Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-01 00:00:00

3 лютого 2016 року позивачка звернулась до Селидівського міського суду Донецької області з позовом до ДП Селидіввугілля», обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вона має статус пенсіонера ВП «Шахта Україна» ДП «Селидіввугілля», оскільки саме з цього підприємства вона вперше була звільнена 29.05.2015 року за власним бажанням в зв'язку з виходом на пенсію за віком. 16.12.2015 року вона звернулась до відповідача з письмовою заявою про забезпечення її паливом на побутові потреби, але отримала відмову, мотивовану тим, що вона не є пенсіонером ВП «Шахта Україна», а є пенсіонером шахти «Селидівська», оскільки вона набула статусу пенсіонера ще 25.10.1994 року під час роботи на цій шахті. Вважає дії відповідача щодо відмови в забезпеченні її паливом на побутові потреби неправомірними, оскільки вона в період з 01.04.1995 р. по 29.05.2015 р. перебувала з ВП «шахта Україна» ДП «Селидіввугілля» в трудових відносинах. Загалом має трудовий стаж роботи в вугільній галузі більше 50 років, з них 19 років на шахті «Україна», тому вважає, що має право на забезпечення вугіллям. Просила визнати дії відповідача щодо відмови в забезпеченні її паливом на побутові потреби неправомірними та зобов'язати його забезпечувати її паливом на побутові потреби у встановленому порядку і розмірі, починаючи з 01.01.2016 року. Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 29 березня 2016 року позов [PERSON] до Державного підприємства «Селидівугілля», в інтересах відокремленого підрозділу «Шахта «Україна», про зобов'язання забезпечення безоплатним вугіллям на побутові потреби - задоволено. Визнано неправомірними дії Відокремленого підрозділу «Шахта «Україна» Державного підприємства «Селидіввугілля» щодо відмови [PERSON] в отриманні вугілля на побутові потреби. Зобов'язано Відокремлений підрозділ «Шахта «Україна» Державного підприємства «Селидіввугілля» забезпечити [PERSON] безоплатним вугіллям на побутові потреби у встановленому порядку і розмірі, починаючи з 01.01.2016 року. Стягнуто з Державного підприємства «Селидіввугілля» Відокремленого підрозділу «Шахта «Україна» в дохід держави судові витрати у розмірі 551 (п'ятсот п'ятдесят одна) грн. 20 коп. На вказане рішення відповідачем ДП «Селидіввугілля» (ВП «Шахта «Україна») було подано апеляційну скаргу, в який відповідач просив скасувати рішення Селидівського міського суду Донецької області від 29 березня 2016 року та відмовити позивачу в задоволені позовних вимог в повному обсязі. Доводами апеляційної скарги наведено, що висновок суду першої інстанції є помилковим, оскільки відповідно записам у трудовій книжці на час призначення позивачці пенсії за віком - 25.10.1994 року, вона працювала на іншому вугільному підприємстві, а саме - на шахті «Селидівська». Тому саме ця шахта повинна забезпечувати позивачку вугіллям та саме цю шахту необхідно було залучити у якості відповідача по справі. В судове засідання апеляційного суду сторони не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, позивач надала до суду заяву про розгляд справи без її участі. Відповідно до частини 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Тому апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутністю сторін. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивачки, дослідивши матеріали справи в межах апеляційного оскарження та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Відповідно до статей 11 і 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено та це вбачається з матеріалів справи, що згідно трудової книжки, [PERSON] працювала на посаді інженера на шахті «Селидіввугілля» з 14 вересня 1964 року. 1 квітня 1995 року у зв'язку з приєднанням шахти «Селидівська» до шахти «Україна» утворено шахтоуправління «Україна» та з цього часу позивачка працювала на цьому підприємстві. 29 травня 2015 року [PERSON] звільнена за власним бажанням у зв'язку з переходом на пенсію за віком (а.с. 4-7). З заяви від 16 грудня 2015 року вбачається, що позивачка звернулась до директора шахти «Україна» з проханням надати дозволу на отримання палива (а.с. 8). Листом №1-1192 від 22 грудня 2015 року [PERSON] було відмовлено у видачі талону на побутове паливо, оскільки вона має право на отримання побутового палива від підприємства, з якого особа вийшла на пенсію (а.с. 9). Суд, задовольняючи позовні вимоги, виходив з доведеності та обґрунтованості заявлених позовних вимог. Проте, з такими висновками суду першої інстанції в частині визнання неправомірності дій та зобов'язання вчинити певні дії погодитися неможливо, тому що вони не ґрунтуються на законі. Право на отримання побутового вугілля передбачено п. 12.10 Галузевої угоди між Міністерством вугільної промисловості України, іншими державними органами, власниками (об'єднаннями власників), що діють у вугільній галузі, і всеукраїнськими профспілками вугільної промисловості від 3 липня 2001 року. Підпункт 12.10.3 цієї Угоди передбачає, що безоплатне забезпечення вугіллям працівників і пенсіонерів вугільної промисловості здійснюється за нормою 5,9 тонн на рік на будинок або квартиру. Списки вуглеотримувачів складаються щорічно з 1 по 15 грудня, станом на 1 грудня, підписуються за згодою з профкомом керівником підприємства, головним бухгалтером, відділом кадрів. На тих, що поступили пізніше, складаються додаткові списки. Безоплатне забезпечення вугіллям поширюється на пенсіонерів, що живуть в Україні, незалежно від того, з якого Підприємства вугільної промисловості України вони вийшли на пенсію, якщо вони відпрацювали в галузі: - на підземних роботах чоловіки не менше 10 років, жінки - 7,5 років; - на роботах, пов'язаних з підземними умовами, чоловіки - не менше 15 років, жінки - 12,5 років; - на роботах у технологічному ланцюжку і на поверхні діючих і тих, що будуються, шахт, розрізів, збагачувальних і брикетних фабриках, в шахтовуглебудівельних підприємствах чоловіки не менше 20 років, жінки - 15 років. Ця категорія осіб забезпечується побутовим вугіллям тим Підприємством, з якого вони вийшли на пенсію. На підприємствах, що ліквідуються, забезпечення працівників побутовим паливом здійснюється за рахунок бюджетних коштів. (пп. 12.10.7, 12.10.8 Угоди) Статтею 43 Гірничого Кодексу України визначено коло осіб, які мають право на отримання вугілля на побутові потреби у розмірі, що визначається колективним договором частиною 7 вищевказаної статті передбачено, що підприємства з видобутку вугілля та вуглебудівні підприємства безоплатно надають вугілля на побутові потреби у розмірі, що визначається колективним договором. Як вбачається з матеріалів справи, позивачка працювала на посаді інженера на шахті «Селидіввугілля» з 14 вересня 1964 року. В подальшому шахта «Селидівська» була приєднана до шахти «Україна» та організовано шахтоуправління «Україна». 29 травня 2015 року вона була звільнена за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію за віком. З метою реалізації права на безоплатне отримання вугілля на побутові потреби на 2015 рік позивачка з письмовою заявою звернулася до керівництва ВП «Шахта «Україна», на що листом від 22.12.2015 року, посилаючись на п. 12.10 Галузевої угоди їй було відмовлено, мотивуючи тим, що забезпечення вугіллям має проводити те підприємство з якого особа вийшла на пенсію. Судом першої інстанції вірно встановлено, що позивачка, відповідно до вимог статей 43, 44, 48 Гірничого закону України та пункту 12.10 «Галузевої угоди між Міністерством вугільної промисловості України, іншими державними органами, власниками (об'єднаннями власників), що діють у вугільній галузі, і всеукраїнськими профспілками вугільної промисловості» має право на безкоштовне отримання вугілля на побутові потреби. Однак, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що філії, представництва та інші структурні підрозділи юридичних осіб за своєю правовою природою не є суб'єктами господарської діяльності, тому помилково визнав дії Відокремленого підрозділу «Шахта «України» неправомірними та зобов'язав його виконати певні дії, а саме: забезпечити позивачку безоплатним вугіллям на побутові потреби. Згідно з частинами першою та третьою статті 95 Цивільного кодексу України філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій. Філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх творила, і діють на підставі затвердженого нею положення. Діяльність структурного підрозділу не є самостійною та ініціативною, оскільки здійснюється від імені юридичної особи та на визначених нею напрямах; ознака діяльності на власний ризик, що характерна для підприємництва, також не застосовується до відокремлених підрозділів, оскільки усі ризики як майнового, так і немайнового характеру покладаються на юридичну особу. Відповідно до частини 2 статті 30 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. За таких обставин, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції при ухваленні рішення в частині визнання неправомірними дій особи, що не є юридичною особою, та зобов'язання її забезпечити позивачку безоплатним вугіллям на побутові потреби, порушено вимоги матеріального та процесуального права, тому рішення суду в цій частині на підставі ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Outcome: partial