Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-18 00:00:00

30 липня 2020 року керівник Бориспільської місцевої прокуратури Головка Л. (далі по тексту - прокуратура), який діє в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації (далі по тексту - КОДА) звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Київській області (далі по тексту - Держгеокадастр), [PERSON] з позовом, яким просить суд усунути перешкоди у здійсненні КОДА права користування та розпорядження земельною ділянкою водного фонду з кадастровим номером 3220882600:04:006:1718 загальною площею 0,1000 га, шляхом її витребування (повернення) на користь Київської обласної державної адміністрації з незаконного володіння [PERSON] , а також стягнути з відповідачів на користь прокуратури Київської області понесені витрати по сплаті судового збору. Позовні вимоги обгрунтовано тим, що наказом ГУ Держземагентства у Київській області за № 10-1514/15-15-сг від 26 лютого 2015 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для індивідуального садівництва [PERSON] на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області та надано у його власність земельну ділянку загальною площею 0,1000 га із кадастровим номером 3220882600:04:006:1718 для індивідуального садівництва із земель державної власності розташованої на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області. На підставі вищезазначеного наказу ГУ Держземагентства у Київській області відомості про земельну ділянку із кадастровим номером 3220882600:04:006:1718 внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Однак, спірна земельна ділянка накладається на землі водного фонду, а саме на 100 метрову прибережну захисну смугу озера Острівки (Млинне), що знаходиться в заплавній частині річки Дніпро. У зв`язку з цим позивач, на підставі ст. 22, 58-60, 84, 122 Земельного кодексу України, ст. 88 Водного кодексу України, ст. 152, 373, 391 ЦК України просить усунути перешкоди у здійсненні КОДА права користування та розпорядження земельною ділянкою водного фонду, оскільки даними нормами законодавства не передбачено можливості відведення земель водного фонду для індивідуального садівництва та взагалі заборонено розорювання земель, садівництво та город-ництво на землях водного фонду. Позивач зазначив також, що відсутність проекту встановлення межі водоохоронної зони та не визначення відповідними органами державної влади на території межі прибережної захисної смуги в натурі, не може трактуватися, як відсутність самої прибережної захисної смуги та можливість до її встановлення передавати у приватну власність ділянки, що підпадають під нормативно визначену 100-метрову зону від урізу води. ГУ Держземагентство у Київській області розпорядилося землями водного фонду та фактично змінило цільове призначення спірної земельної ділянки із земель водного фонду на землі для індивідуального садівництва попри те, що не являлося розпорядником даної категорії земель в розумінні ст. 122 Земельного кодексу України. Наведеними діями ГУ Держземагентство у Київській області та видачею наказу за № 10-1514/15-15-сг від 26 лютого 2015 року порушило інтереси держави в особі КОДА, як власника та розпорядника земельних ділянок водного фонду. Відтак, земельна ділянка із кадастровим номером 3220882600:04:006:1718, має бути витребувана з незаконного чужого володіння [PERSON] на користь КОДА, в порядку та на підставах, визначених ст. 152, 155 Земельного кодексу України та ст. 317, 319, 387, 388 Цивільного кодексу України. Ухвалою суду від 08 вересня 2020 року справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Сторонам роз`яснено права, обов`язки та встановлено строки для вчинення процесуальних дій. 20 жовтня 2020 року до суду надійшов відзив ГУ Держгеокадастру у Київській області, яким просили відмовити у задоволенні позову зважаючи на наступне. [PERSON] звернувся до Головного управління на підставі ст. 118 Земельного кодексу України з клопотанням про надання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для індивідуального садівництва площею 0,1000 га на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району. Оскільки підстави для відмови, передбачених ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України, були відсутні, ГУ Держгеокадастра у Київській області на підставі ст. 15-1, 116, 118, 121, 122 вказаного кодексу видало наказ про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою на ім`я [PERSON] . За наслідком проведеної перевірки інформації, визначеної п. 2.2.1 Методичних рекомендацій щодо порядку реалізації Держземагенством повноважень з передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у власність чи користування для всіх потреб, було встановлено, що спірна земельна ділянка не відносилась до земель водного фонду, а належала саме до земель сільськогосподарського призначення. Не маючи підстав, визначених ст. 186-1 Земельного кодексу України, для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки Держземагенство погодило його, у зв`язку з чим, в подальшому, Державний кадастровий реєстратор здійснив реєстрацію земельної ділянки. ГУ Держгеокадастра у Київській області, розглянувши клопотання [PERSON] про затвердження документації із землеустрою, видав оскаржуваний наказ за № 10-1514/15-15-сг від 26 лютого 2015 року. Зважаючи на вказане, свої дії відповідач вважає правомірними та такими, що не суперечили з чинними на той час вимогами законодавства. Додатково зазначив також, що наказ про надання земельної ділянки у власність є ненормативним актом, який вичерпав свою дію внаслідок його виконання, а тому його скасування або визнання недійсним не породжує наслідків для власника земельної ділянки. Наявність водоохоронної зони або прибережної захисної смуги, в якості складової водоохоронної зони, має бути підтверджено проектом встановлення водоохоронної зони (прибережної захисної смуги). Однак, такий проект щодо спірної земельної ділянки відсутній. Крім того, ГУ Держгеокадастра у Київській області у відзиві послалось на норми ст. 261, 267 ЦК України, у зв`язку з чим просило застосувати строки позовної давності до поданого органами прокуратури позову. 10 грудня 2020 року КОДА подали до суду пояснення, якими підтримали позовні вимоги і просили задовольнити виходячи з того, що на момент виникнення спірних правовідносин так і наразі, саме КОДА являлось уповноваженим державою органом на розпорядження землями водного фонду. Ухвалою суду від 11 травня 2021 року підготовче провадження у справі закрито та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження з викликом і повідомленням сторін. Ухвалою суду від 11 травня 2021 року до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на стороні позивача залучено Громадську організацію Садівницьке товариство «Економіст» (далі по тексту - ГО СТ «Економіст»). Належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання сторони до суду не з`явились, про причини неявки не повідомили. Разом з тим, прокурор та представник ГО СТ «Економіст» подали заяви, якими розгляд справи просили здійснити у їх відсутність, позовні вимоги підтримали та просили задовольнити. В розрізі з неявкою сторін у справі, судом також враховується рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року за № 17-рп/2011 згідно якого у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за адресою, вказаної в матеріалах справи (зокрема позовній заяві), яка відповідає місцю реєстрації відповідача, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене йому належним чином. Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши її у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року за № 2 передбачено, що відповідно ст. 55, 124 Конституції України та ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 12, 81, 89 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Доказами, відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, відповідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Судом встановлено, що Бориспільською місцевою прокуратурою Київської області в ході досудового розслідування кримінального провадження № 12017110100000576 від 16 березня 2017 року та проведення моніторингу даних публічної кадастрової карти України, яка є відображенням даних Державного земельного кадастру, виявлено порушення вимог земельного законодавства під час виділення земельної ділянки з кадастровим номером 3220882600:04: 006:1718 на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області. Сторонами визнається і не заперечується, що наказом ГУ Держземагентства у Київській області за № 10-15014/15-15-сг від 26 лютого 2015 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для індивідуального садівництва [PERSON] на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області та надано у власність останнього земельну ділянку загальною площею 0,1000 га із кадастровим номером 3220882600:04:006:1718 для індивідуального садівництва із земель державної власності на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області (а.с. 21). На підставі вказаного наказу ГУ Держземагентства у Київській області відомості про земельну ділянку із кадастровим номером 3220882600:04:006:17018 внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 639460032208) (а.с. 22-25). Наведене, в силу вимог ч. 1 ст. 82 ЦПК України, не підлягає доказуванню, оскільки визнається і не заперечується сторонами, і у суду відсутні сумніви щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за № 217985495 сформованої 28 липня 2020 року, власником земельної ділянки з кадастровим номером 3220882600:04:006:1718, розташованої на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району, є [PERSON] (а.с. 22-25). Басейне управління водних ресурсів середнього Дніпра Державного агенства водних ресурсів України у листі від 15 серпня 2019 року за № 01-12/732 надало інформацію про водний обєкт - озеро «Острівки», поруч з яким розташована спірна земельна ділянка. Так, озеро «Острівки» (Млинне) знаходиться в заплавній частині річки Дніпро. Озеро відноситься до водних об`єктів загальнодержавного значення відповідно ст. 5 Водного кодексу України. Прибережна захисна смуга повинна складати 100 метрів відповідно ст. 88 Водного кодексу України (а.с. 26). За змістом ч. 3 ст. 56 ЦПК України, у визначених законом випадках, прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Відповідно ст. 131? Конституції України на прокуратуру України покладається представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Згідно ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. За змістом рішення Конституційного суду України у справі за №3-рп/99 від 08 квітня 1999 року, прокурор або його заступник самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. При цьому, інтереси держави можуть збігатись повністю, частково або не збігатись зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств. Земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, є об`єктом права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності. Відтак, видача органом виконавчої влади спірного наказу про передачу земель державної власності в приватну власність позбавляє Український народ загалом або конкретну територіальну громаду, правомоч-ностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус. Судом встановлено та доказів протилежного суду сторонами не надано, що КОДА не здійснює заходів представницького характеру щодо захисту інтересів держави у сфері земельних відносин та повернення незаконно переданої земельної ділянки з земель водного фонду (а.с. 38-40). Зважаючи на вказане, суд вважає обгрунтованим представництво інтересів держави, в особі КОДА, органами прокуратури. Відповідно ст. 13, 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Статтями 2, 19 Закону України «Про охорону земель» визначено, що об`єктом особливої охорони держави є всі землі в межах території України. Відповідно ч. 1, 2 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самовря-дування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Статтею 118 Земельного кодексу України визначено порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами. Так, відповідно до частин шостої - дев`ятої цієї статті громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господар-ських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначе-них статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186 цього Кодексу. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначе-них статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. Згідно ст. 19 Конституції України посадові особи органів державної влади зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Частиною 6 ст. 186 Земельного кодексу України вказано, що проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок погоджуються в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу, і затверджуються Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Відповідно ч. 17 ст. 186 Земельного кодексу України підставою для відмови у погодженні документації із землеустрою може бути лише невідповідність її вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівної документації. У частинах 1, 2 ст. 186-1 Земельного кодексу України зазначено, що проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок усіх категорій та форм власності підлягає обов`язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, а щодо земельної ділянки у межах населеного пункту - подається на погодження до структурних підрозділів районних державних адміністрацій у сфері містобудування та архітектури. Проект землеустрою, у відповідності до ст. 50 Закону України «Про землеустрій», зокрема, включає акт перенесення в натуру (на місцевість) меж охоронних зон, зон санітарної охорони, санітарно-захисних зон і зон особливого режиму використання земель за їх наявності (у разі формування земельної ділянки); перелік обмежень у використанні земельних ділянок; викопію-вання з кадастрової карти (плану) або інші графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки (у разі формування земельної ділянки). Підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою у ч. 6 ст. 186-1 Земельного кодексу України також зазначено виключно невідповідність його вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівної документації. Відповідно ст. 84 Земельного кодексу України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом. Згідно ст. 58 Земельного кодексу України до земель водного фонду належать землі, зайняті в тому числі, прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами. Прибережні захисні смуги, відповідно абз. 2, 3 ч. 3 ст. 60 Земельного кодексу України встановлюються за окремими проектами землеустрою. Межі встановлених прибережних захисних смуг і пляжних зон зазначаються в документації з землеустрою, кадастрових планах земельних ділянок, а також у містобудівній документації. Відповідно ст. 88 Водного кодексу України з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм в межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Землі прибережних захисних смуг перебувають у державній та комунальній власності та можуть надаватися в користування лише для цілей, визначених цим Кодексом. Прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проектами землеустрою. Уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встановлюється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води. Зважаючи на вказане, судом встановлено та не заперечується сторонами, що вздовж озера «Острівки» (Млинне), яке знаходиться в заплавній частині річки Дніпро, і де розташована спірна земельна ділянка, прибережна захисна смуга не встановлена і відповідний проект не затверджено. Доказів протилежного суду сторонами не надано. Однак, згідно Висновку експерта за результатами проведення земельно - технічного дослідження за № 20619/21-41 від 01 вересня 2021 року земельна ділянка площею 0,1000 га із кадастровим номером 3220882600:04:006:1718, власником якої є [PERSON] , накладається на землі водного фонду, а саме площею 0,0780 га на прибережну захисну смугу озера та дренажного каналу (а.с. 180-214). Відповідно ч. 2, 3 ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекорис-тувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. За змістом статей 19, 20 Земельного кодексу України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі: землі сільськогосподарського призначення, землі рекреаційного призначення, землі водного фонду. Віднесення їх до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання відповідно ст. 21 Земельного кодексу України недійсними рішень про надання земель, угод щодо земельних ділянок, відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною тощо. Згідно ч. 1, 2 ст. 3 Водного кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (01 січня 2015 року) усі води (водні об`єкти) на території України становлять її водний фонд . До водного фонду України належать: 1) поверхневі води: природні водойми (озера), водотоки (річки, струмки), штучні водойми (водосховища, ставки) і канали; інші водні об`єкти; 2) підземні води та джерела; 3) внутрішні морські води та територіальне море. Відповідно ч. 1 ст. 58 Земельного кодексу України та ст. 4 Водного кодексу України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами; землі зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів. Таким чином, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча й не розташовані об`єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню і належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції. Чинним законодавством установлено особливий правовий режим використання земель водного фонду. Так, ст. 59 Земельного кодексу України передбачено обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлено можливість використання таких земель для визначених цілей на умовах оренди. Відповідно ч. 4 ст. 84 Земельного кодексу України землі водного фонду взагалі не можуть передаватись у приватну власність, крім випадків, передбачених законодавством. Випадки передачі земель водного фонду до приватної власності, зокрема громадян, передбачені положеннями ч. 2 ст. 59 Земельного кодексу України (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин). Громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). Власники на своїх земельних ділянках можуть у встановленому порядку створювати рибогосподарські, проти-ерозійні та інші штучні водойми. Громадянам та юридичним особам, згідно ч. 4 ст. 59 Земельного кодексу України (в редакції від 06 вересня 2014 року) органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб (у тому числі рибництва (аквакультури), культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослід-них робіт, догляду, розміщення та обслуговування об`єктів портової інфраструктури і гідротехнічних споруд тощо, а також штучно створені земельні ділянки для будівництва та експлуатації об`єктів портової інфраструктури та інших об`єктів водного транспорту. Землі водного фонду можуть бути віднесені до земель морського і річкового транспорту в порядку, встановленому законом. Отже, зазначених нормами права вказано, що землями під водними об`єктами загальнодержавного значення, зокрема зайняті поверхневими водами є: водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки) і каналами; іншими водними об`єктами; підземними водами та джерелами, внутрішніми морськими водами та територіальним морем, а також прибережні захисні смуги вздовж річок (у тому числі струмків та потічків), морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм не могли передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України. За змістом ст. 60 Земельного кодексу України та ст. 88 Водного кодексу України (у редакціях, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин) уздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Правовий режим прибережних смуг визначається ст. 60, 62 Земельного кодексу України та ст. 1, 88, 90 Водного кодексу України. Згідно ст. 61 Земельного кодексу України, ст. 89 Водного кодексу України прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. Зокрема, у прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється: розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво; зберігання та застосування пестицидів і добрив; влаштування літніх таборів; для худоби; будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів тощо. Об`єкти, що знаходяться у прибережній захисній смузі, можуть експлуатуватись, якщо при цьому не порушується її режим. Не придатні для експлуатації споруди, а також ті, що не відповідають встановленим режимам господарювання, підлягають винесенню з прибережних захисних смуг. Статтями 60 Земельного кодексу України та ст. 88 Водного кодексу України визначено, що прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: - для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари 25 метрів; - для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари 50 метрів; - для великих річок, водосховищ на них та озер 100 метрів. Згідно п. 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколиш-нього природного середовища України від 05 листопада 2004 року за № 434, у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об`єктів природоохоронний орган забезпечує їх збереження, шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встанов-лених ст. 88 Водного кодексу України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення з урахуванням існуючих конкретних умов забудови на час встановлення водоохоронної зони. Порядок та умови виготовлення проектів землеустрою, в тому числі й щодо прибережних смуг, визначаються ст. 50, 54 Закону України «Про землеустрій». Таким чином, землі, зайняті поверхневими водами, природними водоймами (озера), водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки), каналами й іншими водними об`єктами, та землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які поширюється окремий порядок надання й використання. Прибережна захисна смуга - це частина водоохоронної зони визначеної законодавством ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій встановлено особливий режим. Існування прибережних захисних смуг визначеної ширини передбачене нормами закону, відтак відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом. Системний аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених ст. 88 Водного кодексу України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно Порядку визначення. Відтак, надання у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі, без урахування обмежень, зазначених у ст. 59 Земельного кодексу України, суперечить нормам ст. 83, 84 цього Кодексу. Наведене узгоджується з висновком, зазначеним у правовій позиції Великої палати Верховного Суду у постанові від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16-ц. Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Крім того, ст. 22 Земельного кодексу України визначено поняття земель сільськогосподарського призначення та порядок їх використання. Так, землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей. До земель сільськогосподарського призначення належать: сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги); несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель інших категорій, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільсько-господарської продукції, землі тимчасової консервації тощо). Землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користу-вання, зокрема, громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогоспо-дарського виробництва, фермерського господарства. Відтак, за змістом вказаної норми, для ведення садівництва передаються у власність громадян виключно землі сільськогосподарського призначення, а не землі водного фонду. Статтею 80 Земельного кодексу України закріплено суб`єктний склад власників землі, визначаючи, що громадяни та юридичні особи є суб`єктами права власності на землі приватної власності, територіальні громади є суб`єктами права власності на землі комунальної власності та реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, держава, реалізуючи право власності через відповідні органи державної влади, є суб`єктом права власності на землі державної власності. Відповідно положень ст. 122 Земельного кодексу України, районні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів, зокрема, для ведення водного господарства. Центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб. Обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб. Статтею 84 Земельного кодексу України визначено, що право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом. Виходячи з наведеного, єдиним органом, який наділений повноваженнями розпоряджатись землями водного фонду на території Бориспільського району у порядку, передбаченому Земельним кодексом України, є Київська обласна державна адміністрація. Відтак, ГУ Держземагентства у Київській області розпорядилося землями водного фонду та фактично змінило цільове призначення спірної земельної ділянки із земель водного фонду на землі для індивідуального садівництва попри те, що не являлося розпорядником даної категорії земель в розумінні ст. 122 Земельного кодексу України. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам Земельного кодексу України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених ст. 59 цього кодексу (висновок Великої Палати Верховного Суду, сформульований у постанові від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц, у постанові від 12 червня 2019 року у справі за № 487/10128/14-ц). У разі задоволення вимоги власника про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння особи, за якою зареєстроване право власності на цю ділянку, суд витребує останню на користь власника від вказаної особи, а не зобов`язує таку особу повернути відповідну ділянку власникові (пункти 142-144 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16). Відповідач ГУ Держземагентства у Київській області подав до суду відзив, яким просив застосувати до даного позову наслідки спливу строку позовної давності, у зв`язку з чим суд звертає увагу на наступне. Зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням ст. 59 Земельного кодексу України має розглядатися як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовна вимога усунути перешкоди у здійсненні КОДА права користування та розпорядження земельною ділянкою шляхом її витребування має розглядатися як негаторний позов, який може бути заявлений упродовж всього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду (пункт 96 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц). Наведене також узгоджується з правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі за № 372/218015-ц. Відтак, у суду відсутні підстави для застосування до даного спору наслідків, передбачених вимогами ст. 257, 266 та 267 ЦК України. Відповідно ч.1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За змістом ст. 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У статті 328 ЦК України зазначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Частиною 2 ст. 373 ЦК України вказано, що право власності на землю гарантуєть-ся Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснює-ться відповідно до закону. Відповідно ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Судом встановлено, що власником спірної земельної ділянки є КОДА, а володільцем є [PERSON] .. Жодні договори між власником і володільцем майна не укладались. Доказів протилежного суду сторонами не надано. Майно, а саме земельна ділянка, загальною площею 0,1000 га, розташована на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області, з кадастровим номером 3220882600:04: 006:1718, вибула з власності КОДА не з її волі. Доказів протилежного суду сторонами не надано. За змістом ст. 1 Першого протоколу до Конвенції гарантується захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. Однак, стосовно землі водного фонду закон забороняє органам місцевого самоврядування та органам виконавчої влади передавати в приватну власність землю відповідного цільового призначення окремо від дозволеного для передачі об`єкта замкненої природної водойми загальною площею до 3 га. Відтак, юридичні чи фізичні особи, в тому числі й [PERSON] , не могли законно набути право приватної власності на спірні земельні ділянки. Натомість він набув таке право власності в спосіб, який за формальними ознаками має вигляд законного: юридичне оформлення права власності відповідача на землю стало можливим у результаті прийняття ГУ Держземагенством у Київській області незаконного наказу. Крім того, відповідачі не мали перешкод у доступі до законодавства й у силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак спірних земельних ділянок, проявивши розумну обачність, могли і повинні були знати про те, що земельна ділянка перебуває у межах прибережної захисної смуги, а тому вибула з володіння держави з порушенням вимог закону, що ставить їх - відповідачів, добросовісність під час надання / набуття земельної ділянки у власність під обґрунтований сумнів. Підсумовуючи наведене, суд вбачає підстави для задоволення позову прокурора щодо усунення перешкод у праві користування та розпорядження, шляхом витребування на користь держави в особі КОДА із чужого незаконного володіння [PERSON] земельної ділянки з кадастровим номером 3220882600:04:006:1718, площею 0,1000 га з цільовим призначенням для індивідуаль-ного садівництва, яка розташована на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області. Частиною 1 та п.1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду з даним позовом прокуратура Київської області сплатила судовий збір у розмірі 2102 грн. 00 коп. Наведене підтверджується платіжним дорученням за № 1620 від 07 липня 2020 року (а.с. 20). Відтак, оскільки позов задоволено у повному обсязі, в силу вимог п.1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, з відповідачів (ГУ Держгеокадастру у Київській області та [PERSON] ) на користь прокуратури Київської області належить стягнути по 1051 грн. 00 коп. з кожного в рахунок погашення витрат по оплаті судового збору. Враховуючи наведене та

Outcome: approved