Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-02 00:00:00

7.06.2021 представник позивача адвокат Ритов О.М., який діє в інтересах [PERSON] звернувся до Артемівського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою, в якій просить суд визнати [PERSON] , малолітнього [PERSON] , [INFO] , малолітню [PERSON] , [INFO] такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Позовна заява обґрунтована тим, що позивач є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування від 17 березня 2010 року. В належній позивачу квартирі зареєстровані [PERSON] та малолітні [PERSON] , 2002 року народження та [PERSON] , [INFO] , які є родичами для позивача. За вказаною адресою вони не проживають з початку червня 2014 року, тобто вже більше семи років, оскільки вони виїхали за межі України, де мають намір отримати громадянство та постійно проживати. Вказує, що через реєстрацію відповідачів в належній позивачу квартирі немає можливості оформити субсидію для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, що негативно впливає на її майновий стан. У зв`язку з чим позивач вимушений звернутися з даним позовом до суду, оскільки у даному випадку порушуєть його право як власника майна. Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 22.06.2021 по вказаній справі було відкрито провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження, відповідачу було надано строк для подання відзиву на позовну заяву. Позивач [PERSON] та його представник - адвокат Ритов О.М. в судове засідання не з`явилися. Разом з тим, 2.11.2021 представник позивача надав заяву про розгляд справи без їх участі. Зазначив, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, не заперечує проти ухвалення по справі заочного рішення. Відповідач та представник малолітніх дітей [PERSON]. будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи шляхом розміщення оголошення на веб-сайті «Судова влада України», в судове засідання не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила. Від неї не надійшло клопотання про відкладення слухання справи. Також відповідач не скористалась своїм правом подати відзив на позовну заяву, а тому суд вирішує спір за наявними матеріалами справи, відповідно до вимог ч. 8 ст. 178 ЦПК України. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Бахмутської райдержадміністрації , в судове засідання не з`явився. 3.11.2021 від представника надійшла заява, в якій вона просила провести розгляд справи без участі представника та винести рішення на розсуд суду. Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд вважає можливим проводити заочний розгляд справи за відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів, проти чого позивач та її представник не заперечують. На підставі ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у зв`язку з неявкою учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] , [INFO] є власником квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , яка належить йому на підставі договору дарування, (а.с.19-20,21). Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] ,виданого виконкомом Миронівської селищної ради в м. Дебальцеве, [PERSON] народився [INFO] , його батьками вказані [PERSON] та [PERSON] (а.с.13). Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого виконкомом Миронівської селищної ради в м. Дебальцеве, [PERSON] народилась [INFO] , її батьками вказані [PERSON] та [PERSON] (а.с.15). Згідно з довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 298, виданою 26.05.2021 директором [PERSON] , техніком доглядачем [PERSON] за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: власник [PERSON] , [INFO] ,дружина [PERSON] , [INFO] та діти [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с.18). Відповідно до акту про не проживання, складеного 26.05.2021 за адресою [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [INFO] - власник проживає по теперішній час, дружина [PERSON] , [INFO] , - син, [PERSON] , [INFO] , донька [PERSON] , [INFO] за вищевказаною адресою не проживають з 2014 року та по теперішній час (а.с.17). В матеріалах справи міститься копія паспорту РФ та страхового свідоцтва виданого на ім`я [PERSON] , копія паспорту РФ та страхового свідоцтва виданого на ім`я [PERSON] , копія страхового свідоцтва на ім`я [PERSON] (а.с.46-52). Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено у ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому, право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Та обставина, що відповідач та малолітні діти не зняті з реєстрації із даного житлового приміщення, перешкоджає позивачу, як власнику квартири володіти, користуватися та розпоряджатися приміщенням в повному обсязі, що є порушенням його права власності. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 1 ст. 383 5-IV від 16.01.2003 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. Вимогами ст. 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст.156 Житлового кодексу Української РСР з урахуванням положень ч.1 ст.405 Цивільного кодексу України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Частиною 2 ст.405 Цивільного кодексу України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути обмежений у здійсненні цього права. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). Відповідно до ч.3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Вище приведені обставини та факти у їх сукупності дають суду можливість зробити висновок про те, що в ході судового розгляду справи позивачем були обґрунтовані обставини, на які він посилається, як на підставі своїх вимог. Судом достовірно встановлено, що відповідачі не проживають у спірній квартирі з 2014 року, мають зареєстроване місце проживання за іншою адресою в РФ, витрати пов`язані з оплатою комунальних послуг не сплачують, а тому суд визнає [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] .

Outcome: approved