Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-11 00:00:00

31.05.2019 р. [PERSON] звернулася з позовом до [PERSON] про визнання за нею права особистої приватної власності на 1/8 частину квартири [ADDRESS] згідно договору купівлі-продажу від 25.05.2006р. №996 вказуючи на те, що кошти, витрачені нею на придбання вказаного майна отримані від продажу квартири [ADDRESS] , яка належала позивачу на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів 27.07.1997р. за №7-11623, яка була особистою власністю [PERSON] , згідно договору купівлі-продажу від 25.05.2006р. №1003. Оскільки з моменту розірвання шлюбу 05.09.2012р. позивач проживає в квартирі [ADDRESS] , колишній чоловік- [PERSON] участі коштами у купівлі-продажу спірного майна не приймав, має заборгованість по сплаті аліментів на утримання спільної дитини, кошти за 1/8 частину квартири сплачувала особисто [PERSON] , а тому це майно є її особистою приватною власністю, а не спільним майном подружжя. 07.06.2019 р. у справі відкрито провадження та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позов з підстав, зазначених в позовній заяві, та просили його задовольнити. Відповідач заперечував проти позовних вимог, вказуючи про те, що на той час працював та його доходи також були витрачені на покупку частини квартири, він був присутній при укладенні договору купівлі-продажу 1/8 частини квартири [ADDRESS] . Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Як судом встановлено, 28.11.2003 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, який було зареєстровано Третім відділом реєстрації актів громадянського стану Приморського районного управління юстиції м.Одеси, актовий запис №408. Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 05.09.2012 р. шлюб між подружжям розірвано (а.с.20). Судом також встановлено, що 25.05.2006 р. за договором купівлі-продажу [PERSON] , [PERSON] передали у власність (продали) в рівних частинах кожний, а [PERSON] прийняла у власність (купила) квартиру під [ADDRESS] . Вказана квартира належить подавцям на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів 27.07.1997р. за №7-11623, зареєстрованого Одеським міжміським бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості 03.06.1997р. за №1003, кн..92, стор.198. Продаж вчинено за 134330,00 грн., що в еквіваленті складає 26600 дол США за офіційним курсом НБУ 5,05 грн. до 1 дол.США на момент укладення договору. 25.05.2006р. вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Рудницькою Ю.О. та зареєстровано в реєстрі за №997 (а.с.14) Як видно з договору купівлі-продажу від 25.05.2006р. [PERSON] передала у власність (продала), а [PERSON] та [PERSON] прийняли у власність (купили) Ѕ частину у такому порядку: [PERSON] прийняв у власність 3/8 частин, а [PERSON] прийняла у власність Ѕ частину квартири під [ADDRESS] під №151 / 1 . Продаж вчинено за 10165 грн., які представник продавця повністю одержав від покупців до підписання цього договору. Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Рудницькою Ю.О. 25.05.2006р. та зареєстровано в реєстрі за №1003.(а.с.16). Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За нормами ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з нормами ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до вимог ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст.60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Саме про таке застосування норм статей 57,60 СК України зазначено в постановах Верховного Суду України від 19 червня та 02 жовтня 2013 року, від 01 липня 2015 року у справі № 6-612цс15, від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15. Також слід зазначити, що згідно ухвали Суворовського районного суду м.Одеси від 18.08.2005р. про затвердження мирової угоди по справі за позовом [PERSON] , діючої в інтересах неповнолітнього [PERSON] , до [PERSON] про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання права власності в порядку спадкування за законом, за [PERSON] сторони визнали право власності в розмірі 1/2 частини квартири [ADDRESS] , в порядку спадкування після смерті [PERSON] , померлого [INFO] (а.с.12). Враховуючи вищезазначене та той факт, що 25.05.2006. [PERSON] продала належну їй на праві особистої приватної власності квартиру квартири [ADDRESS] та отримала 134330,00 грн., що в еквіваленті складає 26600 дол США за офіційним курсом НБУ 5,05 грн. до 1 дол.США на момент укладення договору й цього ж дня придбала 1/8 частину квартири [ADDRESS] , вартість якої увійшла у вартість 1/2 частини придбаної спільно з сином, а саме - 10165 грн., тобто з`ясувавши походження коштів, за які було придбано спірне нерухоме майно, суд прийшов до висновку про те, що це майно є об`єктом особистої приватної власності [PERSON] . Факт придбання спірної 1/8 частини квартири [ADDRESS] за кошти, отримані від реалізації квартири [ADDRESS] , підтверджено належним доказом. Що стосується доводів відповідача, щодо його участі у придбанні за наявні у нього кошти частини квартири, то вони не підтверджені належними доказами, а тому суд вважає, що відсутні правові підстави вважати 1/8 частини квартири [ADDRESS] об`єктом спільної сумісної власності подружжя у розумінні статей 60, 61 ЦПК України та її поділу. Таким чином, вказана 1/8 частина квартири [ADDRESS] не підлягає поділу, як майно подружжя, а є об`єктом особистої приватної власності [PERSON] .. Відповідно до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України та ст.4 Закону України «Про судовий збір» з відповідача підлягає також стягненню на користь позивача судовий збір в розмірі 768,40 грн.

Outcome: approved