Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-03 00:00:00

31.10.2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , треті особи [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. Позовні вимоги [PERSON] мотивувала тим, що вона разом з [PERSON] та [PERSON] відкрито володіють і користуються квартирою [ADDRESS] , яка належить [PERSON] , протягом більше ніж 15 років. В підтвердження своїх вимог позивач зазначила свідків, які можуть підтвердити їх фактичне проживання в спірній квартирі та надала письмові докази, серед яких наявна довідка форми 3, в якій зазначено всіх зареєстрованих осіб за даною адресою. 14.11.2017 року [PERSON] надала до суду уточнену позовну заяву до [PERSON] , ПАТ «Укрсоцбанк», треті особи [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , приватний нотаріус ММНО Сірякова О.В., в якій просила суд визнати за нею квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] на підставі ст. 344 ЦК України за набувальною давністю; визнати недійсним договір іпотеки № 2562 від 06.09.2006 року, посвідчений приватним нотаріусом ММНО Сіряковою О.В.; скасувати запис в єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за реєстраційним №3697163, що зареєстрований приватним нотаріусом ММНО Сіряковою О.В. на підставі іпотечного договору. 27.11.2017 року в даній справі відкрито провадження. 07.12.2017 року третя особа приватний нотаріус ММНО Сірякова О.В. надала до суду заперечення на позовну заяву, в якому просила суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі з огляду на наступне. Щодо позовних вимог про визнання права власності за набувальною давністю - позивач пропустила строк позовної давності. Щодо визнання недійсним іпотечного договору, то позивачем не наведено жодних підстав і належних доказів не надано. 21.02.2018 року [PERSON] надала до суду уточнену позовну заяву до [PERSON] , ПАТ «Укрсоцбанк», треті особи [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , приватний нотаріус ММНО Сірякова О.В., [PERSON] , [PERSON] , приватний нотаріус ММНО Поліщук Л.В. про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, визнання недійсним договорів купівлі-продажу та договору іпотеки. 12.09.2018 року ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва залучено до участі у справі у якості співвідповідачів [PERSON] , [PERSON] , в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Поліщук Людмилу Володимирівну. Крім того, 12.09.2018 року ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва у задоволені заяви представника позивача [PERSON] , [PERSON] про забезпечення позову відмовлено. Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 17.01.2019 року витребувано з ПАТ «Укрсоцбанк» кредитну справу №640/264-К від 06.09.2006 року. Підготовче провадження у справі закрито, а цивільну справу призначено до судового розгляду по суті в загальному порядку. 11.09.2019 року позивач надала до суду заяву про зміну предмета позову в частині визнання недійсним договору іпотеки, в якій просила суд змінити цю вимогу, визнавши недійсним п. 1.1. ст. 1 Договору іпотеки від 06.09.2006 року, укладеного між ПАТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] . Позивач до суду не з`явилася. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги з урахуванням уточнень підтримала, просила їх задовольнити. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили. Представник відповідача ПАТ «Укрсоцбанк» в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив в задоволенні позову відмовити, в подальшому до суду не з`явився. Третя особа приватний нотаріус Сірякова О.В. до суду не з`явилася, надала заперечення на позов. Третя особа приватний нотаріус Поліщук Л.В. в судове засідання не з`явилась, направила до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, справу просила розглядати за наявними в матеріалах справи доказами. Треті особи [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили. Вислухавши показання сторін, свідків, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі продажу №1889 від 14.06.2002 року, укладеного між [PERSON] , [PERSON] з одного боку та [PERSON] з іншого, посвідченого приватним нотаріусом ММНО Поліщук Л.В., [PERSON] придбала квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] . в свою чергу, [PERSON] продала спірну квартиру [PERSON] (договір купівлі-продажу №3835 від 07.07.2004 року, посвідчений приватним нотаріусом Філіпенко В.В.). Так, в подальшому, відповідач [PERSON] на підставі договору купівлі продажу №2558 від 06.09.2006 року, укладеного з [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом ММНО Сіряковою О.В., стала власником квартири [ADDRESS] (інформаційна довідка з державного реєстру речових прав на нерухоме майно №94814576 від 17.08.2017 року). Згідно інформації з єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження 3697163 за вказаною квартирою наявна заборона на нерухоме майно, підстава іпотечний договір 2562 від 06.09.2006 року, посвідчений приватним нотаріусом ММНО Сіряковою О.В. Судом також встановлено, що згідно матеріалів кредитної справи ПАТ «Укрсоцбанк», громадянка України [PERSON] отримала в банку кредит в розмірі 21\~180,00 дол. США. В забезпечення своїх зобов`язань перед банком, [PERSON] передала в іпотеку належну їй квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] . (договір кредиту №640/264-К264 та іпотечний договір 2562 від 06.09.2006 року). Вважаючи вище зазначені правочини незаконними, позивач звернулася до суду з даним позовом за захистом свого порушеного права. Так позивач зазначає, що вона, третя особа [PERSON] та відповідач [PERSON] в 2002 році здійснили обмін нерухомим майном, в результаті чого фактично стала власником спірної квартири. Вказаний правочин сторони нотаріально не оформили. Згідно довідки ОСББ «Крилова 54» №143 від 04.09.2017 року, за вищевказаною адресою проживають позивач [PERSON] і треті особи на стороні позивача [PERSON] та [PERSON] . Крім того, позивач зазначає, що більше 15 років проживає та користується вказаною квартирою, про що також свідчать докази оплати комунальних платежів та покази сусідів. Тому позивач вважає себе добросовісним набувачем спірного нерухомого майна, а дії [PERSON] підпадають під ознаки шахрайських дій, в результаті чого за даним фактом Центральним ВП ГУНП в Миколаївській області відкрито кримінальне провадження. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України). В судовому засідання свідок [PERSON] дала свідчення, що в квартирі [ADDRESS] постійно проживала [PERSON] , інші особи там не проживали. Свідок [PERSON] пояснила в судовому засіданні, що вона проживає в домі [ADDRESS] з 2006 року та є сусідкою позивача, яка там в проживала. Свідок [PERSON] зазначила, що позивач проживає в кв. [ADDRESS] більше 15 років. Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Приписами ч. 1 ст. 344 ЦК України встановлено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років набуває право власності на це майно (набувальна давність). Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Відповідно до п. 9 постанови Пленуму ВССУ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07.02.2014 року особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). При цьому необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Разом із цим добросовісність свідчить про те, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном. Тобто, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Право власності на стороні володільця за давністю виникає поза волею та незалежно від волі колишнього власника. При цьому добросовісне володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно. При цьому слід враховувати, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. Позивачі, як незаконні володільці, протягом всього часу володіння майном повинні бути впевнені, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. У такому випадку при вирішенні питання щодо визнання права власності на майно в порядку набувальної давності слід виходити з того, що задоволення таких вимог можливе лише за наявності необхідних умов, а саме: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. Задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі статті 334 ЦК України можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. Норми цієї статті не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов`язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач [PERSON] посилається, як на один з доказів, на те, що відповідач [PERSON] разом з нею - [PERSON] та третіми особами [PERSON] і [PERSON] пішли до ЖЕКу де було здійснено реєстрацію місця проживання останніх в спірній квартирі. Тим самим позивач та треті особи з боку позивача користуючись спірною квартирою знали про те, що вони володіють чужим майном, яке їм не належить. За такого, беручи до уваги те, що позивач усвідомлювала, що спірна квартира належить на праві власності іншій особі, а саме відповідачу [PERSON] по справі, відсутні передбачені законом підстави для визнання за позивачем в судовому порядку права власності на зазначене житлове приміщення на підставі вимог статті 344 ЦК України. Тому в цій частині позовних вимог належить відмовити. Викладене узгоджується з позицією викладеною в постанові Великої Палати ВС від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17. Що стосується позовних вимог про визнання недійсним договорів купівлі-продажу та договору іпотеки, то вони також не підлягають задоволенню, оскільки являються похідними від вимоги про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, яка в свою чергу залишена без задоволення. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги необґрунтовані та не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: dismissed