Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-30 00:00:00

31.05.2018 [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати при звільнені, мотивуючи свої вимоги тим, що він з перебував у трудових відносинах з ПАТ «Запоріжжяобленерго», однак 18.05.2018 позивача було звільнено за його власним бажанням (у відповідності до ч. 3 ст. 38 КЗпП). Заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі та розрахункових при звільненні за період з вересня 2017 року по травень 2018 року 142 396 грн. 60 коп., які позивач на підставі ст. ст. 115, 116 КЗпП України, просив стягнути з відповідача у судовому порядку. Також просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 837,98 грн. Ухвалою судді від 1 червня 2018 р. позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено провести в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи в судове засідання, встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті (відзиву, відповіді на відзив, заперечення на відповідь). Позивач та представник позивача у судове засідання не з'явились, від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності, в якій зазначила, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі та наполягає на їх задоволенні. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, подав заяву про розгляд справи без його участі, в якій зазначив, що підтримує поданий відзив на позов та просить у позові відмовити. Згідно із відзивом відповідача на позовну заяву, що надійшов до суду 19.07.2018, відповідач вважає, що позивачем не вірно зазначений розмір невиплаченої заробітної плати у розмірі 142 396, 60 грн., оскільки станом на 10.07.2018 заборгованість складає 136 874,85 грн. Просив у задоволенні позову відмовити. Інших заяв по суті справи від сторін не надходило. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши зібрані та досліджені докази в їх сукупності та взаємозв'язку, суд доходить висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності зі ст. ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи. Відповідно до ст. 43 Конституції України, держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Згідно із ст. 7 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, ратифікованого Указом Президії Верховної Ради Української РСР № 2148-VIII від 19 жовтня 1973 року, держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право кожного на справедливі і сприятливі умови праці. Відповідно до ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Статтею 233 КЗпП України встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Судом встановлено, що позивач [PERSON] до 18.05.2018 працював у ПАТ «Запоріжжяобленерго» на посаді заступника начальника ЦС ЗДТК. Згідно із довідкою ПАТ «Запоріжжяобленерго», наданою відповідачем в якості доповнення до відзиву на позовну заяву, станом на 10.07.2018 розмір заборгованості відповідача перед [PERSON] по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі при звільненні за період з вересня 2017 р. по травень 2018 р. складає 136 874,85 грн. (заборгованість за жовтень 2017 р. та лютий 2018 р. відсутня). Тому, враховуючи надану відповідачем довідку про розмір заборгованості, суд доходить висновку, що позивачем не вірно обчислено розмір заборгованості та визначено її період. Оскільки відповідачем порушено трудові права позивача, суд доходить висновку, що вони підлягають захисту шляхом стягнення заборгованості по заробітній платі відповідно до поданої відповідачем довідки станом на 10.07. 2018 р. у розмірі 136 874,85 грн. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В розумінні Європейського Суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки «класичне» право власності, яке розглядається в Україні, а й, до прикладу, виплати за трудовим договором та інші виплати. Отже, відсутність коштів у роботодавця жодним чином не може слугувати поважною причиною невиплати працівникові всіх належних йому сум, а невиплата заробітної плати розцінюється Європейським судом з прав людини як порушення права на мирне володіння своїм майном. З огляду на наведене, посилання на скрутне фінансове становище та залежність виплати заробітної плати від стану виконання зобов'язань споживачами послуг товариства, як підстава для відмови у задоволенні позову, є неспроможними. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню шляхом стягнення на його користь суми заборгованості по заробітній платі в розмірі 136 874,85 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з березня 2018 р. по квітень 2018 р. у розмірі 837, 98 грн., відповідно до наданої довідки про середній заробіток. Крім того, на підставі п. 1. ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» оскільки позивача звільнено від сплати судового збору за звернення до суду з позовним вимогами про стягнення заробітної плати, суд вважає необхідним в порядку, передбаченому ст. 141 ЦПК України, стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 1 368,75 гривень.

Outcome: partial