Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-20 00:00:00

29.10.2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання договору недійсним, про витребування майна з чужого незаконного володіння, відшкодування матеріальної шкоди, посилаючись на те, що вона є спадкоємицею [PERSON], яка померла [INFO], й після смерті якої відкрилася спадщина на спадкове майно - частку в квартирі [ADDRESS], що належала померлій та [PERSON] і [PERSON] на праві спільної сумісної власності, проте право власності на квартиру було переоформлено на підставі підроблених документів, а саме: 23.09.2006 року було посвідчено договір дарування приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Смалій Г.М. (реєстровий номер №1693), за яким нібито [PERSON], [PERSON] і [PERSON] подарували спірну квартиру [PERSON]; 28.04.2015 року [PERSON] продав спірну квартиру [PERSON]; 16.06.2015 року [PERSON] продав квартиру [PERSON] Позивачка зазначила, що [PERSON], [PERSON] і [PERSON] були зареєстровані в спірній квартирі, за життя квартирою не розпоряджалися, мешкали в ній до дня своєї смерті: [PERSON] помер [INFO] (а.с.157, том.1), [PERSON] померла [INFO] (а.с. 150, том 1), [PERSON] померла [INFO] (а.с. 145 том 1), а відтак - вони не укладали договір дарування й не посвідчували його у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Смалій Г.М. Крім того, позивачка вказала на те, що за укладеним 28.04.2015 року договором купівлі-продажу спірна квартира була продана за 709700,00 гривень, а вже через півтора місця - 16.06.2015 року зазначена квартира була продана за ціною 648 600,00 гривень, що підтверджує факт відсутності оплати за квартиру та свідчить про недійсність зазначених правочинів. У судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали позовні вимоги, обґрунтовуючи їх и доводами викладеними в позові та положеннями ч.3 ст.215 ЦК України, згідно якої якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин); положеннями ст.387 ЦК України, згідно яких власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, та положеннями ст.388 ЦК України, згідно яких якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно у разі, якщо майно вибуло з володіння власника, або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Позивачка просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу від 28.04.2015 року, реєстровий №610, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Димерлій О.М.; витребувати на її користь з чужого незаконного володіння [PERSON] квартиру [ADDRESS], стягнути на її користь матеріальну шкоду у сумі 500 000,00 гривень. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, сповіщався належним чином, своєї думки щодо позову не висловив. У судовому засіданні представник [PERSON] позов [PERSON], не визнав та просив у його задоволенні відмовити. Пояснивши, що не може бути визнаним недійсним договір купівлі-продажу від 28.04.2015 року, за яким Римша придбав спірну квартиру у [PERSON] на підставі договору посвідченого нотаріально, при цьому нотаріус перевіряла перед посвідченням договору заборони відчуження, арешти на нерухоме майно. [PERSON] не знав та не міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, це свідчить про добросовісність набувача і є підставою для відмови в задоволенні позову про витребування майна. Представник [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову [PERSON] на підставі того, що позивач не надала належних та допустимих доказів, які підтверджують факт родинних відносин з померлим, а відтак у неї відсутнє право на позов, що є підставою для відмови у позові у зв'язку з його необґрунтованістю. Крім того, на думку представника, позивачка повинна довести, що вона не має змоги отримати свідоцтво про право на спадщину, зокрема надати постанову нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії. На підставі наведеного представник відповідача просить відмовити у задоволенні позову [PERSON] у повному обсязі. Суд, дослідивши матеріали справи і з'ясувавши обставини справи, вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Суд вважає за необхідне зазначити, що розгляд і вирішення справ в судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (ч.1-3 ст.10 ЦПК України). У відповідності зі ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При цьому згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON], після смерті якої відкрилася спадщина на квартиру [ADDRESS], яка належала померлій [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого УЖКГ 11.08.1993 року за №11-1239, зареєстрованого в КП «ОМБТІ та РОН» 19.08.1993 року в кн..17 пр.стр.55, р№224. Як вбачається зі спадкової справи №18/2014 до майна померлої [INFO] [PERSON], заведеної приватним нотаріусом Одеської міського нотаріального округу Димерлій О.М., із заявою про прийняття спадщини звернулися: 19.11.2014 року - [PERSON], як двоюрідний брат померлої, та 24.01.2015 року - [PERSON], як тітка померлої. З матеріалів справи вбачається, що 23.09.2006 року [PERSON], [PERSON], [PERSON] подарували спірну квартиру [PERSON], посвідчивши договір дарування у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Смалій Г.М. за реєстровим номером №1693 (а.с. 80 том 1). В той же час листом Міністерства юстиції України №2382/26879-0-26-15/13 від 08.12.2015 року (а.с.27-30, том 2) повідомлено, що проведеною перевіркою встановлено: нотаріальна діяльність приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Смалій Г.М. припинена відповідно до наказу Головного управління юстиції у м.Києві від 11.06.2007 року №271/02; з копій реєстру для реєстрації нотаріальних дій приватного нотаріуса Смалій Г.М. за 2006 рік встановлено, що 23.09.2006 року наявні записи про вчинені нотаріальні дії за реєстровим №№1676-680 від імені інших осіб; нотаріальна дія за реєстровим №1693 в цей день не вчинялася. Крім того, статтею 182 ЦК України передбачена необхідність державної реєстрації як прав на нерухомість, так і правочинів щодо нерухомості. Разом з тим спірний договір дарування від 23.09.2006 року не був зареєстрований в Державному реєстрі правочинів та не пройшов державної реєстрації права власності в комунальному підприємстві БТІ на підставі Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції від 07.02.2002 року № 7/5, як це передбачалося положення п. 5 Прикінцевих положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01.07.2004 року. Наведене підтверджується листом КП «ОМБТІ та РОН» №549-11/84 від 05.02.2015 року, згідно якого повідомлено, що станом на 31.12.2012 року спірна квартира була зареєстрована за [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с.186, том 1). З огляду на викладене суд дійшов висновку, що співвласники квартири [ADDRESS] [PERSON]., [PERSON] та [PERSON] не укладали спірний договір дарування з [PERSON] та на день своєї смерті залишалися власниками спірної квартири. Відповідно до вимог п.1, 3 ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Суд бере до уваги, що при укладені 28.04.2015 року договору купівлі-продажу, за яким [PERSON] продав спірну квартиру [PERSON], при посвідчені зазначеного договору приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Димерлій О.М. за номером в реєстрі №610 були дотримані положення діючого законодавства, зокрема положення Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України №296/545 від 22.02.2012 року, так як при укладені цього договору їй було надано витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27.04.2015 року №36831091 на ім'я [PERSON] В той же час суд вважає за необхідне зазначити, що здійснена 24.04.2015 року державним реєстратором Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Одеської області реєстрація права власності на спірну квартиру за [PERSON] на підставі договору дарування від 23.09.2006 року є незаконною та суперечить Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №868 від 17.10.2013 року, що діяв на час проведення цієї реєстрації, так як договір дарування від 23.09.2006 року не був зареєстрований в Державному реєстрі правочинів та не пройшов державної реєстрації права власності в КП «ОМБТІ та РОН» (а.с.3-24, том 2). Таким чином суд приходить до висновку про те, що договір купівлі-продажу від 28.04.2015 року був укладений з недотриманням вимог чинного законодавства України, а саме - за відсутності права власності на спірну квартиру у [PERSON], а відтак - позовні вимоги [PERSON] щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу від 28.04.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Димерлій О.М., підлягають задоволенню. В подальшому, згідно договору купівлі-продажу від 16.06.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Харитоновою Т.Є. за номером в реєстрі №343, [PERSON] продав спірну квартиру [PERSON] Відповідно до вимог ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Згідно роз'яснень, які містяться в п. 26 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5, відповідно до положень ч.1 ст.388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в ч. 1 ст. 388 ЦК України. Враховуючи викладене суд приходить до висновку, що оскільки спірна квартира [ADDRESS] вибула з володіння [PERSON], [PERSON] та [PERSON] не з їх волі, то вона підлягає витребуванню від добросовісного набувача - [PERSON] Стосовно відшкодування суми матеріальної шкоди у розмірі 500 000,.00 гривень, які позивачка просить стягнути з відповідачів, суд вважає ці вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ч.1 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Відповідно зі ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. За приписами наведених статей для застосування такої міри відповідальності, як стягнення матеріальної шкоди потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. Доводи [PERSON] суд вважає непереконливими, оскільки наявні в матеріалах справи докази та встановлені на їх підставі обставини справи не підтверджують сукупність необхідних складових для притягнення відповідачів до цивільної відповідальності, а отже, не дають і достатніх правових підстав для задоволення позовних вимог щодо стягнення матеріальної шкоди. На підставі наведеного,

Outcome: partial