Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-21 00:00:00

30.07.2015 року позивач звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS], що належить на праві власності відповідачеві, та визнання за ним права власності на вказану квартиру, в рахунок погашення заборгованості відповідача за кредитним договором від 11.06.2008 року в сумі 1759272 грн 34 коп. В обґрунтування позову послався на неналежне виконання відповідачем умов кредитного договору в частині дотримання строків сплати тіла кредиту та нарахованих відсотків, що призвело до виникнення заборгованості. У судовому засіданні представники позивача пред'явлений позов підтримали і наполягали на задоволенні; відповідач та її представник позов не визнали, при цьому заперечували як сам факт отримання кредиту в іноземній валюті - доларах США, так і наявність у позивача права на звернення до суду з цим позовом і визначену суму заборгованості. Судом встановлено такі факти і відповідні їм правовідносини. 11.06.2008 року відповідач уклала з відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (далі - Банк) Кредитний договір № 2402/0608/71-059 про надання кредиту в сумі 100000 доларів США, строком до 10.06.2033 року, зі сплатою за користування кредитними коштами 11.9% річних (далі - Договір, а. с. 8-13). Сторони також погодили графік погашення кредиту, який є додатком до Договору (т.1, а. с. 14-19). З метою забезпечення належного виконання відповідачем умов Договору, 11.06.2008 року Банк уклав з відповідачем Іпотечний договір, на підставі якого відповідач передала в іпотеку Банку належну їй на праві власності трикімнатну квартиру [ADDRESS] (далі - Квартира; т.1, а. с. 27-30). Посилаючись на неналежне виконання відповідачем умов Договору в частині дотримання строків сплати тіла кредиту та нарахованих відсотків і діючи як правонаступник Банку, позивач просить суд звернути стягнення на Квартиру як предмет іпотеки шляхом передачі Квартири в його власність, в рахунок погашення заборгованості, що виникла станом на 08.07.2015 року, в сумі 1759272 грн 34 коп., яка складається із заборгованості по: тілу кредиту - 1629491.23 грн, відсоткам - 103088.53 грн, пені - 25289.14 грн, 3% річних від суми заборгованості по тілу кредиту - 780.08 грн, 3% річних від заборгованості по сплаті відсотків - 623.36 грн. Відповідно до частини першої статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язання довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Закріплений в цій нормі принцип змагальності цивільного судочинства покладає на позивача обов'язок довести в суді: наявність у нього права звернення до суду з цим позовом як правонаступника Банку; факт надання відповідачу Банком на підставі Договору кредиту в сумі 100000 доларів США; обґрунтованість розрахованої суми боргу; наявність законних підстав для передачі Квартири в його власність у рахунок погашення суми боргу. Суд вважає, що позивач зазначені вимоги закону не виконав, виходячи з такого: 1. Згідно із частиною першою статті 1054 ЦК України (далі - Кодекс) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. За своєю правовою природою кредитний договір є консесуальним договором і, на відміну від договору позики, вважається укладеним з моменту досягнення сторонами згоди щодо усіх його умов, що підтверджується шляхом проставляння сторонами підписів під текстом договору. Передача кредитних коштів за кредитним договором відбувається вже на стадії його виконання, а тому, в разі доведення факту ненадання грошових коштів позичальнику, вказана обставина не впливає на укладеність або дійсність договору, а свідчить про невиконання, або неналежне виконання договору кредитором. Так, згідно з умовами Договору кредит надається через касу Банку в готівковій формі або у безготівковій формі на підставі заяви відповідача, з метою подальшої конвертації валюти у національну валюту України (п. 1.2). Пунктом 4 глави 3 розділу ІІІ Інструкції «Про касові операції в банках України», затвердженої постановою Правління Національного банку України від 14.08.2003 № 337 (далі - Інструкції), що є обов'язковою для застосування банківськими установами, встановлено, що видача іноземної валюти фізичним особам здійснюється за заявою про видачу готівки. За приписом пункту 2 глави 3 розділу ІІІ Інструкції готівка національної валюти видається фізичним особам за заявою про видачу готівки з поточних або вкладних (депозитних) рахунків. Отже, виходячи з умов Договору та Інструкції, відповідач могла отримати готівкову суму кредиту в іноземній валюті лише з її поточного рахунку. На підтвердження факту видачі відповідачеві коштів у сумі 100000 доларів США через касу Банку позивач надав Заяву на видачу готівки від 11.06.2008 № U425-20. Втім, як випливає з висновку судово-почеркознавчої експертизи від 07.12.2016 № 11070/11071/16-32, підпис від імені [PERSON] у Заяві на видачу готівки від 11.06.2008 № U425-20 у графі «Підпис отримувача», виконано не [PERSON], а іншою особою з наслідуванням її підпису (т. 2, а. с. 56). Таким чином, позивачем не доведено належними доказами факт виконання Банком Договору і надання відповідачу кредиту в сумі 100000 доларів США готівкою через касу Банку. 2. Як випливає з висновку судово-економічної експертизи від 17.03.2017 № 10544/16-45, надані позивачем на дослідження бухгалтерські документи, за відсутності інформації щодо обліку заборгованості відповідача по кредиту та нарахованим процентам, не підтверджують пред'явлену ним до стягнення з відповідача суму боргу (т. 2, а. с. 70, 71). За таких обставин, позивачем не доведено обґрунтованість суми заборгованості відповідача в розмірі 1759272 грн 34 коп. 3. Позивачем самостійно обрано спосіб захисту свого права - визнання за ним права власності на предмет іпотеки (Квартиру). З урахуванням цього та вимог статті 39 Закону України «Про іпотеку», в разі звернення стягнення на предмет іпотеки, в тому числі й шляхом визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем, в рішенні суду необхідно зазначати ринкову вартість предмета іпотеки, що передається у власність іпотекодержателя. Дотримання цієї вимоги є обов'язковим, тому як забезпечує визначення конкретної суми заборгованості, що списується з боржника (іпотекодавця) за рахунок вилученого в нього предмету іпотеки. Водночас, виконання цієї умови судом можливо лише в тому разі, якщо позивач, який звертається до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ним права на цей предмет, визначить у позовній заяві ринкову ціну предмету іпотеки та надасть на її підтвердження належні докази. Втім, звертаючись до суду з цим позовом, позивач не визначив ринкову ціну Квартири, а вказав тільки її інвентаризаційну вартість станом на 21.05.2008 року в розмірі 51119 грн (а. с. 6). Однак застосування судом інвентаризаційної оцінки Квартири, яка вочевидь є меншою її ринкової вартості, призведе до свавільного порушення майнових прав відповідача, оскільки передача Квартири за цією оцінкою у власність позивача фактично не вплине на суму заборгованості, водночас надасть позивачу можливість і надалі вимагати стягнення заборгованості з відповідача. Приєднаний позивачем до справи Висновок суб'єкта оціночної діяльності від 28.09.2015 року, яким визначено вартість Квартири (т. 1, а. с. 122-161), не може братися судом до уваги, з огляду на дату його складання та невідповідність оцінки Квартири її ринковій вартості на час ухвалення рішення. Вищевикладене свідчить про те, що вимога позивача про визнання за ним права власності на Квартиру не в повній мірі ґрунтується на законі. 4. Виходячи з наведених в рішенні мотивів, відсутні підстави для задоволення позову через його недоведеність належними і допустимими доказами та часткову безпідставність заявлених позивачем матеріально-правових вимог.

Outcome: dismissed