Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-11 00:00:00

31 серпня 2015 року позивач звернулася до відповідача з зазначеним позовом. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з 19 січня 1991 року, який був розірваний 11 вересня 2012 року. Під час подружнього життя вона і відповідач у справі за спільні кошти придбали гараж №2 по вул.Привокзальна,15-а у м.Пологи Запорізької області, який був нотаріально оформлений на імя [PERSON]. Питання про розділ зазначеного гаражу після розірвання шлюбу не було вирішено. Після розірвання шлюбу вона пропонувала [PERSON] розділити гараж без судових рішень, проти він не погодився на це. Просить постановити судове рішення, яким в порядку розділу спільно нажитого за час подружнього життя майна - гаражу - визнати за нею, [PERSON], право власності на його 1/2 частину. У судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити з зазначених у позові підстав. При цьому суду пояснила, що вона протягом всього подружнього життя працювала, лише перебувала у відпустці по догляду за народженою у 1991 році дочкою до виповнення дочці 5 років. Гараж придбався ними з відповідачем за спільні кошти у 2001 році, тому є обєктом спільної сумісної власності подружжя. Просила задовольнити її позов і стягнути з відповідача на її користь судовим рішенням всі понесені нею судові витрати. У судовому засіданні відповідач позовні вимоги до нього [PERSON] не визнав, просив відмовити в їх задоволенні. При цьому суду пояснив, що дійсно гараж, який є предметом спору, придбаний ним у 2001 році під час перебування з позивачем у справі в зареєстрованому шлюбі за спільні кошти. Проте, він заперечує проти позову, оскільки все інше набуте за час подружнього життя з [PERSON] він ще до розлучення з нею поділив як справжній чоловік, по справедливості. [PERSON] ніколи не претендувала на гараж, писала розписку йому, яка на даний час не збереглася. Ніяких договорів щодо гаражу між ним і [PERSON] не укладалося. Суд, вислухав у судовому засіданні позивача і відповідача, дослідивши письмові матеріали справи і давши оцінку добутим у судовому засіданні доказам в їх сукупності, вважає позовні вимоги [PERSON] такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Так, згідно ст.22 Кодексу про шлюб та сімю УРСР, який суд застосовує до виниклих між сторонами по справі правовідносин, оскільки половину подружнього життя вони прожили під час дії КпШтаС УРСР, який діяв до 01 січня 2002 року, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав постійного заробітку. Відповідно до вимог ст.25 КпШтаС УРСР якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнано судом спільною сумісною власністю подружжя. Зазначені норми КпШтаС УРСР кореспондуються з нормами СК України, які діяли на час перебування у шлюбі сторін і на час розірвання шлюбу між сторонами. Згідно ч.1 ст.70 СК України і ч.2 ст.372 ЦК України, у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ст.63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч.1 ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Судом встановлено у судовому засіданні, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 19 січня 1991 року по 11 вересня 2012 року, неповнолітніх дітей на час вирішення справи в суді від шлюбу не мають (а.с.5,6). Судом також встановлено, що 09 жовтня 2001 року [PERSON] придбав саманний обкладений цеглою загальною площею 21,4 кв.м гараж №2 по вул.Привокзальна,15-а за 1400 грн.. Згідно п.7 договору купівлі-продажу гаражу, право власності на гараж, що є предметом угоди, виникає у покупця з моменту нотаріального посвідчення договору (а.с.7). Згідно звіту про незалежну оцінку обєкту нежитлової нерухомості, ринкова вартість гаражу, який є предметом спору, на дату оцінювання, тобто 07 грудня 2015 року, становить 32185 грн. (а.с.39-55). Проаналізував добуті у судовому засіданні докази, суд приходить до висновку, що позивачем доведено, що спірний гараж є обєктом спільної сумісної власності сторін у справі як колишнього подружжя, у звязку з чим підлягає розподілу відповідно до вимог КпШтС УРСР і СК України. Ствердження відповідача про те, що спірний гараж не може бути поділений, оскільки була домовленість між ним і позивачем у справі щодо нього, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а тому не можуть бути прийняті судом при вирішення справі як такі, що не доведені. При подачі позову [PERSON] сплатила судового збору 243,60 грн., вартість 1/2 частини спірного гаражу становить 16092 грн. 50 коп., у звязку з чим суд судовим рішенням стягує з відповідача на користь позивача понесені нею витрати зі сплати судового збору 243,60 грн. згідно квитанції на а.с.1.

Outcome: approved