Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-26 00:00:00

30 жовтня 2019 року Білопільська міська рада Сумської області звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Свої вимоги мотивує тим, що територіальній громаді Білопільської міської ради на праві комунальної власності належить квартира, площею 37,7 кв. м, розташована за адресою: [ADDRESS] . За вказаною адресою зареєстрований відповідач. Проте, з 2018 року останній за місцем реєстрації не проживає без поважних причин, комунальні платежі не сплачує, в результаті чого виникла заборгованість в сумі 2 273 грн 85 коп., в утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі не має і взагалі квартирою не користується. Перешкод у користуванні жилим приміщенням ні представники Білопільської міської ради, ні працівники КП «Житловик Білопілля», ні квартиронаймачі інших житлових приміщень в даному будинку відповідачу не чинили. В добровільному порядку знятися з реєстрації він не бажає, тим самим створюючи Білопільській міській раді перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження своїм майном. Посилаючись на вказані обставини, позивач просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою від 04 листопада 2019 року відкрито провадження у справі за вказаним вище позовом з призначенням її до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, з повідомленням сторін та викликом свідка [PERSON] (а. с. 18-19). 20 листопада 2019 року до канцелярії Білопільського районного суду Сумської області надійшов відзив відповідача [PERSON] на позовну заяву, в якому останній зазначає, що на підставі рішення виконавчого комітету Білопільської міської ради №92 від 21 травня 2008 року «Про закріплення квартири за дітьми, позбавленими батьківського піклування» за ним закріплено 1/4 частину квартири [ADDRESS] , де він зареєстрований. Так як у м. Білопілля роботи не має, змушений був поїхати на заробітки до Київської області. На даний час тимчасово проживає без реєстрації в [ADDRESS] разом зі своєю дружиною [PERSON] , яка є інвалідом 3 групи та малолітніми дітьми [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Його дружина має незадовільний стан здоров`я та потребує догляду. Власного житла він не має, крім житлового приміщення, якого його намагаються позбавити. Вказує, що декілька разів на рік приїздив та доглядав за квартирою, квитанцій про сплату комунальних послуг не бачив, про заборгованість дізнався з позовної заяви та готовий її погасити. Крім того відповідач зазначає, що ключі від квартири знаходяться в КП «Житловик Білопілля», де йому відмовляють у їх видачі. У звязку з викладеними вище обставинами, [PERSON] просить відмовити Білопільській міській раді в задоволенні позовних вимог (а. с. 25-28). Ухвалою від 20 листопада 2019 року задоволено клопотання відповідача про виклик свідка [PERSON] (а. с. 41). У судовому засіданні представник позивача Білопільської міської ради начальник юридичного відділу Усик І. А. позов підтримала. Відповідач [PERSON] та його представник за договором про надання правової допомоги адвокат Пашков С. І. позов не визнали. Заслухавши представника позивача [PERSON] , відповідача [PERSON] , представника останнього [PERSON] , свідка [PERSON] , повно, всебічно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши матеріали справи, оцінивши їх у сукупності за своїм внутрішнім переконанням, з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозв`язку, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, №30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). «Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, №30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі №490/12384/16-ц зроблено висновок по застосуванню статей 71, 72 ЖК Української РСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Згідно з правовою позицією Верховного Суду тимчасова відсутність особи за місцем проживання у зв`язку з працевлаштуванням в іншому місті сама по собі не свідчить про постійну її відсутність, як підставу втрати права на житло (ВС/КЦС, справа №644/10619/15-ц, 24 вересня 2018 року). У відповідності з положеннями ст. 167 ЖК України у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне місце проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Відповідно до ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається житлове приміщення протягом 6 місяців. У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавства не встановлює, в зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. Таким чином, під час вирішення питання про втрату особою права користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 та ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлено, що рішенням Білопільської міської ради Сумської області №92 від 21 травня 2008 року квартиру за адресою: [ADDRESS] закріплено за дітьми, позбавленими батьківського піклування, які проживали в даній квартирі до направлення їх в дитячі навчальні заклади: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] по 1/4 частині квартири. КП «Білопільський Житловик» доручено підтримувати вказану вище квартиру в належному стані та провести вселення дітей після повернення їх з навчальних закладів (а. с. 37). Зі змісту листа Білопільської міської ради на запит директора ДПТНЗ «Путивльський професійний ліцей» вбачається, що рішенням виконкому №23 від 25 січня 2008 року за учнем-сиротою [PERSON] закріплена 1/4 частина квартири [ADDRESS] . Квартира перебувала на балансі КП «Білопільський житловик» та до 30 червня 2009 року мала бути приведена в належний стан. Також, з приводу працевлаштування зазначено, що на той момент актуальних вакансій за спеціальністю столяр будівельний-тесляр на ринку праці відсутня, питання працевлаштування вирішуватиметься Білопільським центром зайнятості населення при індивідуальній бесіді з [PERSON] (а. с. 36). Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №173590612 від 12 липня 2019 року за Територіальною громадою в особі Білопільської міської ради зареєстроване право власності на квартиру, загальною площею 37,7 кв. м, житловою площею 23 кв. м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а. с. 5-6). За вказаною вище адресою зареєстрований [PERSON] , [INFO] , що підтверджується довідкою КП «Житловик Білопілля» (а. с. 6 зворотній бік). Відповідно до актів огляду будинку, житлових (нежитлових) приміщень від 18 жовтня 2018 року, 18 січня, 20 березня та 11 червня 2019 року [PERSON] за адресою: [ADDRESS] не проживає понад рік. Причиною огляду будинку стало виникнення у останнього заборгованості зі сплати комунальних послуг (а. с. 9-11). За інформацією КП «Житловик Білопілля» станом на 01 жовтня 2019 року заборгованість відповідача зі сплати комунальних послуг складає 2 273 грн 85 коп., яка утворилася з жовтня 2016 року (а. с. 12). З матеріалів справи також вбачається, що [PERSON] , [INFO] проживає без реєстрації з червня 2017 року в [ADDRESS] . 05 жовтня 2018 року зареєстрував шлюб з [PERSON] , [INFO] , яка є інвалідом 3 групи внаслідок загального захворювання довічно. Має на утриманні двох дітей [PERSON] , [INFO] та доньку дружини від першого шлюбу [PERSON] , [INFO] (а. с. 32-35. 38). Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] підтвердив, що у серпні 2019 року, а також у минулому році відповідач [PERSON] приїздив до свого помешкання, що знаходиться в [ADDRESS] , однак постійно останній за вказаною адресою не проживає. За житлом доглядають його сестри. Разом з цим всупереч ст. 81 ЦПК України представником позивача не надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач без поважних причин не проживає в житловому приміщенні, розташованому за адресою: [ADDRESS] , що в ньому відсутні його речі, що перешкод у користуванні будинком відповідачу ніхто не чинить та що останній втратив правовий зв`язок з будинком. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог Білопільської міської ради у зв`язку з їх недоведеністю. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed