норм сімейного законодавства не відносяться до складу додаткових витрат. Такі витрати також, на думку суду, належать до складу загальних (першочергових) витрат на утримання дитини, що покриваються за рахунок сплати аліментів. З аналізу вказаних фіскальних чеків також неможливо встановити їх цільове використання та їх призначення, так як такі були придбані поза призначенням лікаря. Суд частково погоджується з твердженнями позивачки про те, що витрати понесені нею на лікування та підтримання зору малолітньої [PERSON] відносяться саме до додаткових витрат в розумінні СК України. Частково задовольняючи позовні вимоги, суд виходить з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів підтверджуючих понесення витрат на усю суму, яка зазначається у позові, проте суд прийшов до переконання про задоволення позовних вимог у розмірі 2300,00 гривень. Дана сума підтверджена відповідними належними та допустимими доказами (листок огляду пацієнта від 29.12.2016 року та 05.06.2017 року, копії фіскальних чеків на підтвердження огляду лікарів, придбання лінз та окулярів на трьох аркушах) та визнається відповідачем. В даному випадку суд погоджується із позицією відповідача, що при розрахунку таких витрат потрібно виходити із їх доцільності та обгрунтовності, адже з аналізу цих документів незрозумілим є проведення в один день одразу 4-х оглядів лікаря-окуліста, що мало місце 05.06.2017 року - фіскальні чеки з ТзОВ «Юкан» № 003 та 004 на загальну суму 800,00 гривень, 3-х обстежень лікаря 15.05.2017 року - фіскальний чек з ТзОВ «Юкан» № 003 на загальну суму 1200,00 гривень, 4-х обстежень лікаря 16.11.2017 року - фіскальний чек з ТзОВ «Юкан» № 004 на загальну суму 2000,00 гривень. При ухваленні рішення суд не бере до уваги відповідь позивача на відзив від 08.02.2018 року та документи, що були долучені до даного відзиву, оскільки всупереч вимогам ч. 9 ст. 83, ч. 4, 5 ст. 178 ЦПК України позивачем не додано, а в матеріалах справи відсутні підтвердження надсилання (надання) їх копій відповідачу по справі. Судом критично оцінюються посилання на наявність додаткових матеріальних витрат у зв'язку із створенням нової сімії, оскільки останнім не надано суду доказів наявності інших осіб, окрім спільної з позивачем доньки, на утриманні. Вирішуючи даний спір суд також враховує розмір аліментів, а саме 5000 грн. щомісячно, що сплачуються відповідачем на користь позивачки відповідно до умов договору від 24.03.2016 року про сплату аліментів на дитину. На думку суду такий розмір аліментів є достатнім для забезпечення першочергових витрат на утримання дитини. Судом не приймаються до уваги твердження позивачки про порушення термінів сплати аліментів, оскільки дослідження цієї обставини не входить до предмету доказування по даному позову, більш того, в матеріалах справи містяться квитанції квитанцій про повну сплату аліментів за період травень 2016р. - січень 2018 року. Також при вирішенні спору судом враховується розмір заробітної плати відповідача, що підтверджується відповідними довідками про виплату заробітної плати на посаді директора ТОВ «Альфа-Ком» за період з 01.01.2016 року по грудень 2017 року та інші доходи відповідача від його діяльності як фізичної особи підприємця, підтверджені виписками з банківського рахунку підприємця за період 01.07.2016-31.12.2017 року. В свою чергу, позивачкою не було подано суду доказів на підтвердження її майнового стану. Відповідно до ч. 3 та ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України) Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути в дохід держави судовий збір. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд робить висновок, що позов підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial