Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-05 00:00:00

8 квітня 2014 року, представниця ГУПФУ в Одеській області звернулася до суду з названим позовом, в якому просила суд, стягнути з відповідачки на користь держави суму витрат за період її навчання НУ «ОЮА» з 2008 по 2013 р.р., мотивуючи це безпідставною відмовою відповідачки, яка була направлена позивачами на навчання в НУ «ОЮА» за рахунок держави, відпрацювати за направленням протягом 3-х років з посиланням на Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затверджений Постановою КМУ від 22.08.1996 р. № 992. Представниця позивачів в судовому засіданні повністю підтримала свій позов та просила його задовольнити. Представник відповідачки в судовому засіданні позов не визнав з підстав, викладених у запереченнях на позов. Представниця 3-ої особи ГУ ДКСУ в Одеській області в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового розгляду була повідомлена належним чином, поштовим повідомленням та особисто під розписку, причини неявки суду не повідомила, заяви про розгляд справи за її відсутності суду не надала (а.с. 143,151-152,155). Представниця 3-ої особи НУ «ОЮА» в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового розгляду була повідомлена належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення судової повістки, причини неявки суду не повідомила, надіславши на адресу суду клопотання про слухання справи за її відсутності (а.с. 145-149). Заслухавши думку представників сторін та дослідивши письмові матеріали по справі, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити повністю з наступних підстав. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 3 ЦПК України). Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України. Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи та розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін на інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частинами 3,4 статті 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідно до ч. 4 ст. 4 ЦК України актами цивільного законодавства є також постанови Кабінету Міністрів України. Згідно із ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності і не мають зворотної дії у часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують цивільну відповідальність. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обовязків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України). Суд встановив, що 01.08.2008 р. між позивачами, НУ «ОЮА» та відповідачкою (студенткою) [PERSON] був укладений договір № 1-СПФ-б-08-0069 про підготовку останньої, як фахівця з вищою освітою згідно з навчальними планами та програмними вимогами кваліфікаційних характеристик фахівця за спеціальністю «право» на соціально-правовому факультеті, освітньо-кваліфікаційного рівня «бакалавр» для роботи в органах пенсійного фонду України, п. 1.3.4 якого передбачено, що у разі відмови їхати за призначенням та працювати протягом 3-х років у замовника, студент зобовязується відшкодувати до державного бюджету повну вартість навчання в установленому порядку (а.с. 8). 25.08.2012 р. між НУ «ОЮА» та відповідачкою був укладений договір про підготовку фахівця освітньо-кваліфікаційного рівня «спеціаліст» за спеціальністю «правознавство» (а.с. 9-10). 24.09.2013 р. відбувся конкурс на зайняття вакантних посад начальника відділу ВББО КВК головного бухгалтера та головного спеціаліста ВПОІСтаМУ, за результатами якого, відповідачка була рекомендована начальником управління на посаду головного спеціаліста вказаного відділу (а.с. 11) У звязку з відмовою відповідачки зайняти вказану посаду, позивачі звернулися до суду з даним позовом, в якому не зазначили яку саме грошову суму необхідно стягнути з відповідачки за період навчання з 2008 р. по 2013 р.р. і як пояснила представниця позивачів, вона не може надати суду точну суму вказаних коштів, витрачених на навчання у звязку з ненаданням їм НУ «ОЮА» інформації про витрачені кошти на підготовку конкретного студента відповідачки (а.с. 12-13,16,18,34,35). Частиною 2 статті 52 Закону України «Про освіту», випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобовязані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому КМУ. Позивачі у своєму позові, як на підставу позову посилаються на п. 14 «Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням», затвердженого Постановою КМУ від 22.08.1996 р. № 992, яким було передбачено, що у разі неприбуття молодого фахівця за направленням або відмови без поважної причини приступити до роботи за призначенням, звільнення його з ініціативи адміністрації за порушення трудової дисципліни, звільнення за власним бажанням, звільнення із служби за контрактом військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу у звязку з набранням законної сили обвинувальним вироком суду або рішенням суду про притягнення до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного корупційного правопорушення, через службову невідповідальність, у звязку з позбавленням військового звання в дисциплінарному порядку, за порушення дисципліни, систематичне невиконання умов контракту військовослужбовцем, особою рядового і начальницького складу протягом трьох років, випускник зобовязаний відшкодувати у встановленому порядку до державного бюджету вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати. Однак, Постановою КМУ від 15 квітня 2015 р. № 216 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 р. № 992» - були затверджені такі зміни : Пункт 3 постанови викласти в такій редакції : Порядок, затверджений пунктом 1 цієї постанови, поширюється на осіб, що навчаються за спеціальностями медичного профілю., у Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженому зазначеною постановою : 1) пункт 8 виключити; 2) підпункт 5 пункту 9 викласти в такій редакції : «вступу до університету, академії, інституту для випускників коледжів та технікумів». Таким чином, вказаними змінами не передбачено обовязкове відпрацювання на протязі 3-х років за направленням фахівців юридичного вищого закладу, а поширюється лише на осіб, що навчаються за спеціальностями медичного профілю. Суд вважає, що в силу вимог ст. 5 ЦК України, в даному випадку вищевказана Постанова КМУ від 15 квітня 2015 р. № 216 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 р. № 992» - скасовує цивільну відповідальність відповідачки [PERSON] щодо її обовязку відпрацювання 3-х років в органах Пенсійного фонду України, а тому вказаний вище Акт має зворотну дію у часі. Отже, станом на сьогоднішній день, даний позов суд вважає необґрунтованим, враховуючи вимоги вищевказаної Постанови КМУ від 15 квітня 2015 р. № 216 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 р. № 992», а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed