Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-20 00:00:00

31 липня 2018 року [PERSON] звернулась до Володимир-Волинського міського суду Волинської області з позовом до свого брата [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно. Свої позовні вимоги обґрунтувала тим, що її покійні бабуся [PERSON] та дядько [PERSON] за свого життя володіли однаковими земельними частками (паями) по 6,06 умовних кадастрових гектарів без визначення їх меж в натурі у колишній ССГ імені Шевченка. [INFO] року дядько [PERSON] помер та після його смерті відкрилась спадщина на усе належне йому майно, в тому числі і земельну частку (пай), яка йому належала згідно відповідного сертифікату серії [NUMBER], зареєстрованому 22 січня 1997 року за № 460. Оскільки своєї сім'ї у дядька не було, єдиним спадкоємцем за законом стала його рідна мати, а в той же час бабуся позивача, - [PERSON], яка проживала разом із ним на день його смерті, а відповідно і прийняла його спадщину, вступивши у фактичне управління та володіння його майном. Однак оформити право на спадщину бабуся не встигла, оскільки також померла [INFO] року. Після її смерті також відкрилась спадщина на належне їй майно, зокрема і земельну частку (пай), якою вона володіла на підставі відповідного сертифікату серії [NUMBER], зареєстрованого 22 січня 1997 року за № 386. По смерті бабусі позивач разом із своїм братом [PERSON], який є відповідачем у справі, залишились єдиними спадкоємцями майна покійної за законом, оскільки за свого життя заповіту вона не склала. Спадщину бабусі [PERSON] прийняла позивач, оскільки на день її смерті проживала разом із нею в будинку [ADDRESS], а відтак вступила у володіння її майном. В даний час виникла необхідність оформити право власності на спадщину бабусі [PERSON], однак приватним нотаріусом позивачу було відмовлено в оформленні спадщини та видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вказані земельні частки (паї) у зв'язку з відсутністю у неї правовстановлюючих документів на вказані земельні частки, а тому вона не може реалізувати свого права. Просить визнати за нею, [PERSON] право власності на земельну частку (пай) у землі, яка перебувала в колективній власності ССГ ім.. Шевченка, розміром 6,06 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), належної її дядьку [PERSON] на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER] зареєстрованому 22 січня 1997 року за № 460, спадкоємицею якої була її бабуся [PERSON] а також право власності на земельну частку (пай) у землі, яка перебувала в колективній власності ССГ ім.. Шевченка, розміром 6,06 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), належної її бабусі [PERSON] на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER], зареєстрованого 22 січня 1997 року за № 386, в порядку спадкування за законом після смерті її бабусі [PERSON] В судовому засіданні позивач та її представник свої позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач [PERSON], який є рідним братом позивача, в судовому засіданні позов визнав повністю, зазначивши, що після смерті бабусі [PERSON] він разом із сестрою [PERSON] прийняли її спадщину, оскільки проживали разом із покійною на день її смерті. Однак на право власності на майно, що стосується земельних часток (паїв), він не претендує, а тому просив суд позов задовольнити. Згідно ч.4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. З'ясувавши обставини, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог, опитавши заявлених за клопотанням позивача свідків, безпосередньо дослідивши наявні докази у справі та надавши їм оцінку, прийшов до висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Як вбачається із фактичних даних, які містяться в матеріалах справи, правовідносини щодо набуття права власності на спадкове майно виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України 01 січня 2004 року та продовжують існувати у даний момент. У відповідності до п.п. 4 та 5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, він застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. За таких умов, при розгляді даного спору суд опирається на норми законодавства, які діяли як до 01 січня 2004 року, так і на даний час, залежно від часу виникнення та існування відповідних правовідносин. У відповідності до ст.ст. 524, 525 ЦК УРСР (1963 року), які діяли на момент смерті [PERSON] та [PERSON], спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. У відповідності до ч.1 ст.529 ЦК УРСР (1963 року), при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Що стосується даного випадку, в судовому засіданні встановлені наступні факти. Згідно Книги реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) дядькові сторін [PERSON] належала земельна частка (пай) на території Стенжаричівської сільської ради по колишній ССГ ім. Шевченка розміром 6,06 в умовних кадастрових гектарах, згідно відповідного сертифікату серії [NUMBER], зареєстрованого 22 січня 1997 року за № 460, що підтверджено довідкою відділу у Володимир-Волинському районі міськрайонного управління у Володимир-Волинському районі та м. Володимир-Волинський Головного управління Держгеокадастру у Волинській області № 29-3-0.171-232/171-18 від 17 липня 2018 року. [PERSON] помер [INFO] року, що підтверджується копією свідоцтва про його смерть серії [NUMBER]. За життя [PERSON] заповіту не склав, а відтак після його смерті відкрилась спадщина за законом. Єдиним спадкоємцем за законом першої черги по смерті [PERSON] була його мати [PERSON], оскільки дружини та дітей він не мав, а батько [PERSON] помер [INFO] року, що стверджується копією відповідного свідоцтва серії [NUMBER] У відповідності до ст.548 та ст.549 ЦК УРСР (1963 року), для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. У відповідності до повідомлення Володимир-Волинської державної нотаріальної контори № 1580/01-16 від 06 серпня 2018 року, спадкова справа після смерті померлого [INFO] року [PERSON] не заводилася. Копіями сторінок будинкової книги стверджується, що покійний [PERSON] до своєї смерті проживав та був зареєстрований разом із своєю матір'ю [PERSON] у селі Турівка Володимир-Волинського району Волинської області, а відтак лише остання могла та вступила у володіння спадковим майном останнього. Отже, оскільки прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини, слід вважати, що усе майно та майнові права, які належали покійному [PERSON], в тому числі і право на земельну частку, з дня його смерті [INFO] року перейшли у власність його єдиного спадкоємця, а саме матері [PERSON]. Крім того, вищезгаданою довідкою відділу у Володимир-Волинському районі міськрайонного управління у Володимир-Волинському районі та м. Володимир-Волинський Головного управління Держгеокадастру у Волинській області № 29-3-0.171-232/171-18 від 17 липня 2018 року підтверджується, що згідно Книги реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) [PERSON] належала інша земельна частка (пай) на території Стенжаричівської сільської ради по колишній ССГ ім. Шевченка розміром 6,06 в умовних кадастрових гектарах, згідно відповідного сертифікату серії [NUMBER], зареєстрованого 22 січня 1997 року за № 386. Копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] стверджується, що [PERSON] померла [INFO] року, а відтак після її смерті відкрилась спадщина на усе належне їй на праві власності майно, в тому числі і дві земельні частки (паї) у колективному майні тоді існуючого ССГ ім. Шевченка. Як зазначено вище [PERSON] пережила свого чоловіка та сина [PERSON], а крім них серед можливих спадкоємців першої черги за законом міг бути другий її син [PERSON], який є рідним батьком позивача [PERSON], що стверджується копією свідоцтва про її народження серії [NUMBER], а також відповідача [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження останнього серії [NUMBER]. Однак батько позивача та відповідача [PERSON] трагічно помер ще раніше - [INFO] року, про що свідчить копія свідоцтва про смерть серії [NUMBER] У відповідності до ч.2 ст.529 ЦК УРСР (1963 року), онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. Відтак суд прийшов до висновку та погодився із доводами сторін про те, що позивач та відповідач є єдиними спадкоємцями за законом першої черги після смерті їх бабусі [PERSON]. У відповідності до вищезгаданого повідомлення Володимир-Волинської державної нотаріальної контори № 1580/01-16 від 06 серпня 2018 року, спадкова справа після смерті померлої [INFO] року [PERSON] також не заводилася. Довідкою Устилузької міської ради Володимир-Волинського району Волинської області № 360 від 01 червня 2018 року стверджується, що [PERSON] на день своєї смерті [INFO] року проживала в селі Турівка на території Стенжаричівської сільської ради Володимир-Волинського району Волинської області. Заповіт від її імені не посвідчувався. Після її смерті спадкове майно, належне [PERSON], прийняла внучка покійної спадкодавці - [PERSON] Вказані факти також були підтверджені в судовому засіданні свідками [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Згідно п.2 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Згідно ст.2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: свідоцтво про право на спадщину; посвідчені у встановленому законом порядку договори купівлі-продажу, дарування, міни, до яких додається сертифікат на право на земельну частку (пай); рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, а при неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до п.7 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність. У відповідності до п.17 Розділу Х Земельного кодексу України, сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості), відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Згідно ч.2 ст.2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Так, відповідно до ст.116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» визначено, що член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. Відтак, успадкування права на земельну частку у разі смерті громадянина - співвласника колективної власності на землю, зокрема й тих, які не змогли з різних причин отримати сертифікат на право на земельну частку (пай), здійснюється згідно з нормами Цивільного кодексу України. За таких обставин суд прийшов до висновку про те, що позивач [PERSON], яка є внучкою померлої [PERSON] та її спадкоємцем першої черги за законом, оскільки прийняла її спадщину вступивши у володіння нею, вправі успадкувати також належні померлій земельні частки (паї) згідно вказаних вище сертифікатів. У відповідності до змісту поданого позивачем листа приватного нотаріуса Володимир-Волинського районного нотаріального округу № 275/01-16 від 22 травня 2018 року вбачається, що їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті бабусі [PERSON], а причиною цьому була відсутність оригіналів правовстановлюючих документів на спадкове майно. Згідно ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способом захисту цивільних прав та інтересів, згідно ст. 16 цього Кодексу, може бути, зокрема, визнання права. Відповідно до ч.1 ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ч.2 ст.328 ЦК України). У відповідності до ст.346 ЦК України, смерть власника є однією з підстав припинення права власності. Відповідно до ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст.392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує його право власності. Право позивача, як спадкоємця на спадкове майно, підлягає захисту в судовому порядку, оскільки після смерті спадкодавця не залишилося оригіналу правовстановлюючого документа на спадкове майно, що є перешкодою позивачу в нотаріальному оформленні спадщини. Таким чином вимога позивача про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом ґрунтується на законі, та підлягає до задоволення. Враховуючи викладене, на підставі ст.ст.524-525, 529, 548-549 ЦК Української РСР (1963 року - в редакціях часу правовідносин, на момент їх виникнення та існування), ст.ст.15, 328, 392, 1217-1218, п.п. 4 та 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, ст.116, п.17 Розділу Х Земельного кодексу України,.

Outcome: approved