Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-26 00:00:00

31 жовтня 2013 року [PERSON], як представник [PERSON] по довіреності, за договором купівлі-продажу продала належну позивачу квартиру [ADDRESS], РФ. Посилаючись на те, що відповідач отримані від продажу квартири кошти не повернула, [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення 508400 грн., одержаних у звязку з виконання доручення, та 41075 грн. 93 коп. 3% річних за користування коштами, починаючи з лютого 2014 року по жовтень 2016 року. В судове засідання позивач не зявився, направив свого представника, яка позов підтримала повністю та пояснила, що [PERSON] на праві власності належала квартиру [ADDRESS], РФ. В 2013 році він вирішив продати квартиру, а тому, за згодою відповідача, довіреністю уповноважив [PERSON] управляти і розпоряджатись всім його майном, укладати будь-які угоди, які не суперечать закону, відкривати і закривати в банківських установах рахунки на його імя, вносити і одержувати грошові суми, пенсію, кореспонденцію та ін. Перед продажем квартири сторони домовились, що отримані від продажу кошти [PERSON] внесе на депозитний рахунок позивача. Однак, відповідач в порушення домовленості всі отримані кошти привласнила, відкривши на своє імя рахунок в ПАТ «Сбербанк» та перерахувавши їх на цей рахунок. В звязку з цим, [PERSON] в грудні 2015 року скасував видану ним довіреність. Відповідач та її представник позов не визнали і пояснили, що договору доручення з позивачем вона не укладала, а тому не порушувала ніяких договірних зобовязань. Вона дійсно отримала кошти за продану квартиру, однак законом не покладено на неї обовязку безпосередньо в руки передати кошти від продажу власнику, рівно як і покласти їх на певний рахунок. Зазначила, що квартира, хоча і оформлена юридично на позивача, однак є їхньою спільною власністю. Батько дав їй частину грошей на придбання цієї квартири, а іншу частину вона додала сама. Позивач купував цю квартиру для неї, сам в ній ніколи не жив. В 2013 році він хотів подарувати їй цю квартиру, для чого видав генеральну довіреність, однак оскільки вона не мала наміру в ній жити, то вирішила її продати. Вважає, що батьком, зважаючи на його похилий вік, маніпулює її рідна сестра і, відповідно, дочка позивача. Третя особа просила позов задоволити. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Частина 1 ст. 205 ЦК України передбачає, що правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Як вбачається з довіреності від 16 жовтня 2013 року, посвідченої приватним нотаріусом Смілянського районного нотаріального округу та зареєстрованої в реєстрі за № 6147, [PERSON] уповноважив [PERSON] в т. ч. управляти і розпоряджатися всім його майном, укладати всі дозволені законом угоди, визначаючи у всіх випадках суми, строки та інші умови на власний розсуд, відкривати і закривати рахунки, вкладати грошові кошти, розпоряджатися усіма його грошовими рахунками. Згідно з нотаріально посвідченою заявою, 9 грудня 2015 року [PERSON] скасував цю довіреність. Відповідно до ч.3 ст.244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. З договору купівлі-продажу від 31 жовтня 2013 року встановлено,що [PERSON] від імені [PERSON] продала належну позивачу квартиру [ADDRESS], РФ, за 1240000 російських рублів. У відповідності із ст.1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Статтею 1003 ЦК України встановлено, що у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними. Як вбачається із тексту довіреності та пояснення сторін договір доручення в письмовій формі не укладався. Однак, за своєю правовою природою правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані вказаними вище нормами права. Відповідач визнала, що на підставі виданої позивачем довіреності вона продала належну [PERSON] квартиру та отримала кошти в сумі 1240000 російських рублів, що станом на день звернення до суду за офіційним курсом НБУ еквівалентно 508400 грн. Доказів того, що ця квартира є їхньою з позивачем спільною власністю вона не надала. Частиною 3 статті 238 ЦК України передбачено, що представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. Як вбачається із ст. 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права і обовязки особи, яку він представляє. Це означає, що [PERSON] жодних цивільних прав чи обовязків за правочином, який вона вчинила на підставі довіреності, не набуває. За укладеним нею правочином прав та обовязків набуває [PERSON] Саме він може предявляти третій особі претензії із приводу невиконання або неналежного виконання договору. Відповідно до вимог ст. 1006 ЦК України повірений зобовязаний в т.ч. негайно передати довірителеві все одержане у звязку з виконанням доручення. На підставі зазначеного, суд приходить до висновку про те, що хоча за своєю правовою природою позивачем не доведено конкретний обсяг та зміст дій, які належить вчинити відповідачу в період дії довіреності, окрім її повноважень, якими остання була наділена визначеними правами за дорученням, однак, [PERSON] на підставі довіреності реалізувала належне позивачу майно та отримала за нього кошти, які зобовязана повернути власнику. Тому, повірений зобовязаний передати все одержане за договором довірителеві. У звязку з тим, що правочин, вчинений повіреним, створює правові наслідки саме для довірителя, йому ж на праві власності належатиме майно, яке повірений одержить у звязку з виконанням договору. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи, що [PERSON] не повернула позивачу отримані від продажу квартири кошти, з неї на користь позивача належить стягнути 3% річних за період часу з лютого 2014 року по жовтень 2016 року, що становить 100185 російських рублів 21 коп. та станом на день звернення до суду еквівалентно 41075 грн. 93 коп. У відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача належить стягнути 2000 грн. понесених ним витрат на правову допомогу, що підтверджується квитанціями № 14 від 5 жовтня 2016 року, № 15 від 11 жовтня 2016 року та № 19 від 30 грудня 2016 року. Оскільки позивач як інвалід 2 групи звільнений від сплати судового збору, з відповідача на користь держави належить стягнути 5514 грн. 75 коп. судового збору. На підставі наведеного, ст. 203, 205, 238, 239, 244, 625, 1000, 1003, 1005, 1006 ЦК України,

Outcome: approved