Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-24 00:00:00

29 липня 2016 року [PERSON] звернулась до суду з названим позовом, в якому просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу від 30.10.2015 року недійсним, витребувати з чужого незаконного володіння житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку, на якій розташований зазначений будинок, визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку, на якій розташований зазначений будинок та стягнути солідарно з відповідачів судові витрати на правову допомогу та витрати пов`язані з явкою до суду. Позовні вимоги мотивовані тим, що 06 листопада 1992 року її бабою, [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу придбано житловий будинок з господарськими спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] . В подальшому [PERSON] усно уклавши договір оренди з [PERSON] , без укладань будь яких договорів, виїхала до належного [PERSON] житлового будинку, який розташований за адресою: Житомирська область, Новоград-Волинський район, с. Поліянівка. [INFO] [PERSON] померла, після смерті якої спадкоємцем за законом була матір позивача - [PERSON] . [INFO] померла [PERSON] , та при оформленні документів на спадкове майон їй стало відомо про те, що рішенням Володарського районного суду Київської області від 13.09.2011 року за [PERSON] було визнано право власності на спірний житловий будинок. В подальшому [PERSON] продав вищевказаний будинок [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу. 23 червня 2020 року представником позивача було подано заяву про збільшення позовних вимог. Представник позивача та позивач в судовому засіданні збільшені позовні вимоги підтримали та просили суд задовольнити позов. Відповідачі в судове засідання неодноразово не з`явились, про дату, час та місце розгляду повідомлялись належним чином та завчано. Будь яких заяв чи клопотань до суду не надходило. Третя особа приватний нотаріус Коберник А.М. в подав до суду письмові пояснення, в яких вказав, що договір купівлі-продажу було укладено на підставі наданих йому документів та згідно чинного законодавства та просив суд розгляд справи проводити без його участі. Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною. Крім того, як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. В рішенні Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції. У рішенні ЄСПЛ від 03.04.2008 року у справі «Пономарьов проти України» Суд вказав, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. За вищевикладених обставин суд, з урахуванням строків розгляду справи, часу знаходження справи у провадженні суду, поведінки відповідачів та виконання ними свого обов`язку щодо явки в судове засідання, відсутності заяви про розгляд справи за їх відсутності, вважає за можливе зі згоди представника позивача та позивача ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Заслухавши пояснення представника позивача та позивача, дослідивши письмові докази, суд прийшов до переконання, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом по справі встановлено, що 06 листопада 1992 року [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу придбано житловий будинок з господарськими спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] (т.1а.с.10,21-23). В подальшому [PERSON] усно уклавши договір оренди з [PERSON] , без укладань будь яких договорів, виїхала до належного [PERSON] житлового будинку, який розташований за адресою: Житомирська область, Новоград-Волинський район, с. Поліянівка (т.1а.с.24). Позивач [PERSON] , [INFO] , є онукою [PERSON] , що стверджено письмовими доказами в матеріалах справи (т.1а.с.11-17). [INFO] [PERSON] померла, що стверджено свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (т.1а.с.18). Після смерті [PERSON] спадкоємцем за законом була матір позивача - [PERSON] . [INFO] [PERSON] померла, що стверджено свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (т.1а.с.19). При оформленні документів на спадкове майно позивачу стало відомо про те, що рішенням Володарського районного суду Київської області від 13.09.2011 року за [PERSON] було визнано право власності на спірний житловий будинок, що стверджено довідкою, яка видана виконавчим комітетом Рубченківської сільської ради Володарського району Київської області (т.1а.с.10). В подальшому [PERSON] продав вищевказаний будинок [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 30 вересня 2015 року, що в письмових поясненнях ствердив приватний нотаріус Коберник А.М. (т.1а.с.40). [PERSON] було оскаржено рішення Володарського районного суду Київської області від 13 вересня 2011 року № 2-318/11, яке ухвалою Апеляційного суду Київської області від 25 листопада 2015 року було залишено без змін та в подальшому ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 квітня 2016 року задоволено касаційну скаргу [PERSON] , рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасовано та справу передано на новий розгляд (т.2а.с.70). Рішенням Володарського районного суду Київської області від 03 жовтня 2018 року у справі № 2-318/11 (провадження № 2/364/7/18) в задоволенні позову [PERSON] , про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , було відмовлено (т.2а.с.70-77). Вказане рішення Володарського районного суду Київської області від 03 жовтня 2018 року постановою Київського апеляційного суду від 21 лютого 2019 року було змінено, та виключено з мотивувальної частини посилання суду першої інстанції на пропуск строку позовної давності як на підставу відмови у задоволенні позову, в решті рішення залишено без змін (т.2а.с.78-81). Постановою Верховного Суду від 10 лютого 2020 року касаційну скаргу [PERSON] було залишено без задоволення, а рішення Володарського районного суду Київської області від 03 жовтня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 21 лютого 2019 року залишено без змін (т.2а.с.82-89). Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Частиною 5 та 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно правила ст. 227 ЦК Української РСР 1963 року, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Відповідно до ст. 153 ЦК Української РСР 1963 року, договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. [PERSON] не було надано жодних належних і допустимих доказів про те, що між сторонами був укладений договір купівлі-продажу спірного будинку. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Позивач [PERSON] , [INFO] , є онукою померлої [PERSON] , що стверджено письмовими доказами (т.1а.с.11-17), тож відповідно до вимог ЦК України є спадкоємцем за законом. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлено судом. У відповідності до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Ст. 1222 ч.1 ЦК України визначає спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно ст. 1265 ЦК України, у п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа. Відповідно до ст. 1266 ЦК України, внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини. Згідно ст. 1268 ч. 1 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Тож враховуючи все вищевикладене, суд дійшов до переконання, що позивач є онукою померлої [PERSON] , тож є спадкоємцем належного померлій майна, тож вимоги позивача базуються на законі, є обґрунтованими, тому позов підлягає до задоволення.

Outcome: approved