Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-01 00:00:00

30.06.2016 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до Новоград-Волинської міської ради про визнання права власності на спадкове майно, а саме\~2/3 \~частин житлового будинку № 45 по вул. Воровського в м. Новоград-Волинський. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що 23.10.1989 помер його батько [PERSON], після смерті якого відкрилась спадщина. Спадкоємцями за законом після смерті [PERSON] в рівних частинах по 1/3 стали: [PERSON], [PERSON], [PERSON] 13.12.2015 р. померла його сестра [PERSON], після смерті якої відкрилась спадщина. Позивач є єдиним спадкоємцем майна після смерті останньої. Як спадкоємець за законом, позивач звернувся із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON], [PERSON] до нотаріуса. Однак постановою державного нотаріуса відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки відсутні правовстановлюючі документи на житловий будинок № 45 по вул. Воровського в м. Новоград-Волинський. Разом з тим, спадкодавці не встигли оформити державну реєстрацію прав власності на будинок. Позивач у судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити. Уточнив вимоги, а саме у звязку з перейменуванням провулку просив визнати право власності на 2/3 частини будинку за адресою: провулок Медичний, б. 45, м. Новоград-Волинський, в порядку спадкування за законом. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, подали заяву, в якій зазначили, що проти задоволення позову не заперечують та просять проводити розгляд справи без участі представника Новоград-Волинської міської ради. Третя особа у судове засідання також не прибула, подавши заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги визнала. Дослідивши у судовому засіданні матеріали справи та подані докази, з'ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. [PERSON] помер 23.10.1989 р., що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії 1-ТП № 288270 від 31.05.2016 року. (а.с. 13) Відповідно до технічного паспорту виготовленого 25.01.2016 року житловий будинок побудовано в 1956 р. Домоволодіння складається з житлового будинку, ганку, сараю, вбиральні, веранди, двох огорож, колодязя, фундаменту. Встановлено, що 03.10.1953 р. [PERSON] уклав Договір на право забудови будинку та безстрокового користування земельною ділянкою, побудував житловий будинок та був зданий в експлуатацію, про що складено Акт про приймання індивідуального будинку від 16.05.1991 р. (а.с. 5-7) Згідно довідки КП «Новоград-Волинське МБТІ» від 09.02.2016 р. №145, право власності на житловий будинок № 45 по пров. Воровського в м. Новоград-Волинський зареєстровано за [PERSON] (а.с. 11). Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Постановою Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 грудня 2013 р. у справі № 6-137цс13 визначено, що право власності на житловий будинок набувається в порядку, який був чинним на час завершення його будівництва. У 1957 р. питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної [PERSON] СРСР від 26 серпня 1948 р. «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» і прийнятою відповідно до цього Указу постановою [PERSON] Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 р. «Про порядок застосування Указу Президії Верховної [PERSON] СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Отже, за зазначеними Указом і постановою підставою виникнення в громадянина права власності на житловий будинок був сам факт збудування ним цього будинку з додержанням вимог зазначених актів законодавства та прийняття будинку в експлуатацію. Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Відповідно до п.п. 6, 7 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, яка була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції). Зокрема, за пунктом 14 цього переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є нотаріально посвідчені договори про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку та затверджений виконкомом Новоград-Волинської міської ради акт про прийняття будинку в експлуатацію. Відповідно до ч. 3. ст. З Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. З зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, що власником житлового будинку № 45 по пров. Воровського в м. Новоград-Волинський був [PERSON], який помер 23.10.1989 р. З довідки Управління містобудування, архітектури та земельних відносин від 09.11.2016 року №499 вбачається, що провулок Воровського у м. Новограді-Волинському перейменовано на провулок Медичний. Згідно довідки Новоград-Волинської державної нотаріальної конторі від 13.10.2016 р. спадщину після смерті [PERSON] за законом в рівних частках прийняли його діти: син [PERSON] (позивач у даній справі), донька [PERSON] (третя особа) та [PERSON] Відповідно до свідоцтва про смерть серії 1-ТП № 278551 від 14.12.2015 р., [PERSON] померла 13.12.2015 р. Згідно довідки приватного нотаріуса [PERSON] спадкоємцем [PERSON] є її брат [PERSON] (а.с. 30) Разом з тим, постановою приватного нотаріуса від 14.06.2016 року, [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/3 частину житлового будинок № 45 по вул. Воровського в м. Новоград-Волинський, після смерті [PERSON], яка померла 13.12.2015 р., у зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документу, який би підтверджував право власності спадкодавця на цей житловий будинок (а.с.17 ). Відповідно до статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі ст. ст. 1216, 1217 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Частиною 1 статті 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строку шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно ч. 6 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. За таких обставин, наданим доказами підтверджується прийняття позивачем спадщини після батька у розмірі 1/3 частини будинку. Власником іншої 1/3 частини будинку була [PERSON], яка померла 13.12.2015 р., і спадщину після неї прийняв позивач. На підставі ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до п. 4.15. ч. 4 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою,а також у разі втрати ним документа,який засвідчує його право власності. На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved