Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-13 00:00:00

29 вересня 2014 року [PERSON] звернувся до Овідіопольського районного суду Одеської області із позовом до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя, а саме домоволодіння [ADDRESS] та земельної ділянки площею 0,0510 га, розташована за адресою: [ADDRESS], виділивши йому, [PERSON] та відповідачу [PERSON] по ? частині спільного майна подружжя відповідно. А також просить стягнути з відповідача судові витрати та витрати на правову допомогу. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що спірне майно придбане сторонами за час перебування у шлюбі та належить їм на праві спільної сумісної власності подружжя. 14 липня 2014 року рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області шлюб між сторонами було розірвано. Після розірвання шлюбу позивач з відповідачем не дійшли згоди про порядок розподілу майна, набутого під час шлюбу. 26 жовтня 2014 року [PERSON] подала зустрічний позов до [PERSON] про визнання права особистої приватної власності на нерухоме майно, в якому просить суд визнати за нею право особистої приватної власності на домоволодіння з господарчими будівлями та спорудами, загальною площею - 363,6 кв.м., житлової площею - 138,2 кв.м., яке розташоване за адресою: [ADDRESS], та визнати право особистої приватної власності на земельну ділянку площею 0,0510 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] - кадастровий номер [NUMBER]. А також просить стягнути з відповідача судові витрати. В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] посилається на те, що куплений на її ім'я, 29 листопада 2006 р., будинок [ADDRESS] та земельна ділянка, площею 0,0510 га, на якій розташований даний житловий будинок за 89 000 грн., куплені нею за гроші, що стали джерелом від продажу квартири вартість якої становила 207 800 грн. і ніякого відношення до сімейного бюджету сім'ї з [PERSON] не має. Таким чином [PERSON] вважає набуте нею нерухоме майно, придбаним за власні кошти отримані від продажу квартири, що належала їй до шлюбу, тому просить суд визнати вказані домоволодіння та земельну ділянку її особистою приватною власністю. В судовому засіданні позивач [PERSON] представник позивача за первісним позовом позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі, зустрічні позовні вимоги не визнав та у їх задоволенні просив відмовити. Відповідач по первісному позову та позивач по зустрічному позову [PERSON] та її представник [PERSON] в судове засідання 14.09.2016 року не з'явились. Про час та місце розгляду справи були сповіщені неодноразово, про що свідчать повідомлення. Про причини неявки не сповістили, тому суд вважає, що причина неявки до суду є неповажною і справа може бути розглянута за їх відсутністю. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, а зустрічні позовні вимоги [PERSON] - відхиленню з наступних підстав. Розгляд і вирішення справ в судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (ч.1-3 ст.10 ЦПК України). У відповідності зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що 16 вересня 2005 року сторони зареєстрували шлюб у Другому відділу РАГС Суворовського РУЮ у м. Одесі актовий запис № 283, який був розірваний рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 14 липня 2014 року. Дітей у шлюбі немає. За час перебування у шлюбі сторонами було набуто право власності на: домоволодіння [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,0510 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Вказані обставини підтверджуються: договором купівлі-продажу частини житлового будинку від 29 листопада 2006 року, який зареєстрований в реєстрі за № 8792; витягом про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів № 3236401 від 29.11.2006 року; витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 15018811 від 25.06.2007 року; державним актом на право власності на земельну ділянку від 16 квітня 2009 року серії [NUMBER]. Сторони не дійшли згоди про порядок розподілу майна, набутого під час шлюбу. Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Твердження позивача за зустрічним позовом [PERSON] про те, що [PERSON] потрібно підтверджувати доказами про наявність угоди про створення спільної власності, а також розмір грошової допомоги для покупки власності є помилковим, як того вимагає закон, а саме п.4,6 ч.2 ст. 119 ЦПК України. Доказам того, що набуте сторонами майно, а саме домоволодіння [ADDRESS] та земельна ділянка площею 0,0510 га, розташована за адресою: [ADDRESS], є спільною власністю подружжя є факт того, що шлюб між ними був зареєстрований 16 вересня 2005 року, а майно було придбано на підставі договорів купівлі-продажу 29 листопада 2006 року і вказані обставини є доказам наявності спільного майна подружжя. Судом встановлено, що дійсно, на час реєстрації шлюбу [PERSON] належало на праві приватної власності 2/3 частини квартири [ADDRESS] і вона, 06 листопада 2006 року на підставі договору купівлі продажу продала свою частину квартири за 207 800 грн. Але для придбання житлового будинку у с. Прилиманське Овідіопольського району цієї суми грошей було недостатньо, тому що реальна вартість 28/100 частини житлового будинку [ADDRESS] та земельної ділянки, площею 0,0510 га складає 65 000 доларів США, що на листопад 2006 року складало 325 000 гривень. В договорах купівлі-продажу 28/100 частини житлового будинку [ADDRESS] від 29.11.2006 року, та земельної ділянки, площею 0,0510 реєстрові номери договорів № 8796 та № 8792, вказана ціна за даними бюро технічної інвентаризації Овідіопольського району, про що свідчить пункт 3 Договору купівлі-продажу від 29.11.2006 року, з наміром уникнути додаткових витрат на сплату державного мита та інших витрат, пов'язаних з укладанням договору купівлі - продажу. Повної суми для розрахунку за договорами купівлі-продажу сторонам не вистачило, тому борг у сумі 9 000 доларів США був оформлений у вигляді розписки від імені [PERSON] на ім'я сина продавця - [PERSON], що підтверджується розпискою відповідачки [PERSON], яку вона надала [PERSON] - сину продавця [PERSON], в день укладання договору купівлі-продажу 29 листопада 2006 року, про те, що [PERSON] отримала від [PERSON] в борг грошову суму у розмірі 9 000 доларів США та зобов'язується повернути вказану суму до 29 листопада 2007 року. Твердження відповідача [PERSON], про те що після укладання договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки залишилась частина грошей, яку вони використали на прибудову будинку та на нужди сім'ї спростовується розпискою на ім'я [PERSON] і той факт, що сторони знаходились у зареєстрованому шлюбі, проживали однією сім'єю і вели спільне господарство. Як вбачається з технічних паспортів на житловий будинок на 2006 рік та на 2014 рік, за час з моменту придбання житлового будинку і до теперішнього часу його розмір та розмір господарчих споруд збільшився більш ніж у 2 рази, тому і на підставі ст. 62 СК України вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо». Згідно вимог ч.2 ст.325 ЦК України фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, зі винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати. Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлене договором або законом. Відповідно до ст.372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ст.61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Outcome: approved