Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-14 00:00:00

30 серпня 2016 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом в інтересах [PERSON] до [PERSON] Позовні вимоги обґрунтовує тим, що на підставі договорів дарування від 11 квітня 2016 року [PERSON]П подарувала відповідачеві житловий будинок, розташований за адресою: Миколаївська область, Очаківський район, с. Чорноморка, вул. Чорноморська, 55, та розташовані за цією ж адресою земельні ділянки: площею 0,25 га - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,1551 га - для ведення особистого селянського господарства. Зазначає, що договори дарування не відповідають внутрішній волі [PERSON], укладені в результаті обману з боку відповідача щодо правової природи договору, та під впливом тяжких обставин, а саме хвороби позивачки, що потребує сторонньої допомоги, яку погодились надавати відповідач та його дружина. При укладенні договорів їй повідомили, що це договори довічного утримання. Сама прочитати на той час вона їх не могла з причин хвороби. Прочитавши пізніше договори, дізналася, що її ввели в оману і фактично вона підписала договори дарування, в яких не зазначено про обовязок [PERSON] утримувати її довічно. Після укладення цих договорів ставлення відповідача та його дружини до [PERSON] змінилось, вони почали вести себе з нею грубо, нехтували її потребами. Враховуючи вищезазначене, просив визнати недійсними договори дарування житлового будинку та земельних ділянок від 11 квітня 2016 року, укладені між [PERSON] та [PERSON], та стягнути з останнього на користь позивачки 10000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, яка полягає в душевних стражданнях, втраті спокою, переживаннях у звязку з неправомірними діями відповідача. Позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю та просили про їх задоволення з підстав, викладених в позовній заяві. [PERSON] пояснила, що наміру дарувати належне їй нерухоме майно вона не мала, оскільки інше житло у неї відсутнє. Після укладення договорів [PERSON] з дружиною поселилися в її будинку та проживали до липня 2016 року. За час проживання вони ніякої допомоги їй не надавали. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, пояснивши, що проходить військову службу, у звязку з чим з дружиною приїхав на проживання до м. Очакова та надав оголошення про пошук житла в найм. Приблизно в лютому 2016 року зателефонувала якась жінка та повідомила, що таке житло може надати [PERSON] При зустрічі остання запропоновувала жити в її будинку в с. Чорноморка, по вул. Чорноморській, 55, в обмін на що доглядати за нею, та зазначила, що після її смерті будинок залишиться їм. З березня 2016 року він та дружина почали проживати у вказаному будинку однією сімєю з [PERSON], харчувалися та проводили ремонті роботи за свої кошти, здійснювали необхідний догляд за позивачкою, забезпечували її лікування, працювали по господарству. Позивачка пропонувала скласти заповіт на їх користь, але вони погодилися лише на договір дарування. В свою чергу [PERSON] прийняла їх пропозицію, надала всі необхідні правовстановлюючі документи та свідомо уклала з ним договори дарування на житловий будинок та земельні ділянки. У травні 2016 року, у звязку з проходженням військової служби він тимчасово вибув до іншого місця, а з позивачкою залишилась проживати його дружина, яка при телефонних розмовах повідомляла про негативне ставлення до неї позивачки та у вересні 2016 року виїхала з вищевказаного будинку. Також зазначив, що згоден у добровільному порядку розірвати договори дарування за умови відшкодування позивачкою понесених ним витрат на її утримання, ремонтні роботи та на укладення договорів у розмірі приблизно 30\~000 грн. Представник відповідача [PERSON], посилаючись на те, що волевиявлення позивачки на укладення договорів дарування було вільним, просив у задоволенні позову відмовити. Третя особа - приватний нотаріус Очаківськго міського нотаріального округу Миколаївської області [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що до нього звернувся [PERSON] з питання укладення договорів дарування з [PERSON] Перед укладенням договорів він в ході розмови з останньою пересвідчився, що вона дійсно має намір укласти договори дарування на імя [PERSON] Договори [PERSON] прочитала, після чого підписала особисто, не перебуваючи під будь-яким фізичним чи психологічним впливом. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, третьої особи, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, що є у справі, суд дійшов наступного. 11 квітня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] укладені договори дарування, згідно яких [PERSON] подарувала [PERSON] житловий будинок, розташований за адресою: Миколаївська область, Очаківський район, с. Чорноморка, вул. Чорноморська, 55, та розташовані за цією ж адресою земельні ділянки: площею 0,25 га - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,1551 га - для ведення особистого селянського господарства. Договори посвідчені приватним нотаріусом Очаківськго міського нотаріального округу Миколаївської області [PERSON] та зареєстровані у реєстрі за № 175 та № 177, що підтверджується копіями вказаних договорів. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 25 січня 2017 року № 78809584, [PERSON] є власником житловий будинок, розташований за адресою: Миколаївська область, Очаківський район, с. Чорноморка, вул. Чорноморська, 55, та розташовані за цією ж адресою земельні ділянки: площею 0,25 га - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,1551 га - для ведення особистого селянського господарства, на підставі вищевказаних договорів дарування. Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі істотні умови. Договори дарування належать до безоплатних правочинів та за їх умовами обдаровані не мають перед дарувальниками будь-яких зобов'язань матеріального характеру. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Статтею 744 ЦК України передбачено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобовязується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. За умовами укладених між сторонами договорів дарування до [PERSON] перейшло право власності на житловий будинок та земельні ділянки, [PERSON] фактично втратила право на володіння, користування та розпорядження цим майном, в договорах не передбачено її право на проживання в будинку, а в [PERSON] немає обовязку надавати відчужене на його користь житло для проживання позивачці та утримувати, доглядати її. Як вбачається з пояснень позивачки та свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], і не заперечувалось в судовому засіданні відповідачем та допитаною в якості свідка його дружиною [PERSON], умовою для укладення договорів мало бути довічне утримання ними позивачки. Також вищевказані свідки та свідки [PERSON], [PERSON] підтвердили, що після укладення оспорюваних договорів [PERSON] продовжувала проживати у спірному будинку, що свідчить про те, що передача нерухомого майна фактично не відбулася. Крім того, свідок [PERSON], яка працює на посаді секретаря Чорноморської сільської ради Очаківського району Миколаївської області пояснила, що вона була запрошена [PERSON] на зустріч з [PERSON], яка відбулася за місцем проживання позивачки, під час якої обговорювалося питання про спільне проживання останньої з сімєю відповідача та про укладення між сторонами договору довічного утримання. Зазначила, що [PERSON] потребує догляду, у звязку з чим кожен день її відвідує соціальний працівник та надає необхідну допомогу. Також їй допомагають сусіди. За час проживання з нею сімї відповідача від соціальної допомоги [PERSON] не відмовлялась. Вищевикладене підтверджує реальні наміри [PERSON] на укладення саме договору довічного утримання, а не договорів дарування. З врахуванням зазначених обставин, суд вважає, що в силу свого похилого віку [PERSON], якій на момент укладення договору дарування виповнилося 84 роки, та яка за станом здоровя потребувала стороннього догляду та отримуючи таку допомогу від держави, періодично від сусідів, укладаючи із відповідачем договори дарування належного їй на праві власності нерухомого майна, діяла під впливом помилки, оскільки вважала, що укладає договори довічного утримання, за умовами яких відповідач буде доглядати за нею, помилялась щодо правової природи правочинів, прав та обовязків, які виникнуть після їх укладення між нею та відповідачем. Також суд приймає до уваги те, що вказаний житловий будинок є єдиним житлом [PERSON] та відсутність у неї необхідності його відчужувати, укладаючи договір дарування, що також доводить відсутність її волевиявлення на укладення договору про безоплатну передачу у власність відповідача будинку. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання у момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою, шостою ст. 203 ЦК України. Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3, 5 ст. 203 ЦК України для чинності правочину, зміст самого правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 229 ЦК України, встановлено, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Згідно з розясненнями п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним, як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, ЦК розуміє в тому числі і помилку в характері (природі) правочину, прав та обовязків сторін. Аналогічна правова позиція міститься й у Постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс16, яка відповідно до ч.1 ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для застосування судом. Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання договорів дарування недійсними є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Разом з тим, суд вважає, що позивачкою та її представником не доведено наявність умисних дій [PERSON], направлених на обман [PERSON] Внутрішня воля дарувальника щодо обставин, які мають істотне значення, не відповідала зовнішньому прояву такої волі - укладеному договору дарування замість договору довічного утримання, що стало можливим внаслідок помилки зі сторони позивачки щодо природи вчинюваних нею правочинів, прав та обовязків сторін, а не внаслідок обману зі сторони відповідача. Враховуючи наведені обставини, суд дійшов висновку, що вимоги про стягнення моральної шкоди є необґрунтованими та в їх задоволенні слід відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідача слід стягнути в дохід держави 1185 грн. 40 коп. судового збору, від сплати якого позивачка була звільнена при зверненні з позовом до суду.

Outcome: approved