Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-03 00:00:00

31.05.2015 року ПАТ «Дельта Банк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки та визнання права власності. В обґрунтування позовних вимог банк зазначив, що 29.08.2008 року між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №1406/0808/45-008, відповідно до умов якого останньому було надано споживчий кредит в розмірі 38 000,00 дол. США, зі сплатою 12,5% річних на суму залишку заборгованості за кредитом та строком до повного повернення кредиту. В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором того ж числа між тими ж сторонами було укладено договір іпотеки. Згідно вказаного договору [PERSON] передав в іпотеку належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме - квартиру [ADDRESS]. Даний договір був зареєстрований приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу за №4386. 25.05.2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги в тому числі за вказаним кредитним договором. Оскільки боржник [PERSON] належним чином не виконував свої зобов'язання за кредитним договором від 29.08.2008 року, станом на 28.07.2015 року, виникла заборгованість в розмірі 985 838,55 грн., а саме: заборгованості за кредитом - 36 866,78 дол. США, що еквівалентно 813 365,15 грн. та заборгованості за відсотками - 7 817,57 дол. США, що еквівалентно 172 473,40 грн., у зв'язку з чим позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки на квартиру [ADDRESS] та визнати за банком право власності на вказане нерухоме майно. Ухвалою від 21.09.2015 року по даній справі відкрито провадження. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 15.06.2016 року у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» відмовлено. Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 16.08.2016 року рішення суду першої інстанції скасовано. У задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» відмовлено з інших правових підстав. Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.04.2017 року рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 15.06.2016 року та апеляційного суду Миколаївської області від 16.08.2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. В подальшому в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву про відкладення судового розгляду. Проте, з врахуванням тривалого часу розгляду даної справи та з метою дотримання розумних строків судового розгляду, суд розглянув справу за відсутності представника позивача. Відповідач та його представник у судове засідання не з'явилися, надали заяву про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги не визнали, просили залишити їх без задоволення, оскільки вони є такими що не підлягають задоволенню з огляду на те, що банк не має права вимоги за вказаним договором. Враховуючи, що всі особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з'явились, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як вбачається з матеріалів справи, 29.08.2008 року між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №1406/0808/45-008, відповідно до умов якого останньому було надано кредит в розмірі 38 000,00 дол. США, зі сплатою 12,5% річних на суму залишку заборгованості за кредитом та строком до повного повернення кредиту. В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором того ж числа між тими ж сторонами було укладено договір іпотеки. Згідно вказаного договору [PERSON] передав в іпотеку належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме - квартиру [ADDRESS]. Даний договір був зареєстрований приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу за №4386. 25.05.2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги в тому числі за вказаним кредитним договором. У зв'язку з неналежним виконанням [PERSON] своїх зобов'язань за кредитним договором від 29.08.2008 року, станом на 28.07.2015 року, виникла заборгованість в розмірі 985 838,55 грн., а саме: заборгованості за кредитом - 36 866,78 дол. США, що еквівалентно 813 365,15 грн. та заборгованості за відсотками - 7 817,57 дол. США, що еквівалентно 172 473,40 грн. Відповідно до ст. ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно вимог ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Статтею 7 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині. Згідно ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ст. 35 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотеко держатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушеня. Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса, а також згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, що є позасудовим врегулюванням спору. Способами судового вирішення спору є звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу цього предмету з публічних торгів або надання іпотекодержателю права продажу предмета іпотеки (ст. ст. 38, 39 ЗУ «Про іпотеку»). Як зазначено вище, позасудове врегулювання здійснюється на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який складають сторони, або згідно з застереженням, що міститься в іпотечному договорі. До способів позасудового врегулювання, поряд з іншими, відноситься і передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання (ч. 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку»). Такий спосіб позасудового регулювання як звернення стягнення шляхом передачі права власності на предмет іпотеки може бути застосований судом лише за умови, що це прямо передбачено умовами іпотечного договору (правова позиція ВСУ від 11.12.2013 року справа №6-124цс13). Пунктом 12 Договору іпотеки, який відтворює положення ст. 33 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса та застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Пунктом 12.3 Договору іпотеки передбачено, що спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки можливий за договором про задоволення вимог іпотекодержателя, яким вважається застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, викладене в пп. 12.3.1. та 12.3.2. цього пункту договору. Зі змісту пп. 12.3.1 вбачається, що задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у порядку встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку» у випадку задоволення вимог іпотекодержателя шляхом використання процедури, передбаченої в підпункті 12.2.1 до п. 12.3 Договору іпотеки, договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений шляхом здійснення цього застереження, є підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки. Тобто, умови Договору іпотеки прямо не передбачають право іпотекодержателя обрати на власний розсуд такий із способів, як звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі права власності на предмет іпотеки, а вказує на позасудовий спосіб врегулювання такого питання. Відповідно до ч. 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано ст. 39 вказаного Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у ст. ст. 335 та 376 Кодексу. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України). Згідно статті 392 ЦК України визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності (правова позиція ВСУ від 30.03.2016 року у справі №6-1851цс15). З матеріалів справи вбачається, що позивачем не надані суду докази щодо дій або бездіяльності відповідача, які б перешкоджали банку реалізувати своє право на звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовий спосіб. Відповідно до вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 62 цього Кодексу. Таким чином суд приходить до того, що обраний позивачем спосіб стягнення визнання за банком права власності на предмет іпотеки, не передбачений умовами спірного кредитного договору. Крім того, позивач не позбавлений права звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб. Проаналізувавши вищевикладене, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність АТ «Дельта Банк» слід відмовити.

Outcome: dismissed