Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-31 00:00:00

30 листопада 2015 року позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого вказала, що [INFO] року померла її мати [PERSON], після смерті якої відкрилася спадщина на 1/3 частину двокімнатної квартири [ADDRESS]. Співвласниками даної квартири є померла [PERSON], позивач та її неповнолітній син [PERSON], які постійно мешкали та були зареєстровані у вказані квартирі. З метою оформлення субсидії та економії коштів на сплату комунальних послуг, позивач разом з неповнолітнім сином знялися з реєстраційного обліку за вказаною адресою, але залишилися постійно проживати в ній. Вона є єдиним спадкоємцем першої черги за законом. Після смерті матері, позивач звернулась до нотаріуса з відповідною заявою про прийняття спадщини за заповітом, але постановою нотаріуса, їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, у зв'язку з пропуском строку прийняття спадщину, оскільки позивач не була зареєстрована з померлою на день її смерті. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити, посилаючи на підстави викладені у позові. Представник відповідача по довіреності [PERSON] надала суду заяву, згідно якої просила розглядати справу за її відсутності, просить постановити рішення згідно чинного законодавства. Суд, заслухавши позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, приходить до переконання, що позовні вимоги обґрунтовані, відповідають вимогам законодавства, а тому підлягають задоволенню. До такого висновку суд прийшов на підставі наступного. За ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Матеріалами справи встановлено та підтверджено, [PERSON] померла [INFO] року, яка на день смерті була зареєстрована та постійно мешкала за адресою: [ADDRESS] (а.с. 13, 17). Вказана квартира на праві приватної власності належить померлій [PERSON], [PERSON] та [PERSON] по 1/3 частині кожному, що підтверджено свідоцтвом про право власності [NUMBER] від 01 квітня 2009 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 27.04.2009 року (а.с. 8-9). За життя [PERSON]З заповіт не залишала, єдиним спадкоємцем за законом є позивач - [PERSON]. Після смерті матері, позивач звернулась до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини за законом після смерті [PERSON] Проте, постановою державного нотаріуса Другої криворізької державної нотаріальної контори Тімошиної О.В., позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої [INFO] року матері - [PERSON], оскільки [PERSON], з померлим спадкодавцем зареєстрована за однією адресою на день відкриття спадщини не була, з заявою про прийняття спадщини протягом шести місяців з дня смерті [PERSON] до нотаріальної контори не звернулась, тобто пропустила строк прийняття спадщини (а.с. 7). Як зазначено в п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв'язку з чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутись в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. Згідно ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем, на час відкриття спадщини вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК він не заявив про відмову від неї. Для того, щоб спадкоємець вважався таким, що прийняв спадщину, самого факту спільного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини недостатньо. Необхідно, щоб таке проживання було постійним. При цьому, слід враховувати, що чинним законодавством не розкривається поняття постійного місця проживання фізичної особи, тому визнання цього факту розцінюється законом як встановлення факту, що має юридичне значення. В останньому випадку зазначені обставини є підставою для звернення з позовом або заявою (в залежності від наявності або відсутності спору щодо спадкового майна) про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не з позовом про надання додаткового строку для прийняття спадщини (п.2 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р.). Отже, законодавець в даному випадку висунув вимогу про обов'язковість постійного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що ставить прийняття спадщини у такому випадку в залежність від факту спільного постійного проживання вказаних осіб. У судовому засіданні встановлено, що позивач своєчасно не звернулась до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, оскільки вважала, що фактично прийняла спадщину, оскільки з померлою постійно проживала без реєстрації за однією адресою. З акту від 25 листопада 2015 року, наданого позивачем до матеріалів справи (а.с. 12), складений мешканцями будинку [ADDRESS] та завірені майстром дільниці ТОВ «КК «ДОМ.КОМ», підтверджується факт спільного мешкання [PERSON] разом з матір'ю [PERSON] по день смерті останньої. При цьому, допитані у суді свідки [PERSON] та [PERSON], кожний окремо вказали суду, що мешкають у квартири [ADDRESS], поверхом нижче мешкає позивач, разом з неповнолітнім сином. До 2013 року, з ними мешкала мати позивача, з якою вели спільне господарство, дбали та піклувалися один одним. У 2013 році [PERSON] померла. Так, згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Частиною 4 ст. 60 ЦПК України установлено, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в сукупності. Відповідно до ст. 214 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Таким чином, дослідивши матеріали справи, надані докази в їх сукупності, враховуючи, що встановити зазначений факт в позасудовому порядку неможливо, суд дійшов висновку, що вимоги [PERSON] є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved