Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-23 00:00:00

6 серпня 2021 року позивач звернулася до суду з позовною заявою у якій, просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS] , внаслідок відсутності без поважних причин понад встановлені законодавством строки. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що з 1998 по 2018 роки вона перебувала у цивільному шлюбі з відповідачем [PERSON] , [INFO] , який був її співмешканцем. Мають спільного сина 2004 року народження. Договором дарування № 3938 від 28 серпня 2002 року, посвідченим приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Голуб Л.А., житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , був переданий у її власність. Відповідач зареєстрований за вказаною адресою, але стосунків з нею та сином не підтримує, речей та іншого його майна у будинку не має. Тривалий час, а саме більше року, він не проживає у будинку, не цікавиться ним та не бере участі у його утриманні (оплаті комунальних послуг), тобто припинив виконувати обов`язки члена родини, передбачені статтею 64 ЖК України. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 28 серпня 2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників провадження та призначено до розгляду на 30 вересня 2021 року, про що сторін повідомлено у встановленому законом порядку. У призначене судове засідання 30 вересня 2021 року сторони не з`явилися. У зв`язку з неявкою сторін та відсутністю доказів повідомлення учасників про судове засідання розгляд справи було відкладено на 24 листопада 2021 року. У судове засідання, призначене на 24 листопада 2021 року з`явилася позивач. Позовну заяву підтримала та просила задовольнити. Відповідач до суду не з`явилася. Про дату, час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином, шляхом надсилання процесуальних документів та судових повісток про виклик до суду, проте, відповідно до конвертів, які містяться у матеріалах справи, судову кореспонденцію адресатом не було отримано із зазначенням причин невручення: «за закінченням терміну зберігання». Враховуючи, що місце фактичного проживання відповідача встановити не є можливим, а також положення частини одинадцятої статі 128 ЦПК України, відповідач був викликаний шляхом розміщення оголошення про виклик його до суду на 24 листопада 2021 року. Таким чином, суд ужив усіх можливих заходів для повідомлення відповідача про судовий розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про задоволення позову з таких підстав. Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно із статтею 13 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що [PERSON] , відповідно до Договору дарування №3938 від 28 серпня 2002 року, посвідченим приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Голуб Л.А., є власником житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується Довідкою на нерухоме майно Комунального підприємства «Вишгородське бюро технічної інвентаризації» №1530 від 15 лютого 2020 року. Згідно Акту обстеження про не проживання особи в житловому приміщенні [ADDRESS] , складеної старостою сіл Рудня-Димерська, Володимирівка, Вахівка, Любидва [PERSON] у присутності власниці будинку - [PERSON] та свідків - сусідів: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] від 2 серпня 2021 року, за вказаною адресою зареєстровані 4 (четверо) осіб. Постійно за місцем реєстрації проживає власниця господарства [PERSON] , [INFO] , разом зі своїми синами: неповнолітнім [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . При цьому, ще одна зареєстрована особа, а саме [PERSON] , [INFO] , за місцем реєстрації не проживає з червня 2020 року. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі статтею 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Частинами першою та другою статті 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу УРСР (далі - ЖК УРСР) передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (частина друга статті 386 ЦК України). Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Судом достеменно встановлено, що відповідач [PERSON] у будинку [ADDRESS] , який належить [PERSON] , не проживає з червня 2020 року. Як зазначає позивач, відповідач проживав та був зареєстрований у будинку, оскільки проживав разом з нею у цивільному шлюбі з 1998 по 2018 рік, перешкод у користуванні жилим приміщенням вона відповідачу не чинила, крім того, він не сплачує комунальні платежі, особистих його речей в будинку не має, і будинком він не цікавиться. При цьому судом не встановлено поважних причин відсутності [PERSON] у будинку [ADDRESS] за вказаною вище адресою. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку належать особи, зазначені в частині другій статті 64 ЖК України, згідно із якою, до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших особі, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Таким чином, відповідач, який проживаючи у цивільному шлюбі з позивачем протягом 10 років, маючи спільну дитину 2004 року народження, зареєстрований у житловому приміщенні, яке належить позивачу, як член її сім`ї. Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України, статті 156 ЖК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Аналіз приведених норм закону дає підстави для висновку про те, що право користування жилим приміщенням, що належить громадянинові на праві власності, нарівні з власником виникає у членів сім`ї власника житла, які проживають разом з ним. У пункті 39 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. Тому стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним застосовуються положення статті 405 ЦК України. Відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом, і у цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. Згідно з положеннями статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У разі виникнення спору між власником і членами його сім`ї право члена сім`ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог статей 405, 406 ЦК. Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність без поважних причин члена сім`ї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідно до частини п`ятої статті 403 ЦК України сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном. Згідно приписів пункту 4 частини першої статті 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Судом встановлено, що відповідач користувався спірним будинком під час дії сервітуту, на час розгляду справи обставини, які були підставою для встановлення сервітуту припинились, оскільки відповідач з червня 2020 року стосунків з позивачем та сином не підтримує, речей та іншого його майна у будинку не має, більше року він не проживає у будинку, не цікавиться ним та не бере участі у його утриманні (оплаті комунальних послуг), тобто припинив виконувати обов`язки члена родини, передбачені статтею 64 ЖК України. Частиною другою статті 406 ЦК України визначено, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Якщо відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язаний, його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду України у постанові від 15 травня 2017 року в справі №734/387/15-ц, Верховного Суду у постановах від 16 січня 2019 року в справі N 243/7004/17-ц (провадження N 61-25371св18), від 16 жовтня 2019 року у справі 243/9627/16-ц (провадження N 61-34009св18), від 23 жовтня 2019 року у справі N 766/12748/16-ц (провадження N 61-31405св18). Згідно із частиною першою статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу(групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оскільки судом встановлено, що відповідач з червня 2020 року без поважних причин не проживає у будинку за адресою: [ADDRESS] , тому підстави збереження цього жилого приміщення за [PERSON] відсутні, що є підставою для задоволення позову [PERSON] . Як убачається із позовної заяви, судові витрати позивач залишає за собою.

Outcome: approved