Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-28 00:00:00

29.10.2020 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідачів про визнання договору дарування недійсним, у якому просить визнати недійсним укладений 18.05.2018 року між [PERSON] та [PERSON] договір дарування квартири [ADDRESS] , посвідчений ПН КМНО Лазарєвою Л.І. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що 26.10.2007 року між позивачем та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір №006-2900/756-0397. За вказаним договором позичальник отримав кредит в сумі 129700,00 швейцарських франків, на споживчі потреби, строком до 25.08.2025 року зі сплатою 9,45% річних. З метою забезпечення виконання кредитного зобов`язання між банком та [PERSON] був укладений договір поруки від 29.03.2013року. У зв`язку з порушенням позичальником умов кредитного договору, 22.07.2016 року банк звернувся до суду із позовом до [PERSON] та [PERSON] про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором. Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 13.11.2019 року стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] заборгованість за кредитним договором в сумі 32175,57 швейцарських франків. Вказане рішення суду залишається невиконаним відповідачем [PERSON] до теперішнього часу. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 28.02.2018 року відповідачу [PERSON] на праві власності належала квартира [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 08.11.2013 року. Однак, в момент судових процесів, а саме 18.05.2018 року, з метою уникнення виконання грошового зобов`язання за кредитним договором, між відповідачем [PERSON] та його дружиною відповідачкою [PERSON] було укладено правочин по відчуженню нерухомого майна, що належало боржнику на праві власності, а саме укладено договір дарування відповідно до якого [PERSON] передав у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS] , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 05.10.2020 року. Вказаний договір дарування укладений між відповідачами під час судового процесу про стягнення з позичальника грошових коштів, а відтак вчинений з метою ухилення від виконання грошових зобов`язань, без наміру створення правових наслідків, обумовлених договором дарування. Вказане свідчить про те, що дії сторін договору дарування були направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок грошового зобов`язання, шляхом звернення стягнення на майно в порядку виконання судового рішення. Обґрунтовуючи свої вимоги позивач посилається на положення ст.ст. 202, 203, 234, 717 ЦК України та зазначає, що для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому, необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основним ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч.ч 1, 5 ст. 203 ЦК України, що за правилами ст. 215 ЦК України є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Позивач вказує, що аналогічна правова позиція відображена в постанові Верховного Суду України від 09.08.2017 року у справі №6-2690цс16. Таким чином, відповідач [PERSON] відчужуючи належне йому на праві власності майно, знав про існування значної суми заборгованості перед позивачем та розумів ризики стягнення з нього заборгованості в майбутньому, а отже міг передбачати негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на це майно. Спірний договір дарування нерухомого майна уклали сторони, які є близькими родичами, дії яких не направлені були на реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином, а направлені на фіктивний перехід права власності на майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, а тому зазначений договір дарування підлягає визнанню недійсним відповідно до положень ст. 234 ЦК України. Ухвалою суду від 10.11.2020 року відкрито провадженні у справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, роз`яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання. Ухвалою суду від 10.11.2020 року відмовлено у задоволенні заяви представника позивача про забезпечення позову. Як вбачається з матеріалів справи, копії ухвал про відкриття провадження у справі, разом з копіями позовної заява та доданими до них документами, були направлені на зареєстровану у встановленому законом порядку адресу відповідачів, однак судова кореспонденція повернулась до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання». Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Третя особа своїм процесуальним правом на надання пояснень з приводу поданого позову, станом на час ухвалення рішення у справі, не скористалась, хоча копію ухвали суду про відкриття провадження у справі, разом з копією позовної заяви та доданими до неї документами отримала 23.11.2020 року. За змістом ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Згідно ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З матеріалів справи вбачається, що позивач не викладав жодних заперечень проти розгляду справи в заочному порядку та ухвалення у справі заочного рішення. За наведених обставин, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, 26.10.2007 року між позивачем та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір №006-2900/756-0397 на суму 129700,00 швейцарських франків з цільовим призначенням на придбання квартири [ADDRESS] . Забезпеченням виконання зобов`язань позичальника за договором щодо погашення кредиту, сплати процентів, комісій та інших платежів, передбачених цим договором, можливих штрафних санкцій, є: іпотека нерухомого майна, розташованого за адресою: [ADDRESS] ; порука фізичної особи - [PERSON] . За змістом рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 13.11.2019 року, 22.07.2016 року банк вернувся до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором і указаним рішенням позовні вимоги було задоволено частково, стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь банку заборгованість за кредитним договором №006-2900/756-0397 від 26.10.2007 року в сумі 32175,57 швейцарських франків. Згідно інформаційної довідки №115704810 від 28.02.2018 року за відповідачем [PERSON] була зареєстрована на праві приватної власності квартира [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 08.11.2013 року. При цьому, зі змісту вказаної довідки вбачається, що 17.12.2013 року зареєстровано договір іпотеки №3718 від 17.12.2013 року стосовно зазначеної квартири. Строк виконання основного зобов`язання: 20.11.2032, правочин, в якому встановлено основне зобов`язання: Договір про надання кредиту на придбання житла №211 від 25.12.2012 року. Іпотекодержатель: Національний банк України. Іпотекодавець: [PERSON] . Також зареєстровано іпотеку і стосовно кв. [ADDRESS] на підставі договору іпотеки від 26.10.2007 року. Іпотекодержатель ВАТ «Банк Універсальний». Іпотекодавець [PERSON] . Розмір основного зобов`язання 129700 швейцарських франків. Згідно кредитного договору №006-2900/756-0397. Згідно інформаційної довідки №199126028 від 05.02.2020 року, стосовно [PERSON] відомості з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та з реєстру прав власності на нерухоме майно відсутні. Наявні лише дані з єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та з державного реєстру іпотек стосовно кв. [ADDRESS] , яка перебуває в іпотеці банку - позивача у справі. За змістом інформаційної довідки №226881934 від 05.10.2020 року щодо об`єкта нерухомого майна: кв. [ADDRESS] , право приватної власності на вказану квартиру 18.05.2018 року було зареєстроване за [PERSON] на підставі договору дарування №1291 від 18.05.2018 року. При цьому, зі змісту вказаної довідки вбачається, що іпотека квартири [ADDRESS] залишилась чинною з 17.12.2013 року за договором іпотеки №3718 від 17.12.2013 року. Строк виконання основного зобов`язання 20.11.2032, правочин, в якому встановлено основне зобов`язання: Договір про надання кредиту на придбання житла №211 від 25.12.2012. Іпотекодержатель Національний банк України. Іпотекодавець [PERSON] . Також із наданих стороною позивача письмових доказів, зокрема з копії паспорту відповідача [PERSON] вбачається, що [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON] 15.03.2013 року, у зв`язку із чим дружина змінила прізвище на « [PERSON] ». Тож ураховуючи презумпцію спільності майна подружжя, що передбачена ст. 60 СК України, та з огляду на те, що кв. [ADDRESS] була зареєстрована за відповідачем [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 08.11.2013 року, відсутні підстави стверджувати, що ця квартира на час її відчуження за договором дарування належала [PERSON] на праві приватної власності і не мала правового статусу спільної сумісної власності подружжя. У своїй постанові від 21.05.2020 року (справа №468/1736/17-ц) Верховний Суд зазначив: «Безпідставними є доводи касаційної скарги, що з метою виконання рішення суду у справі № 915/152/16 на спірний будинок (у разі задоволення позову в цій справі) може бути звернуто стягнення, оскільки вказане майно придбане під час перебування [PERSON] та [PERSON] у шлюбі, тому цей будинок належав їм на праві спільної сумісної власності, відповідно, на це майно не може бути звернуто стягнення з метою виконання вищевказаного судового рішення, оскільки воно не належало лише боржнику». Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частина перша статті 1 ЦК України). Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Частиною першою статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до положень статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно зі статтею 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, з якою погодився Верховний Суд у постановах: від 14 лютого 2018 року у справі № 379/1256/15-ц (провадження № 61-1300св18), від 08 лютого 2018 року у справі № 756/9955/16-ц (провадження № 61-835св17). Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19). Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) й дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17-ц зроблено висновок, що з конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи-стягувача за рахунок майна цього власника, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора. У ст. 234 ЦК України не передбачено коло осіб, які мають право звертатися з позовом про визнання фіктивного правочину недійсним, тобто це можуть зробити сторона фіктивного правочину або інші заінтересовані особи. Відповідно до ст.ст. 1, 3 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону. У разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. За змістом ст. 7 Закону України «Про іпотеку», за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Якщо вимога за основним зобов`язанням підлягає виконанню у грошовій формі, розмір цієї вимоги визначається на підставі іпотечного договору або договору, що обумовлює основне зобов`язання, у чітко встановленій сумі чи шляхом надання критеріїв, які дозволяють встановити розмір цієї вимоги на конкретний час протягом строку дії основного зобов`язання. Згідно ст.ст. 9, 12 Закону України «Про іпотеку», іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя відчужувати предмет іпотеки. У разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним. Іпотека припиняється у разі реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону. Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. За змістом ст. 51 Закону України «Про виконавче провадження», для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернено у разі, якщо: 1) право застави виникло після ухвалення судом рішення про стягнення з боржника коштів; 2) вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю; 3) наявна письмова згода заставодержателя. Вивчивши матеріали справи, оцінивши наявні у ній докази та встановивши обставини справи відповідно до предмету позову, суд дійшов висновку про відсутність належних та достатніх правових підстав для задоволення позовних вимог. Судом встановлено, що квартира, стосовно якої позивач просить визнати недійсним договір дарування перебуває в іпотеці Національного банку України з 17.12.2013 року за договором про надання кредиту строк виконання по якому визначений до 20.11.2032 року. Рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором на користь позивача було ухвалене пізніше ніж виникала вказана іпотека. Відсутні належні відомості про те, що вартість іпотечного майна вища ніж розмір зобов`язань перед іпотекодержателем - НБУ. Відсутні будь-які докази, що іпотекодержатель надав позивачу письмову згоду на звернення стягнення на іпотечне майно. У такому разі оспорюваним договором дарування майнових прав позивача не порушуються, адже відсутні правові підстави для задоволення грошових вимог позивача за рахунок звернення стягнення на кв. [ADDRESS] щодо якої зареєстровано іпотеку іншого кредитора. Також суд звертає увагу, що позивач посилаючись на невиконання рішення суду про стягнення заборгованості, не надав суду жодних доказів на підтвердження такої обставини, не повідомив чи відкрите виконавче провадження на виконання рішення суду та чи підтверджується матеріалами виконавчого провадження відсутність виконання. Оспорюючи договір дарування позивач самого тексту оскаржуваного договору суду не надав та не звертався із клопотанням про витребування доказів, тож інформації про його зміст, сторони та умови, наявність згоди іпотекодержателя - НБУ на відчуження до відома суду не доведено. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed