Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-07 00:00:00

30.11.2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просив стягнути з відповідача спричинену внаслідок дорожньо-транспортної пригоди майнову шкоду у розмірі 57320,71 грн. Свій позов [PERSON] обґрунтовує тим, що 30.09.2016 року в м.Новомосковську з вини відповідача, який порушив Правила дорожнього руху під час керування автомобілем Деу Сенс, реєстраційний номер [NUMBER] , сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої автомобіль Даймлер Крайслер, реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням позивача, отримав механічні пошкодження. 07 липня 2017 року Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області виніс постанову, якою закрив провадження відносно відповідача по справі про адміністративне правопорушення, передбачене ст.124 КУпАП, за закінченням строків накладення адміністративного стягнення. З метою встановлення розміру спричинених збитків, позивач звернувся до експерта-товарознавця [PERSON] , який оглянув пошкоджений автомобіль, на підставі звіту про оцінку транспортного засобу, вартість матеріального збитку, завданої власнику автомобіля Мерседес Бенц, реєстраційний номер [NUMBER] , становить 31486,18 грн. Між тим, позивач наполягав у позові на тому, що ним понесені значно більші витрати на відновлення транспортного засобу, згідно ремонтної калькуляції, наданої у зазначеному звіті про оцінку транспортного засобу, вартість відновлювального ремонту становить 56320,71 грн. За проведення цього дослідження позивачем було сплачено 1000 грн., які він відносить до судових витрат. В судовому засіданні позивач позов підтримав, в день розгляду справи по суті надав до суду пояснювальний звіт, вважає, що відповідач повинен йому сплатити значно більшу грошову суму, з урахуванням індексу інфляції та 3% річних у розмірі 58636,62 грн. Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнали, в подальшому надали заяву про розгляд справи у їх відсутність, у відзиві на позов наполягали на тому, що постановою суду не встановлена наявність вини відповідача у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, вважають, що заподіювачем шкоди є сам позивач. Ухвалою суду від 01 грудня 2017 року відкрите провадження по справі (а.с. 35). Цивільна справа, у відповідності до положень п.9 ч.1 ст.1 Розділу ХІІІ ЦПК України в редакції, встановленій Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII розглянута за правилами чинного ЦПК України з урахуванням вимог до заяви, в редакції ЦПК України, що діяли до набрання чинності Законом України № 2147-VIII. За клопотанням відповідача призначено автомобільно-товарознавчу експертизу (а.с. 119-120), за результатами якої судовий експерт надав висновок про неможливість встановлення вартості відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрат товарної вартості пошкодженого автомобіля та неможливість встановлення вартості завданого матеріального збитку власнику транспортного засобу (а.с. 122-135). Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Обставини справи, встановлені судом. Згідно з постановою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 липня 2017 року по справі № 186/1722/16-п про адміністративне правопорушення, провадження по справі відносно [PERSON] за ст.. 124 КУпАП, - закрите, за закінченням строку накладення адміністративного стягнення (а.с. 95). 21.10.2016 року за заявою [PERSON] ФОП [PERSON] , який має кваліфікаційне свідоцтво оцінювача складено звіт про оцінку транспортного засобу автомобіля Мерседес Бенц, реєстраційний номер [NUMBER] , по визначенню вартості матеріального збитку, спричиненого володільцю КТЗ, згідно з яким встановлено, що вартість матеріального збитку спричиненого володільцю зазначеного автомобіля, пошкодженого внаслідок ДТП, складає 31486,18 грн. (а.с. 12-29). Вартість експертного дослідження становить 1000,00 грн. (а.с. 9-10). За таких обставин, між сторонами вбачається спір щодо виплати вартості матеріального збитку, спричиненого дорожньо-транспортною пригодою за участю позивача та відповідача. До спірних правовідносин, суд вважає за необхідне застосувати наступні норми матеріального та процесуального закону. За нормою частини третьої ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно вимог ст.1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно ч.2 ст.1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. За ст.1192 ЦК України, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Пунктом 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» роз`яснено, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник, особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України). З огляду на доведенність вини завдавача шкоди відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду. Відповідно до п.4 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Пунктом 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» також визначено, що «вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. У зв`язку із цим у разі прийняття судом постанови про закриття провадження у справі про адміністративне рушення, наприклад, через закінчення строків накладення адміністративного стягнення (стаття 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення), суд повинен звернути увагу на те, чи містить така постанова суду відповіді на питання про те, чи мала місце дорожньо-транспортна пригода , та чи сталася вона з вини відповідача. Відсутність складу злочину, наприклад, у разі відмови у порушенні кримінальної справи, закриття кримінальної справи за правилами Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року чи закриття кримінального провадження за правилами Кримінального процесуального кодексу України 2012 року не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова (ухвала) слідчого, прокурора, суду про відмову в порушенні кримінальної справи або її закриття, закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК». Досліджена раніше постанова Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 липня 2017 року не містить даних про встановлення вини [PERSON] у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. До такого висновку суд дійшов через неможливість проведення експертизи. Натомість, інші матеріали справи, які в розумінні ст. 251 КУпАП, являються доказами при розгляді справи про адміністративне правопорушення, в тому числі протокол про адміністративне правопорушення, схема до протоколу та письмові пояснення обох водіїв, дають суду достатніх даних про те, що [PERSON] порушив п.10.3 Правил дорожнього руху України, при перестроюванні не надав перевагу у русі автомобілю Мерседес Бенц, реєстраційний номер [NUMBER] , який рухався в попутному напрямку. Відповідачем не доведено суду, що пошкодження транспортного засобу позивача сталося внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Разом з тим, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню матеріальна шкода, завдана пошкодженням належного йому автомобіля, яка, згідно звіту оцінювача у розмірі 31486, 18 грн. До такого висновку суд дійшов, виходячи з наступного. У п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013р. № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» зазначено, що коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Відповідно до ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода). Згідно з роз`ясненнями п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року N 6 при визначені розміру відшкодування шкоди, заподіяної майну, незалежно від форм власності, судам слід враховувати, що відшкодування шкоди шляхом покладення на відповідальну за неї особу обов`язку надати річ того ж роду та якості, полагодити пошкоджену річ, іншим шляхом відновити попереднє становище в натурі застосовується, якщо за обставинами справи цей спосіб відшкодування шкоди можливий. У разі коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості на час розгляду справи втраченого майна, робіт, які необхідно провести, щоб полагодити пошкоджену річ, усунути інші негативні наслідки неправомірних дій заподіювача шкоди як при відшкодуванні в натурі, так і при відшкодуванні заподіяних збитків грішми, потерпілому на його вимогу відшкодовуються неодержані доходи у зв`язку із заподіянням шкоди майну. Згідно до Постанови Верховного Суду України від 02.12.2015 року по цивільній справі №6-691цс15 роз`яснено, що відповідно до пункту 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості. У відповідності до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень. Позивачем не доведено, що в результаті пошкодження транспортного засобу йому завдано збитків на суму 56320,71 грн., звіт про оцінку транспортного засобу являється належним та допустимим доказом, який визначає вартість матеріального збитку. Посилання відповідача на те, що позивач не являється належним позивачем, оскільки не являється його власником, спростовуються свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу, у відповідності до якого [PERSON] має право керування автомобілем Даймлер Крайслер, реєстраційний номер [NUMBER] , на відповідній правовій підставі керував транспортним засобом на момент вчинення ДТП, визнаний потерпілим у справі про адміністративне правопорушення, а тому являється особою, яка, відповідно до ст. 4 ЦПК України, звернулася за захистом своїх порушених прав. Зважаючи на часткове задоволення позову, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати у виді сплаченого судового збору у розмірі 640 грн. (пропорційно до задоволених позовних вимог), витрати на проведення судової товарознавчої експертизи у розмірі 1000 грн. (одна тисяча грн.).

Outcome: partial