Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-05 00:00:00

30 квітня 2021 [PERSON] звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «ДСД Фінанс» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. У відповідності до положень ст.33 ЦПК України позов було розподілено судді Київського райсуду м.Одеси Калашніковій О.І. Ухвалою Київського райсуду м.Одеси від 12.05.2021 року позов прийнято до провадження і справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін про дату, час і місце розгляду справи. Відзив на позов до суду надійшов 02.06.2021 року. Відповідь на відзив до суду надійшов 07.07.2021 року. До початку розгляду справи по суті судом було розглянуте клопотання відповідача про зміну територіальної підсудності, про доручення документів до матеріали справи, клопотання представника позивача про розгляд справи в режимі відео конференції. В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги [PERSON] у повному обсязі і стверджував, що 25.03.2021 року позивача було незаконно звільнено з роботи з підстав, визначених ст.38 КЗпП України, тому як його - позивача - волевиявлення на звільнення з посади касира пунктів обміну валют «Обмен24» у місті Кам`янське Дніпропетровської області 25.03.2021 року було відсутнє, що заява про звільнення на вимогу роботодавця була написана позивачем одночасно з заявою про прийняття на роботу, що 25.03.2021 року с [PERSON] ТОВ «ДСД Фінанс» розрахунків не проводила. Представник відповідача вимоги [PERSON] не визнала і доводила, що звільнення позивача з посади касира пунктів обміну валют «Обмен24» у місті Кам`янське Дніпропетровської області 25.03.2021 року здійснено у відповідності до вимог Закону. Судом встановлено, наказом №1603-21 П від 16.03.3031 року [PERSON] прийнято на посаду старшого касира ТОВ «ДСД Фінанс» з 17 березня 2021 року. В той же день - 16.03.2021 року сторони уклали договір про повному матеріальну відповідальність касира. 25.03.2021 року [PERSON] звільнено з посади старшого касира за власним бажанням відповідно до ст.38 КЗоП України на підставі заяви про звільнення (наказ №2503-21\\9 З). Дослідивши надані сторонами докази і наведені доводи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Між сторонами по справі виникли правовідносини, які регулюються КЗпП України, та іншими нормативно - правовими актами щодо трудових правовідносин. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосудді, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Стаття 3 КЗпП України визначає, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої незалежності. Як роз`яснює Пленум Верховного Суду України в п.18 постанови від 6 листопада 1992 року N 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді трудових справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясовувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядження) і перевіряти їх відповідність законові. За змістом ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. Отже, закон зобов`язує роботодавця провадити звільнення працівника у строк, про який він просить, тобто мова йде про скорочення двотижневого строку. Таке звільнення вважається «за власним бажанням з поважних причин». Слід зазначити, що звільнення працівника за його бажанням чи за угодою сторін, жодних обмежень для роботодавця чинне законодавство України не передбачає. Працівник, який бажає звільнитися за власним бажанням повинен написати заяву на звільнення за власним бажанням і зазначити дату звільнення. У разі відсутності дати звільнення у заяві роботодавець звільняє працівника на 14-й день від дня прийняття працедавцем заяви на звільнення. Як встановлено судом, позивач [PERSON] заяву про звільнення надав 18.03.2021 року і зазначив в заяві дату звільнення - 25.03.2021 року. До матеріалів справи відповідач надав копію розписки [PERSON] від 25.03.2021 року про отримання при звільненні трудової книжки та заробітної плати. В судовому засіданні сторони визнали факт проведення працівниками Управління СБУ в Дніпропетровській області в ніч з 24 на 25 березня 2021 року обшуку у центральному офісі «Омен24» та факт того, що з 25.03.2021 року офіс, в якому знаходилось робоче місце позивача, закрито. Суд не погоджується з доводами представника позивача про те, що керівництво підприємства змусило позивача написати заяву за власним бажанням одночасно з заявою про прийняття на роботу, тому як ці доводи не підтверджені належними і допустимими доказами виходячи з наступного. Так, у позові зазначено, що ця обставина буде підтверджена шляхом проведення технічної експертизи документу, але до суду такий доказ не надано, клопотання про проведення експертизи не заявлено. Не спростований позивачем і такий доказ відповідача, як розписка [PERSON] в отриманні у день звільнення трудової книжки і розрахунку. Не знайшло підтвердження в судовому засіданні посилання позивача на заяву до правоохоронних органів щодо керівництва ТОВ «ДСД Фінанс» за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст.172 КК України - незаконне звільнення та інші грубі порушення законодавства про працю. Таким чином, на підставі встановлених фактичних обставин справи, суд приходить до висновку, що звільнення позивача за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України здійснено обґрунтовано та з дотриманням вимог діючого законодавства, так як позивач надав письмову заяву на звільнення, підписано ним власноруч. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В той же час, з урахуванням вимог трудового законодавства у справах, у яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю. Суд вважає, що відповідачем подано достатньо доказів, які в своїй сукупності доводять правомірність звільнення позивача за власним бажанням.

Outcome: dismissed