Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-18 00:00:00

30 березня 2017 року представник ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із зазначеним позовом. Позовні вимоги обґрунтував тим, що 23.11.2007 року між ними та відповідачем був укладений договір № б/н, згідно з яким позивач надав відповідачеві кредит у розмірі 4500,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Банк має право в будь-який момент змінити кредитний ліміт. Відповідач зобовязався своєчасно повертати кредит, відповідно до умов договору та умов кредитування. Дотепер відповідач свої обовязки не виконав, що стало причиною звернення до суду з вказаним позовом, в якому позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість, яка утворилася станом на 29.12.2016р. в сумі 11684,44 гривень, яка складається з тіла кредиту 2424,52 гривень, заборгованість по процентам за користування кредитом 2310,95 гривень, заборгованість за пенею та комісією 6154,43 гривень, штрафи, відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг 250,00 гривень (фіксована частина) та 544,50 гривень (процентна складова) та судові витрати (а.с.1-2). Представник позивача надав до суду заяву з проханням розглядати справу за їх відсутності, позовні вимоги підтримують у повному обсязі з підстав викладених у позові, не заперечують проти ухвалення заочного рішення у справі (а.с.55). \~\~ Відповідачкою до суду були подані письмові заперечення в яких вона просить суд зменшити розмір зазначеної неустойки та застосувати строки позовної давності. В судовому засіданні відповідачка позив визнала, частково, пояснила, це тим що вона дійсно брала кредит, по йо кому проводила розрахунок але в звязку зі смертю чоловіка припинила сплачувати заборгованість, просила врахувати фінансовий стан. Суд, розглянувши доводи представника позивача викладені у позові, вислухавши відповідачку, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги слід задовольнити частково з наступних підстав. В силу п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема є договори й інші правочини. Згідно ст. 1050 та ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) громадянину у розмірі та на умовах, встановлених договором, а громадянин зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. Суд встановив, що 23.12.2007 року відповідач подала позивачу заяву про встановлення ліміту кредитування (а.с.13). На підставі цієї заяви, 23.12.2007 року, було відкрито рахунок та оформлено кредитну картку, про що свідчить відмітка в заяві клієнта в розділі «Відмітки банку» (а.с.13 з обороту). Датою укладення між сторонами договору є дата відкриття рахунку, тобто 23.12.2007 року. Відповідно до п. 1.1.1.2 Умов та правил надання банківських послуг, клієнт дає згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, клієнт дає банку право в будь-який момент змінити кредитний ліміт. Підписання договору є згодою клієнта відносно прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком. Відповідачка фактично скористалася лімітом кредитування, про що свідчить виписка з особового рахунку клієнта та розрахунок суми заборгованості. У встановлені договором строки, відповідачка зобовязання не виконала, у звязку з чим станом на 29.12.2016р. в сумі 11684,44 гривень, яка складається з тіла кредиту 2424,56 гривень, заборгованість по процентам за користування кредитом 2310,95 гривень, заборгованість за пенею та комісією - 6154,43 гривень, штрафи, відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг 250,00 гривень (фіксована частина) та 544,50 гривень (процентна складова) (а.с.5-11). Пунктом п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг, передбачена відповідальність відповідача за порушення клієнтом строків платежів, на підставі чого позивачем був нарахований штраф за несвоєчасне повернення кредиту та сплату процентів, відповідно до наданого розрахунку заборгованості. \~\~\~ Дані правовідносини регулюються Цивільним кодексом України. Відповідно до положень ст.ст. 509, 526, 530 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію, у тому числі сплатити гроші, а кредитор має право вимагати від боржника виконання обовязку. Зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України умовами кредитного договору є обовязок кредитодавця надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязаний повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч. 1 ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається в письмовій формі. За змістом ст. ст. 610, 611, 612 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, у тому числі і відшкодування збитків та моральної шкоди. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобовязання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Боржник, який порушив зобовязання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобовязання, доказується кредитором. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. В силу ч.1 ст.14 ЦК України цивільні обовязки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Даючи правову оцінку дослідженим в судовому засіданні доказам, суд доходить висновку, що в дійсності у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість по сплаті кредиту, відповідач не виконав прийняті на себе відповідно до договору зобовязання, що і послугувало підставою для звернення позивача до суду із цим позовом. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] особисто підписувала кредитний договір, а також отримував кредитну картку, що свідчить про те, що кредитний договір було укладено і зі сторони позивача належним чином виконано його умови. Наразі кредитний договір відповідачем не оскаржується, судовим порядком останній не просить визнати його недійним, нікчемність цього договору матеріалами справи не підтверджена, а тому він має законну силу і сторони повязані взаємними правами та обовязками щодо його виконання, а отже в нього виникли зобовязання перед позивачем з їх повернення в розумінні ст. 11, 14 та 1054 ЦК України. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 259 ЦК України, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила частина перша статті 261 ЦК України. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. З наданого розрахунку заборгованості вбачається, що 30.05.2017 року здійснювався платіж на суму 220 грн., суд вважає, що застосування строків позовної давності є недоцільними оскільки з моменти останнього платежу не збіг строк позовної давності. Разом з тим, позивач зокрема просить суд стягнути із відповідача 250,00грн. та 544,50 грн. в якості штрафів за неналежне виконання зобовязання, заявляючи при цьому вимоги і про стягнення пені. Змістом ст. 549 Цивільного кодексу України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Оскільки штраф і пеня є видами неустойки, а тому їх одночасне застосування є подвійним притягненням до відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, що суперечить ч. 1 ст. 61 Конституції України. Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Суд вважає за доцільне зменшити стягувану заборгованість за пенею та комісією до 2000 грн. У звязку з такими обставинами, вимоги позивача в частині стягнення штрафів задоволенню не підлягають. Крім того, суд вважає, що з відповідача необхідно стягнути сплачений судовий збір на користь позивача.

Outcome: partial