Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-25 00:00:00

9 червня 2016 року позивачка звернулася до Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області із зазначеним позовом мотивуючи свої вимоги тим, що з відповідачем знаходилась в зареєстрованому шлюбі з 15 березня 2008 року, який 11 грудня 2012 року було розірвано. Від шлюбу мають неповнолітню доньку [PERSON], [INFO], батьком в свідоцтві про народження якої записаний відповідач. Неповнолітня донька проживає разом із нею та знаходиться на її утриманні, відповідач матеріальної допомоги на утримання неповнолітньої доньки в добровільному порядку не надає. Просила суд стягнути з відповідача аліменти на свою користь на утримання неповнолітньої доньки у розмірі 1/4 частини від всіх видів його заробітку та доходів щомісячно до досягнення дитиною повноліття. У судове засідання позивачка не зявилася, надала заяву, в позовні вимоги підтримала, а також просила розглядати справу в її відсутності. Відповідач до судового засідання не зявився по невідомій суду причині повторно, про день та час слухання справи був повідомлений належним чином. Зі згоди позивачки суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України, згідно з якими у разі неявки в судове засідання відповідача, який був належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч.2 ст.197 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року №1618-IV (зі змінами та доповненнями) (далі за текстом ЦПК України) у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові матеріали справи вважає, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.16 Цивільного кодексу України (що діє з 01 січня 2004 року, зі змінами та доповненнями) (далі за текстом ЦК України), кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Зокрема, ч.1 ст.11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зокрема, ч.3 та ч.4 ст.60 ЦПК України встановлено, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Матеріалами справи встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 15 березня 2008 року, який рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя від 11 грудня 2012р. було розірвано, після розірвання шлюбу прізвище [PERSON] змінено на [PERSON]. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серії 1-НО №538748, виданого 25 вересня 2013 року Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції Донецької області, [PERSON] народилася 5 жовтня 2012 року, актовий запис №813, в графі «батьки» зазначено: батько [PERSON], мати [PERSON]. Згідно довідки з місця мешкання від 08.06.2016 року, виданої ПП «Жилфонд-279», позивачка [PERSON] зареєстрована за адресою: [INFO] разом з донькою [PERSON], [INFO]. Згідно ст.180 Сімейного Кодексу України від 10 січня 2002 року №2947-ІІІ (зі змінами та доповненнями) (далі за текстом СК України) батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, до того ж обовязок утримувати дитину є рівною мірою обов'язком як матері, так і батька. При цьому обовязком особистим, індивідуальним, а не солідарним. При ухиленні від цього обовязку, відповідно до ч.3 ст.181 Сімейного Кодексу України, кошти на утримання дитини за рішенням суду присуджуються у частці від доходу платника аліментів. Відповідно до п.2 ч.1 та ч.2 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до розяснень, викладених у Постанові Пленуму Верховного суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоровя, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч.2 ст.182 СК України. Що ж до максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до ч.3 ст.70 Закону України «Про виконавче провадження» він не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи. Таким чином судом встановлено, відповідач зобовязаний сплачувати аліменти на утримання неповнолітньої доньки, має працездатний вік, регулярний дохід та не має непрацездатних членів сімї чи родичів, яких він зобовязаний утримувати, тому з урахуванням конкретних обставин справи,

Outcome: approved