Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-07 00:00:00

9.04.2014 року [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом до [PERSON], в якому зазначила, що перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 17.07.2011 року. Від шлюбу вона та відповідач мають неповнолітню дитину: сина - [PERSON], [INFO], який проживає з нею та знаходиться на її повному утриманні. Просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини розмірі 1/4 частки від всіх видів доходу відповідача, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, з часу звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття, посилаючись на те, що її спільне життя з відповідачем не склалося, відповідач участі у вихованні та утриманні сина не приймає, дитина знаходиться на її утриманні. Інших дітей у відповідача немає, стягнень за виконавчими документами з нього не проводиться, відповідач працює, має змогу сплачувати аліменти. Угоди щодо добровільної сплати аліментів між ними не досягнуто. В судовому засіданні позивачка [PERSON] підтримала позовні вимоги, посилаючись на ті самі обставини. Просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частки від всіх видів доходу, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, з часу звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття. Суду пояснила, що сина утримує сама, без участі відповідача, який добровільно коштів на утримання дитини не надає протягом останніх шести місяців. Ухилення відповідача від утримання дитини ставить її сім'ю у скрутне матеріальне становище. Відповідач працездатний, має регулярний дохід, тому має змогу та повинен утримувати сина [PERSON]. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з'явився, хоча про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом надіслання судових повісток за зареєстрованим місцем проживання, що підтверджується зворотними повідомленнями про вручення судових повісток (а.с.10,16), про причини неявки в суд не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи з поважних причин чи розгляд справи у його відсутності від відповідача не надходило. Враховуючи викладене вище, суд вважає, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи та повторно не з'явився до суду без поважних причин. Згідно із ч.1 ст.224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, не з'явився до суду без поважних причин, не повідомив суд про причини неявки в судове засідання, заяви про розгляд справи у його відсутності не подав, а позивачка не заперечує щодо ухвалення заочного рішення, то суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Вирішуючи спір, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивачка та відповідач перебувають у зареєстрованому шлюбі з 17.07.2011 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] (а.с.3). Від даного шлюбу позивачка та відповідач мають неповнолітню дитину: сина [PERSON], [INFO], батьком якого в свідоцтві про народження зазначений відповідач, а матір'ю - позивачка, що вбачається із свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с.4). Дитина сторін - [PERSON], [INFO], проживає з матір'ю та знаходиться на її утриманні, що вбачається із довідки, виданої виконавчим комітетом Шаргородської міської ради від 8.04.2014 року за №1342 (а.с.5). Відповідач добровільно коштів на утримання дитини не надає протягом останніх шести місяців. Також, судом встановлено, виходячи із пояснень в судовому засіданні позивачки, що відповідач фізично здоровий, працездатний, працює старшим інспектором батальйону патрульної служби в Шевченківському РУГУМВС України в м. Київ, отримує заробітну плату, не має на утриманні інших непрацездатних осіб, що не заперечується відповідачем, оскільки заперечень щодо позову відповідач не надав, не дивлячись на пропозицію суду, викладену в ухвалі від 10.04.2014 року. Відтак, суд вважає, що відповідач не позбавлений можливості забезпечувати на рівні з позивачкою інтереси та утримання дитини, тобто може надавати допомогу на утримання сина, оскільки, як вбачається з пояснень позивачки в судовому засіданні та досліджених у справі доказів, весь обсяг обов'язків, пов'язаних з утриманням дитини, протягом останніх шести місяців покладено на позивачку, з якою проживає син, що ставить сім'ю позивачки в скрутне матеріальне становище та у нерівні умови. Таким чином, судом встановлено, що відповідач ухиляється від надання добровільної матеріальної допомоги на утримання сина [PERSON]. Встановленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини, які регулюються Конституцією України, Сімейним кодексом України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» та Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року, що ратифікована Постановою ВР України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, і є частиною національного законодавства України. Так, відповідно до ст.51 Конституції України, батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Статтями 18, 27 Конвенції про права дитини встановлено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтями 180-183, 191 СК України, передбачено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. У разі ухилення батьків від утримання дитини, кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються судом у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. При призначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно з положеннями ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Крім того, відповідно до положень ч.4 ст.212 ЦПК України, результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, і, враховуючи, що право позивачки на матеріальне утримання дитини з боку батька порушене та підлягає судовому захисту, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Позивачка в судовому засіданні наполягала на задоволенні позовних вимог про стягнення аліментів на утримання дитини в розмірі 1/4 частки від всіх видів доходу відповідача, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, з часу звернення до суду і до досягнення сином повноліття, зазначаючи, що сама протягом останніх шести місяців несе обсяг витрат на утримання дитини, без участі відповідача, який від матеріального утримання сина ухиляється, хоча відповідач молода та працездатна людина, працює та має постійний заробіток. Відтак, суд вважає, що відповідач не позбавлений можливості утримувати дитину. З огляду на те, що судом встановлено той факт, що відповідач не приймає участі у матеріальному утриманні дитини протягом останніх шести місяців і весь обсяг обов'язків по їх утриманню покладено на позивачку, то це ставить сторони у нерівні умови, тому, позов підлягає задоволенню. При визначенні розміру аліментів, суд вважає, що він повинен бути визначений у частці від доходу відповідача, оскільки відповідач має постійний заробіток (дохід), так як працює на посаді старшого інспектора батальйону патрульної служби Шевченківського РУГУМВС України у м. Київ. До того ж, аліменти, які слід стягнути з відповідача, слід визначити у розмірі 1/4 частини від заробітку (доходу) відповідача щомісячно, починаючи з 9.04.2014 року, тобто з часу пред'явлення позовної заяви до суду, відповідно до ст.191 СК України, до досягнення дитиною повноліття. При цьому, суд виходить також із захисту інтересів дитини, забезпечення одержання дитиною сторін коштів, необхідних для її життєдіяльності, збереження того рівня життя, який дитина мала б тоді, коли б утримувалася обома батьками, оскільки визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) батька якраз і забезпечить надійний захист інтересів дитини і звільнить позивачку та відповідача в наступному від повторного звернення до суду із позовом про зміну розміру аліментів у разі збільшення чи зменшення розміру заробітку (доходу) платника аліментів і, таким чином, забезпечить отримання дитиною сторін надійного стабільного матеріального утримання з боку батька. Відтак, позов [PERSON] підлягає задоволенню. Підлягає стягненню з відповідача судовий збір в сумі 243,60 грн. відповідно до вимог ст.88 ЦПК України.

Outcome: approved