Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-27 00:00:00

7 жовтня 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» (далі - ТОВ «Порше Мобіліті») звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості та збитків за кредитним договором. Позивач просить стягнути з відповідача [PERSON] заборгованість за кредитним договором № 50007575 від 07.02.2013 року у розмірі 184 501,19 грн., заборгованість за Додатковим кредитом у розмірі 36 399,69 грн., збитки в розмірі 8 400,00 грн., інфляційні втрати у розмірі 8 463,71 грн., а всього 237 764,59 грн., та судові витрати (судовий збір та витрати на праву допомогу), посилаючись на те, що відповідно до укладеного Кредитного договору № 50007575 від 07.02.2013 року [PERSON] отримала кредит в сумі 67 143,86 грн., що еквівалентно на дату укладання Договору 8 238,51 доларів США строком на 60 місяців за змінною процентною ставкою, з цільовим призначенням для придбання автомобіля марки VW, модель Polo Sedan, кузов № [NUMBER], об'єм двигуна 1598 куб. см., рік випуску 2012. Відповідно до Договору про внесення змін/Додаткової угоди № 1 від 04.04.2014 року до Кредитного договору № 50007575 від 07.02.2013 року сторони погодили, що строк кредиту становить 84 місяці. В результаті порушення відповідачем свого зобов'язання за договором станом на 06.09.2016 року виникла заборгованість на загальну суму 237 764,59 грн., яка на даний час не сплачена. Відповідач [PERSON] звернулась до суду з зустрічним позовом до ТОВ «Порше Мобіліті», в якому просила визнати недійсними підпункти п.п. 1.3.1, 1.3.2, 1.3.3 п. 1 Загальних умов кредитування, які є додатком до Кредитного договору № 50007575 від 07.02.2013 року, укладеного між нею та ТОВ «Порше Мобіліті», посилаючись на те, що п.п. 1.3.1, 1.3.2, 1.3.3 п. 1 Загальних умов кредитування, які є додатком до Договору, розмір платежів визначено в еквіваленті до іноземної валюти, встановлено умови, які прямо залежать від курсу іноземної валюти. Оспорюваний правочин укладений під час дії заборони надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті, а тому умови кредитного договору про визначення валюти платежу за обмінним курсом в еквіваленті до долара США суперечить ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Вважала, що вимога проводити сплату коштів на погашення кредиту в перерахунку за поточним курсом є несправедливою, а тому є всі правові підстави для визнання недійсним пунктів договору, які визначають умови платежу за обмінним курсом в еквіваленті до долара США. Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 02 червня 2017 року позов ТОВ «Порше Мобіліті» задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь ТОВ «Порше Мобіліті» основну суму заборгованості за кредитним договором № 50007575 від 07.02.2013 року в розмірі 6 458,83 грн. заборгованість за Додатковим кредитом у розмірі 3 639,80 грн., інфляційні витрати в розмірі 3 489,30 грн., а всього - 13 587,93 грн., а також судовий збір у розмірі 203,64 грн. У задоволенні позову в іншій частині відмовлено. Зустрічний позов [PERSON] до ТОВ «Порше Мобіліті» про захист прав споживачів, визнання недійсними окремих пунктів кредитного договору задоволено. Визнано недійсними положення підпунктів 1.3.1, 1.3.2, 1.3.3 пункту 1 Загальних умов кредитування, які є додатком до кредитного договору № 5007575 від 07.02.2013 року, укладеного між [PERSON] та ТОВ «Порше Мобіліті». В апеляційній скарзі позивач ТОВ «Порше Мобіліті», посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким повністю задовольнити позовні вимоги ТОВ «Порше Мобіліті», а в задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] відмовити в повному обсязі. Зазначає, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, в спірних правовідносинах не застосував норми матеріального права, які підлягають застосуванню до правовідносин, що виникли між позивачем та відповідачем на підставі укладеного кредитного договору. Щодо застосування еквівалента долара США в кредитному договорі вказує, що суд першої інстанції не лише неправильно розтлумачив положення кредитного договору, але і неправильно застосував положення ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Наголошує на тому, що положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, проте не містять заборони на визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті. Вказує, що коригування суми процентів відповідно зо загальних умов кредитування здійснюється в інтересах як відповідача так і позивача, а отже, відповідає принципам справедливості та добросовісності. При цьому, розмір щомісячного платежу залишається незмінним протягом строку дії кредитного договору. Факт досягнення згоди між сторонами всіх умов кредитного договору, з якими відповідач був попередньо ознайомлений, підтверджується підписанням кредитного договору, отже, сторони дійшли згоди стосовно всіх істотних умов кредитного договору. Тобто, при укладанні кредитного договору відповідач вільно та свідомо погодився виконувати усі зазначені в них умови. Звертає увагу на те, що валютні ризики, що можуть виникнути внаслідок виконання сторонами умов кредитного договору рівномірно розподіляються між сторонами, адже коливання курсу іноземної валюти по відношенню до національної валюти можливе як в сторону збільшення, так і в сторону зменшення. Незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена, а отже, укладаючи договір в еквіваленті іноземної валюти, сторони приймали на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане. Вважає, що при ухваленні судового рішення судом порушено ст. ст. 524, 533, 1054 ЦК України, невірно застосовано ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» в тій частині, що сторони не можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті в договорі споживчого кредитування, а також відсутні ознаки для кваліфікації умов договору несправедливими. Зазначає, що у Графіку погашення кредиту не прописані чіткі розміри щомісячних платежів у доларах США, а визначені відповідні еквіваленти щомісячних платежів, які використовуються при їх розрахунку, що відповідає умовам кредитного договору, зокрема, пункту 1.3 та нормам чинного законодавства, які передбачають можливість визначення грошового еквіваленту зобов'язання в іноземній валюті. Тобто, позивачем надано повну, достовірну інформацію про умови кредитування та кредитний договір містить інформацію про орієнтовну сукупну вартість кредиту. Відповідачу було надано всю необхідну інформацію щодо сукупної вартості кредиту та обсягу витрат, що будуть понесені ним при виконані умов кредитного договору, а твердження про зворотне є безпідставним та необґрунтованим. Вказує, що судом першої інстанції було неправильно застосовано ст. 22 ЦК України та положення кредитного договору, а саме: п.п. 6.3 та 8.5 договору, що спричинило до необґрунтованої відмови у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача реальних збитків у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору. Також посилається на те, що судом першої інстанції було неповно та не об'єктивно з'ясовано всі обставини справи, зокрема, зміст позовних вимог позивача, а також не досліджено подані ТОВ «Порше Мобіліті» докази та розрахунки. Представник позивач Король І.П. підтримав доводи апеляційної скарги. Представник відповідача [PERSON] просив її відхилити. Заслухавши суддю-доповідача, сторони, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню. Відповідно до пунктів 3 та 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що згідно з кредитним договором № 50007575 від 07.02.2013 року, укладеного між ТОВ «Порше Мобіліті» та [PERSON], остання отримала кредит у розмірі 67 143,86 грн. (еквівалент суми кредиту в дол. США 8 238,51 доларів США, курс для обчислення - курс філії КІБ ПАТ «Креді Агріголь Банк», що дорівнює 8,15 00 грн./доларів США), на придбання автомобіля марки VW модель Polo Sedan, кузов № [NUMBER], об'єм двигуна 1598 куб. см, рік випуску 2012, на строк 60 місяців зі сплатою 9,90 %, змінна ставка відповідно до статті 2.3 Загальних умов кредитування. Додатковою угодою від 04.04.2014 року до кредитного договору були внесені зміни та продовжено строк кредиту до 84 місяців. Згідно з розрахунками ТОВ «Порше Мобіліті» станом на 06.09.2016 року сума заборгованості [PERSON] становить 184 501,19 грн., сума заборгованості за додатковим кредитом - 36 399,69 грн., сума збитків - 8 400,00 грн., сума втрат від інфляційних процесів - 8 463,71 грн. Суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення первісного позову, за яким з [PERSON] на користь ТОВ «Порше Мобіліті» належить стягнути основну суму заборгованості за кредитним договором № 50007575 від 07.02.2013 року в розмірі 6 458,38 грн., заборгованість за Додатковим кредитом в розмірі 3 639,80 грн., інфляційні витрати в розмірі 3 489,30 грн., а всього в розмірі 13 587,93 грн. Суд задовольнив зустрічний позов [PERSON] з огляду на порушення відповідачем Закону України «Про захист прав споживачів» та визнав недійсними положення підпунктів 1.3.1, 1.3.2, 1.3.3 пункту 1 Загальних умов кредитування, які є додатком до Кредитного договору № 50007575 від 07.02.2013 року, укладеного між [PERSON] та ТОВ «Порше Мобіліті». Проте повністю погодитися з зазначеними висновками суду першої інстанції не можна, оскільки суд дійшов їх з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи. Звертаючись в суд з зустрічним позовом про визнання недійсними окремих пунктів умов кредитування, позивач посилався на те, що умови договору є незаконними і несправедливими через те, що суперечать ЦК України, Законам України «Про захист прав споживачів» і «Про фінансові послуги і державне регулювання ринків фінансових послуг», постанові НБУ «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту №168 від 10 травня 2007 року. Вказував, що відповідачем використана нечесна підприємницька практика шляхом введення споживача в оману, оскільки інформація про договір була надана у нечіткій, незрозумілій формі. Задовольняючи частково зустрічний позов відповідача, суд першої інстанції виходив з того, що положення Загальних умов кредитування щодо сплати кредиту в еквіваленті до долару США є несправедливими та такими, що не відповідають положенням ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». З вказаним висновком не можливо погодитися, з огляду на таке. Розглядаючи справу, суд встановив, що кредитним договором № 50007575 від 07.02.2013 року, укладеного між ТОВ «Порше Мобіліті» та [PERSON], остання отримала кредит у розмірі 67 143,86 грн. (еквівалент суми кредиту в дол. США 8 238,51 доларів США, курс для обчислення - курс філії КІБ ПАТ «Креді Агріголь Банк», що дорівнює 8,15 00 грн./доларів США), на придбання автомобіля марки VW модель Polo Sedan, кузов № [NUMBER], об'єм двигуна 1598 куб. см, рік випуску 2012, на строк 60 місяців зі сплатою 9,90 %, змінна ставка відповідно до статті 2.3 Загальних умов кредитування. Згідно Графіку погашення кредиту, що є Додатком до кредитного Договору, передбачено, що усі платежі за Кредитним договором повинні бути сплачені в гривнях і підлягають розрахунку за відповідним обміннім курсом, що застосовуватиметься до еквіваленту суми кредиту у доларах США, відповідно до статті 1.3 Загальних умов кредитування. Цей Графік містить суму платежу за розрахунковий період, вказаний у еквіваленті у доларах США, який при сплаті відповідного щомісячного платежу відповідатиме певній сумі у гривні. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно із ст. 627 ЦК України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Відповідно до ч. 1 ст. 628, ст. 629 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені між ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно із ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідні для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнута згода. Відповідно до ст. ст. 1049, 1054, 1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою, шостою ст. 203 цього Кодексу. Згідно із ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного судочинства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Відповідно до ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право протягом 14 календарних днів відкликати свою згоду на укладення кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку починається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Відкликання згоди оформлюється письмовим повідомленням, яке споживач зобов'язаний подати особисто або через уповноважену особу або надіслати кредитодавцю до закінчення строку, зазначеного в абзаці першому цієї частини. З відкликанням згоди на укладення договору споживач повинен одночасно повернути кредитодавцю кошти або товари, одержані за договором. Споживач також сплачує відсотки за період між моментом одержання коштів та моментом їх повернення за ставкою, встановленою в договорі. Позивач, фактично отримавши грошові кошти на придбання автомобіля, приступив до виконання договору і не скористався своїм правом, передбаченим Законом України «Про захист прав споживачів», відмовитися в односторонньому порядку від кредитного і на протязі тривалого часу частково його виконував. Договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; позивач надав вівдповідачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі і щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; в договорі та загальних умовах, а також графіку погашення кредиту, які підписані відповідачем, міститься повна інформація стосовно умов кредитування. Отже, суд дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для визнання недійсним договору споживчого кредиту, не вірно застосувавши положення статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Дійсно, згідно частини 1 статті 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Проте, використання іноземної валюти в Україні не виключається. Відповідно до частини 2 статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно статті 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Враховуючи положення зазначених норм законодавства, відсутні правові підстави для визнання положень Загальних умов кредитування, що є додатком договору недійсними. Тому, у задоволенні зустрічного позову відповідача слід відмовити. Договором визначено, що усі платежі за ним повинні бути сплачені у гривнях і підлягають розрахунку за відповідним обмінним курсом, що застосовуватиметься до еквіваленту суми кредиту в доларах США, визначеному вище, відповідно до статті 1.3 Загальних умов кредитування. Відповідно до пункту 1.3.1 Загальних умов кредитування, що становлять невід'ємну частину договору, розмір платежів, що підлягають сплаті у повернення кредиту та додаткового кредиту, визначено у гривні станом на день укладення договору у графіку погашення кредиту, який також є невід'ємною частиною договору. В подальшому позичальник сплачує платежі у повернення кредиту та додаткового кредиту відповідно до виставлених компанію рахунків у гривні; при цьому розмір платежів розраховується шляхом застосування обмінного курсу за безготівковими операціями банку до еквівалентів платежів у іноземній валюті, вказаних у графіку погашення кредиту; при цьому для розрахунку використовується обмінний курс, чинний станом на робочий день, що передує дню виставлення рахунка з урахуванням передбачених нижче особливостей. Пунктом 2.4 Загальних умов кредитування передбачено, що нарахування процентів відбувається щомісячно, 15 числа поточного місяця. Період нарахування процентів починається з першого календарного дня місяця і закінчується останнім календарним днем поточного місяця. Проценти нараховуються за методом «30/360», відповідно до графіка погашення кредиту. Проценти нараховуються на еквівалент суми кредиту в іноземній валюті, яка залишається неповернутою, відповідно до графіка погашення кредиту. Оскільки відповідач не оскаржує наявність заборгованості у [PERSON] слід стягнути на користь позивача наступні суми боргу, а саме: заборгованості за кредитним договором № 50007575 від 07.02.2013 року у розмірі 184 501,19 грн., а саме: заборгованості за несплаченим щомісячним платежам на суму 29 033,66 грн. (за період грудень 2014 року - жовтень 2015 року), заборгованості за кредитом з жовтня 2015 року - 143 255,04 грн. (в еквіваленті - 5 334,39 доларів США), процентів за користування кредитом - 12 212, 49 грн.; заборгованість за додатковим кредитним договором у розмірі 36 399,69 грн. (за період з грудня 2014 року по серпень 2016 року). Також підлягають стягненню інфляційні витрати, з наступних підстав. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу входить до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів. При цьому, як вбачається із розрахунку позивача, інфляційні втрати нараховані на поточну заборгованість, яка розрахована помісячно з грудня 2014 року по жовтень 2015 року (по основному кредитному договору) та з грудня 20014 року по березень 2016 року оскільки, згідно з умовами кредитування позивач щомісячно виставляв рахунки у гривні з обчисленням щомісячного платежу у еквіваленті до іноземної валюти - долару США на момент виставлення рахунку. Суми щомісячної заборгованості, обчислені у гривні, не були своєчасно сплачені та знецінились внаслідок інфляційних процесів. Проте позивачем вони обраховані не вірно та складають такі суми: - інфляційні витрати за кредитним договором в розмірі 5 171,08 грн.; - інфляційні витрати за додатковим кредитним договором - 3 052,05 грн. Загальна сума заборгованості - 229 124,01 грн. Колегія суддів погоджується з висновками суду про відмову у стягненні збитків, оскільки зазначені вимоги не ґрунтуються на законі та обставинах справи. З матеріалів справи вбачається, що позивач уклав Договір про надання юридично-консультаційних послуг від 21.06.2012 року з ТОВ « Юридична компанія «Трепл Сі» ( а. с. 62-63). Згідно з актом наданих послуг № 170 від 16 травня 2016 року до договору про надання юридично-консультаційних послуг від 21.06.2012 року з ТОВ « Юридична компанія «Трепл Сі» та замовником ТОВ «Порше Мобіліті» виконавцем було надано юридично-консультаційні послуги по клієнту - [PERSON], загальна вартість послуг складає 3 500 грн. ( а. с 78 - 80). Згідно з актом наданих послуг № 252 від 22 липня 2016 року до договору про надання юридично-консультаційних послуг від 21.06.2012 року з ТОВ « Юридична компанія «Трепл Сі» та замовником ТОВ «Порше Мобіліті» виконавцем було надано юридично-консультаційні послуги по клієнту - [PERSON], загальна вартість послуг складає 3 500 грн. ( а. с 144-146). Такі ж суми зазначені в рахунках-фактурах № 170 від 16 травня 2016 року (позиція 32) та № 252 від 22 липня 2016 року (позиція 5). На підтвердження оплати позивач надав платіжне доручення № 50009388 від 27 липня 2016 року на загальну суму по всім клієнтам 94 500, 00 грн. (а. с. 88) Аналізуючи вказані письмові докази, колегія суддів зазначає, що вони містять лише зазначення послуги - юридично консультаційні послуги згідно відповідного договору, жодним чином не відображаючи конкретно проведену роботу, її об'єм та витрачений час, результати проведеної роботи за їх наявності. За таких обставин суд не може сприймати вказані документи як належний доказ надання юридичних послуг. Таким чином, вимога позивача про стягнення збитків у сумі 8 400 грн. є недоведеною, відтак, рішення суду у цій частині законне і повинно бути залишене без змін. Згідно із ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Позивач не оскаржує рішення в частині відмови у стягненні витрат на правову допомогу, тому апеляційний суд не переглядає рішення в цій частині. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідача слід стягнути понесені позивачем витрати по сплаті судового збору, а саме: 7 823,72 грн. (3 436, 86 + 4 386, 86). З огляду на викладене, апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення суду в частині стягнення заборгованості за кредитним договором та судового збору за позовом ТОВ «Порше Мобіліті» до [PERSON] про стягнення заборгованості та збитків за кредитним договором, а також в частині задоволення зустрічного позову [PERSON] до ТОВ «Порше Мобіліті» про захист прав споживачів скасувати. В іншій частині - рішення залишити без змін.

Outcome: partial