Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-01 00:00:00

29.12.2020 року позивач звернувся до суду із позовом, в якому просить визнати недійсними пункти 2.5, 2.8, 2.11, 3.2.1, 3.2.4, 3.2.4, 4.1, 4.3, 5.3, 5.4, 6.2, 6.3, 7.1 кредитного договору №21-028-850-2-18-Г» (з ануїтетними платежами), укладеного 29.01.2018 року між [PERSON] та ПАТ «Мегабанк». В обґрунтування позову послався на те, що 29.01.2018 року між ним та відповідачем було укладено кредитний договір №21-028-850-2-18-Г, за яким банк зобов`язався видати йому споживчий кредит в розмірі 26 936,66 грн. на строк до 28.01.2020 року під 15 % річних. Спірний договір є договором споживчого кредиту, відповідно захисту підлягають права споживача, отже даний позов поданий в порядку захисту прав споживачів. Позивач стверджує, що в порушення вимог закону, текст спірного договору відповідачем надрукований дрібним шрифтом, через що перед укладенням, позивач фізично не зміг детально ознайомитися з умовами договору, п.2.5 встановлено нерозумно високу процентну ставку в розмірі 106.086 %, що є підставою визнання договору недійсним, п. 2.8 Договору передбачено високовартісне «обслуговування заборгованості» у формі щомісячної винагороди за «кредитне обслуговування» в розмірі 2,5 % від суми кредиту, що вважає, неправомірною вимогою, яка підлягає визнанню недійсною, п. 7.1 Договору також вважає недійсним, у зв`язку із тим, що різними пунктами договору встановлені різні терміни дії договору, отже даний пункт теж є незаконним, п. п. 2.11. та 3.2.1 Договору встановлена процентна ставка від суми кредиту, а не від суми невиконання або неналежного виконання зобов`язання, що є обманом покупця та підлягає визнанню недійсним, п. 3.2.4 встановлено вимогу страхування свого життя на користь кредитодавця, що позивач також вважає неправомірним, оскільки його введено в оману та ним підписано договір добровільного страхування нав`язаний йому відповідачем, п. 4.1 договору відповідач нав`язав невигідний позивачу ануїтетний спосіб повернення кредиту, при якому сукупна вартість кредиту завжди більша ніж при класичному диференційованому способі його повернення, тому даний пункт також вважає недійним, п. 4.3 спірного Договору також вважає недійсним, оскільки відповідачем була допущена арифметична схема обману - прихованого збільшення фактичного розміру річної ставки процентів. Також позивач стверджує, що в пункті 5.3 даного договору також міститься незаконна вимога, яка передбачає його згоду на обробку персональних даних без обмежень, що є небезпечним для позивача, п. 5.4 передбачено, що договір може містити невідомі умови, що також вважає неправомірним. Крім цього, вважає недійсним п. 6.1 та 6.2 Договору, оскільки такі містять подвійну відповідальність за порушення зобов`язань за договором, що також є неправомірним. Тому, просить задовольнити позов та стягнути з відповідача судові витрати. Ухвалою від 05.01.2021 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання на 11:30 год. 26.01.2021 року з повідомленням сторін. 26.01.2021 року та 17.02.2021 року розгляд справи було відкладено. Наступне підготовче судове засідання призначено на 09.03.2021 року о 14.00 год. 09.03.2021 року підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду на 25.03.2021 року. 25.03.2021р. сторони в судове засідання не з`явились. Позивач подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Відповідач подав заяву про розгляд справи у його відсутності та зазначив, що позов заперечує. З огляду на зазначені обставини, суд у відповідності до ч. 3 ст. 211, ст. 247 ЦПК України судовий розгляд справи здійснив на підставі наявних матеріалів без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його складання. Представником відповідача 26.01.2021р. подано відзив на позовну заяву №8001-97 від 20.01.2021р., в якому зазначено, що позовні вимоги є незаконними і необґрунтованими, тому просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог позивача в повному обсязі. В обґрунтування своєї позиції відповідач зазначає, що при підписанні кредитного договору всі передбачені чинним законодавством вимоги для укладення договору були дотримані, договір містить всі передбачені чинним законодавством відомості, а тому підстав стверджувати про невідповідність його вимогам законодавства не вбачається. Крім цього, представник відповідача у своєму відзиві зазначає, що реальна відсоткова ставка за кредитним договором розрахована згідно з чинним законодавством та доведена до відома споживача в порядку, встановленому ЗУ «Про споживче кредитування»; відносини між позивачем та відповідачем виникли на підставі кредитного договору, на який поширюються вимоги ЗУ «Про споживче кредитування», а тому передбачена договором плата за обслуговування заборгованості є законною, внаслідок чого позовні вимоги є безпідставними; твердження позивача про те, що строк дії договору не відповідає вимогам цивільного законодавства спростовується ч.1 ст.631 УК України; доводи позивача про невідповідність закону п.2.11 Договору щодо процентної ставки за користування кредитом понад строк спростовуються ч.2 ст. 625 ЦК України, оскільки відповідач підписавши Кредитний договір скористався своїм правом визначити в договорі розмір відсотків на час прострочення повернення кредиту; умова кредитного договору щодо страхування відповідає принципу свободи договору та не суперечить чинному законодавству. Щодо розрахунку розміру процентів представник відповідача зауважив, що відповідач не приховував від позивача метод нарахування процентів за кредитним договором та передбачив таку умову в договорі, що виключає в його діях нечесну підприємницьку діяльність. Також останній зауважив, що при підписанні кредитного договору [PERSON] погодився з усіма умовами договору і прийняв на себе зобов`язання щодо його виконання, позичальник отримав передбачену даним договором суму кредиту, отримав примірник кредитного договору, що давало йому можливість детально вивчити його умови та протягом 14 днів з дня отримання кредиту відмовитися від даної послуги, що передбачено п.6 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів». Однак, [PERSON] цього не зробив та використав кредит на свій розсуд. Відтак, вважає, що позов до задоволення не підлягає. 20.08.2021р. до суду надійшла відповідь на відзив, у якому позивач зазначив, що з викладеним аргументами у відзиві він незгідний, позов просив задовольнити в повному обсязі. Суд, ураховуючи нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінивши докази вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити, з огляду на наступне. Судом встановлено, що 29.01.2018 року між ПАТ «Мегабанк» (правонаступником якого є АТ «Мегабанк») та [PERSON] укладено Кредитний договір №21-028-850-2-18-Г (надалі - Кредитний договір), відповідно до умов якого, позивач отримав кредит на споживчі цілі у розмірі 26 939, 66 грн. на строк з 29 січня 2018 року до 28 січня 2020 року включно, зі сплатою 15 відсотків річних за користування кредитом (а.с.6). До Кредитного договору додано додаток №1 - Обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (в тому числі графік платежів), а також Паспорт споживчого кредиту «Споживчий кредит готівкою» з додатком - Графік платежів. (а. с. 6-11). Як вбачається із Кредитного договору, в ньому передбачені умови та порядок надання кредиту, права та обов`язки сторін, порядок повернення кредиту та нарахування процентів, особливі умови, відповідальність сторін та строк дії Кредитного договору. У відповідності до п. п. 5.5, 3.2.3, 4.1, 4.3 Кредитного договору, своїм підписом позичальник підтверджує, що з правилами, які розміщені на офіційному сайті банку www.megabank.ua та/або у відділеннях Банку, а також умовами договору, ознайомлений і згідний; шрифт тексту, що застосований у правилах, договорі та додатках до нього, жодним чином не ускладнюють його читання та розуміння змісту та суті цих документів; укладення цього договору відповідає його інтересам, внутрішній волі та волевиявленню, а також підтверджує відсутність будь-якої умови чи обставини, які б позичальник вважав незрозумілими, обтяжливими для нього та такими, що порушують та позбавляють його прав, які він звичайно мав до укладення цього договору; з оригіналом цього договору із додатками, тарифами, паспортом споживчого кредиту ним отримані, з реальною процентною ставкою та загальною вартістю кредиту на дату укладення договору, а також графіками платежів у письмовій формі ознайомлений; до підписання договору ознайомлений із інформацією, передбаченою ч.2 та ч.3 ст.9 ЗУ «Про споживче кредитуванн». Окрім цього, відповідно до п. 3.2.3. Кредитного договору позичальник зобов`язаний своєчасно та в повній сумі сплачувати щомісячні платежі (ануїтетні платежі та відповідні комісійні винагороди) за договором на передбачених договором умовах; відповідно до п.4.1 Кредитного договору повернення кредиту та сплата процентів за користування ним здійснюється щомісячними ануїтетними платежами, передбаченими договором, сплата ануїтетних платежів здійснюється позивачем щомісяця не пізніше останнього робочого дня звітного місяця, відповідно до п. 4.3 Кредитного договору нарахування процентів за користування кредитом проводиться з 1-го по останній календарний день звітного місяця, виходячи з фактичних залишків заборгованості за позичковим рахунком, фактичної кількості днів у місяці, 360 днів у році та процентної ставки, передбаченої договором, при цьому, день видачі та день повернення кредиту вважаються одним днем (метод визначення днів для нарахування процентів «факт/360»). Також, згідно з п.3.2.4 Кредитного договору у день підписання Кредитного договору і не менше ніж на строк його дії позичальник зобов`язаний застрахувати своє життя на користь кредитодавця. На виконання даної умови, між сторонами укладено договір добровільного страхування здоров`я на випадок хвороби та від нещасного випадку №21-028-18-Г-НВ/З від 29.01.2018 р., з умовами якого позивач погодився. Крім цього, до вказаного договору позивачу було надано паспорт споживчого кредиту «Споживчий кредит готівкою» із додатком №1 до паспорта споживчого кредиту, розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки та графік платежів, із умовами якого позивач також ознайомився, про що свідчать його підписи у цих документах. Позивач в своїх вимогах просить визнати окремі пункти Кредитного договору недійсними, а саме: п. п. 2,5; 2.8; 2.11; 3.2.1; 3.2.4; 4.1; 4.34 5.3; 5.4; 6.2; 6.3; 7.1 Кредитного договору. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У своїх вимогах позивач посилається на недотримання відповідачем положень ЗУ «Про захист прав споживачів» та на те, що оспорюваний договір він уклав під впливом обману, із застосуванням нечесної підприємницької діяльності, оскільки, при укладанні оспорюваного договору до нього включено умови, які є несправедливими, що суперечить вимогам ст. ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Ч. 2 ст. 11 ЗУ«Про захист прав споживачів» встановлено, що цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить ЗУ «Про споживче кредитування». Так, у відповідності до ст.1 Закону України «Про споживче кредитування», договір про споживчий кредит - це вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором; загальна вартість кредиту для споживача - сума загального розміру кредиту та загальних витрат за споживчим кредитом; загальний розмір кредиту - сума коштів, які надані та/або можуть бути надані споживачу за договором про споживчий кредит; загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Відповідно до положень, зазначених п.2 ч.1, ч.6 ст.19 ЗУ «Про захист прав споживачів», забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Отже, ЗУ «Про захист прав споживачів» встановлена можливість визнання недійсними правочинів, здійснених з використанням нечесної підприємницької діяльності. Згідно з постановою Пленуму Верховного суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Таким чином, правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного, цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Відповідні обставини, наявність умислу, істотність значення обставин щодо яких введено в оману, і сам факт обману, повинна довести сторона, яку введено в оману. Як вбачається з матеріалів справи та підтверджено наданими доказами, позивач добровільно виявив бажання скористатися послугами відповідача та укласти оспорюваний договір. Відповідно до ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. В обгрунтування своїх вимог, позивач в позовній заяві посилався на те, що при укладенні оспорюваного правочину відповідач ввів його в оману, включивши у договір ряд незаконних та несправедливих умов, зокрема, розмір реальної процентної ставки, вимог страхування в кредитному договорі, встановлення ануїтетного способу повернення коштів, надання згоди на обробку персональних даних, правил обслуговування клієнтів, надання інформації про споживчий кредит, також зазначає і про дрібний розмір шрифту тексту оспорюваного договору, що перешкодило йому вивчити текст кредитного договору та додатків до нього. Однак, твердження позивача, не знайшли свого підтвердження, оскільки відповідно до п. 5.5 Кредитного договору, позивач своїм підписом підтвердив, що укладення цього договору відповідає його інтересам, внутрішній волі та волевиявленню, а також підтвердив про відсутність будь-якої умови чи обставини, які б позичальник вважав незрозумілими, обтяжливими для нього та такими, що порушують та позбавляють його прав, які він звичайно мав до укладення цього договору. Окрім цього, позичальник підтвердив, що з оригіналом цього договору та із додатками, тарифами, паспортом споживчого кредиту, з реальною процентною ставкою та загальною вартістю кредиту на дату укладення договору, а також графіками платежів у письмовій формі він ознайомлений. П.1.3 Кредитного договору визначено, що спірний договір є договором приєднання до Правил обслуговування клієнтів в АТ «Мегабанк», з умовами якого позивач ознайомлений і такий стандарт відповідає вимогам ст. 634 ЦК України. Відтак, твердження позивача про введення його в оману через включення банком у кредитний договір ряду незаконних і несправедливих умов, що, на його думку, є підставою для визнання ряду пунктів договору недійсними, є безпідставними. Позивач просить визнати недійсним п.2.5 Кредитного договору посилаючись на те, що реальна процентна ставка є нерозумно високою і розрахована невідомо яким чином, що є обманом споживача. Відповідно до ст.8 ЗУ «Про споживче кредитування» реальна річна процентна ставка обчислюється відповідно до нормативно-правових актів органів, що здійснюють державне регулювання ринків фінансових послуг. Для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом. Порядок обчислення реальної процентної ставки встановлений Правилами розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договорами про споживчий кредит, які затверджені постановою НБУ №49 від 08.06.2017 року. Згідно з п.8 вищевказаних Правил, банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та /або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки. Позивач не довів, що реальна процентна ставка, зазначена в Кредитному договорі розрахована з порушенням вищевказаних Правил, а тому суд вважає, що дана умова договору (п.2.5) відповідає чинному законодавству України, підстави для визнання її недійсною відсутні. Щодо неправомірного, на думку позивача, зазначення у договорі нарахування комісійної винагороди за послуги з обслуговування кредитної заборгованості судом встановлено, що відповідно до п.2.8 Кредитного договору за обслуговування кредитної заборгованості позичальник повинен сплачувати комісійну винагороду в розмірі 2,5% від суми кредиту. Позивач стверджує, що у відповідача відсутнє таке право і тому цей пункт договору підлягає визнанню недійсним. Проте, позивач не врахував те, що ЗУ«Про споживче кредитування» не містить заборон щодо встановлення кредитодавцем комісій та інших обов`язкових платежів за додаткові та супутні послуги кредитодавця, а лише зобов`язує надавати всю інформацію щодо загальних витрат споживача за споживчим кредитом. Крім цього, відповідно до ст. 47 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» передбачена така форма витрат, як плата за обслуговування кредиту, яка визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами. У відповідності до ст.1 ЗУ «Про споживче кредитування» кредитодавець включає до загальних витрат за споживчим кредитом комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги. Ст.1068 ЦК України передбачає, що клієнт зобов`язаний сплатити плату за виконання банком операцій за рахунком клієнта, якщо це встановлено договором. Отже, законодавство України дозволяє банку стягувати плату за обслуговування кредиту. Крім цього, позивач був ознайомлений із такою умовою договору та погодився з нею, що підтверджується його підписом на Кредитному договорі. Таким чином, суд вважає, що плата за обслуговування кредитної заборгованості є законною, підстав для визнання недійсним п. 2.8 Кредитного договору немає. Відповідно до п. 2.11 Кредитного договору процентна ставка за користування кредитом понад строк, вказаний в п. 2.2 Кредитного договору, становить 0,1 %. Позивач стверджує про невідповідність законодавству п. 2.11 Кредитного договору. Проте, така позиція позивача спростовується положеннями ч.2 ст. 625 ЦК України, відповідно до якої боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідач. підписавши Кредитний договір, скористався своїм правом визначити в договорі розмір відсотків на час прострочення повернення кредиту. Отже, доводи про незаконність та несправедливість п. 2.11 Кредитного договору безпідставні. П. 3.2.4 Кредитного договору передбачено, що позичальник зобов`язується у день підписання договору і не менше ніж на строк його дії застрахувати своє життя на користь кредитодавця. Позивач вважає даний пункт Кредитного договору незаконним у силу ст. ст. 5, 7 ЗУ «Про страхування», оскільки закон не визначає обов`язкове страхування життя або здоров`я при укладенні Кредитного договору. Відповідно до ч.1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Сторони правочину вправі самі узгоджувати його умови. Чинне законодавство не забороняє включати в умови договору обов`язок щодо страхування життя. А тому, аргументи позивача щодо даної умови Кредитного договору не доводять її незаконність. Згідно з п. 4.1 Кредитного договору повернення кредиту та сплата процентів за користування ним здійснюється щомісячними ануїтетними платежами, передбаченими Договором. Позивач зазначає, що даний пункт Кредитного договору порушує ч.4 ст.9 ЗУ «Про споживче кредитування», а тому підлягає визнанню недійсним, оскільки при цьому способі повернення кредиту сукупна вартість кредиту завжди більша за класичний спосіб його повернення. Судом встановлено, що позивач погодився на такий спосіб повернення кредиту, він підписав Кредитний договір та додатки до нього і отримав кошти. Позивач міг звернутися до банку з проханням встановити йому інший - класичний спосіб повернення кредиту, проте не скористався таким правом. Відтак, доводи позивача не свідчать про недійсність даного пункту Кредитного договору. Також [PERSON] просить визнати недійсним п. 4.3. Кредитного договору. Відповідно до п. 4.3. Договору, нарахування процентів за користування кредитом проводиться з 1-го по останній календарний день звітного місяця, виходячи з фактичних залишків заборгованості за позичковим рахунком, фактичної кількості днів у місяці, 360 днів у році та процентної ставки, передбаченої договором. При цьому день видачі та день повернення кредиту вважаються одним днем (метод визначення днів для нарахування процентів «факт/360»). Метод нарахування відсотків факт/360 передбачений чинним законодавством та нормативними актами НБУ, зокрема, Правилами бухгалтерського обліку доходів і витрат банків України (в редакції станом на день виникнення спірних правовідносин). Відповідач не приховував від позивача метод нарахування процентів за кредитним договором та передбачив таку умову в Договорі, що виключає у його діях нечесну підприємницьку практику. Таким чином, підстав для визнання недійним даного пункту Кредитного договору немає. Щодо визнання недійсним п. 5.3 Договору судом встановлено, що відповідно до даного пункту підписавши цей договір позичальник, відповідно до ЗУ «Про захист персональних даних», надає кредитодавцю згоду на обробку без обмежень персональних даних, отриманих під час укладення та виконання цього договору. Ст. 2 ЗУ «Про захист персональних даних» передбачає, що згода суб`єкта персональних даних - це добровільне волевиявлення фізичної особи (за умови її поінформованості) щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, висловлене у письмовій формі або у формі, що дає змогу зробити висновок про надання згоди. Відтак, даний пункт Кредитного договору відповідає ЗУ «Про захист персональних даних», підстав для визнання його недійсним немає. В п. 5.4 Кредитного договору зазначено, що сторони погоджують та своїм підписом позичальник підтверджує, що цей договір з усіма додатками та правилами являють у сукупності для сторін один єдиний договір, у зв`язку з чим істотні умови, які є обов`язковими для договору відповідно до чинного законодавства України можуть міститися як у тексті Договору, чи додатках до нього, так і у Правилах. Позивач вказує на недійсність даної умови Кредитного договору та на суперечність його ст. 207 ЦК України, оскільки такі Правила сторонами договору не підписані. Проте, ст. 207 ЦК України, на яку і посилається позивач, передбачає, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Крім цього, в п. 1.3 Кредитного договору вказано, що цей договір (Кредитний договір) є договором приєднання до Правил обслуговування клієнтів в ПАТ «Мегабанк». Позивач згідний з даним пунктом договору та не просить визнати його недійсним. Що свідчить про те, що він визнає, що даний Кредитний договір є договором приєднання. Таким чином, доводи позивача не підтверджують недійсність даного пункту (п.5.4.) Кредитного договору. П. 6.1 Кредитного договору передбачено, що за несвоєчасне погашення ануїтетних платежів Кредитодавець має право нараховувати та стягувати з позичальника пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочки платежу від несвоєчасно сплаченої суми, а п. 6.2 Кредитного договору передбачає випадки сплати позичальником штрафу за невиконання прийнятих на себе зобов`язань. Тобто, позивач стверджує, що Кредитним договором передбачено подвійну відповідальність за одне і теж порушення. Так, судом встановлено, що відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина другастатті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Кредитним договором передбачені різні види неустойки за різні види порушень його умов, так п.6.1 Договору передбачена неустойка у вигляді пені у розмірі подвійної ставки НБУ за кожен день прострочення за несвоєчасне погашення ануїтетних платежів, у разі їх прострочення терміном до 90 календарних днів, тоді як п. 6.3 Договору передбачений штраф в розмірі 45% від суми кредиту за порушення строків сплати ануїтетних платежів у разі їх прострочення терміном понад 90 календарних днів. Згідно з п. 4.4 Договору у разі порушення строків сплати ануїтетних платежів та комісійної винагороди понад 90 календарних днів. Кредитодавець обліковує заборгованість за кредитом в повному обсязі на відповідному рахунку простроченої заборгованості. При цьому правовідносини сторін за цим договором не втрачають своєї чинності та діють протягом строку дії Договору. З цього моменту кредитодавець припиняє нарахування щомісячної комісійної винагороди, процентна ставка за кредитом встановлюється в розмірі, встановленому в п. 2.11 цього Договору, а за невиконання прийнятих на себе зобов`язань щодо сплати ануїтетних платежів та комісійних винагород Позичальник сплачує штраф у розмірі, передбаченому п. 6.3 цього Договору. Таким чином, у випадку прострочення сплати ануїтетних платежів строком до 90 днів застосовується пеня, а у випадку прострочення сплати ануїтетних платежів строком понад 90 днів застосовується штраф, що спростовує доводи позивача про одночасне застосування штрафу та пені. Отже, доводи позивача про недійсність п. 6.2; 6.3 Кредитного договору безпідставні. Ще позивач стверджує про недійсність п. 3.2.1; 7.1 Кредитного договору, оскільки він суперечить ст. 252 ЦК України. П. 3.2.1 Кредитного договору передбачає, що позичальник зобов`язується повернути одержаний кредит у повному обсязі до 16.00 год 28.01.2020р. В п. 7.1 Кредитного договору зазначено, що договір набирає чинності з моменту підписання сторонами та діє до 28 січня 2023р., але в будь-якому випадку до виконання сторонами прийнятих на себе зобов`язань, а п. 2.2 Кредитного договору встановлено, що кредит надається на строк з 29 січня 2018р. по 28 січня 2020р. Доводи позивача про те, що строк дії договору не відповідає нормам цивільного законодавства, а саме вимогам ст.252 ЦК України, спростовується змістом ч. 1 ст. 631 ЦК України, яка передбачає, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Строк дії договору і строк (термін) виконання зобов`язання не є тотожними, а встановлення строку договору «до моменту виконання сторонами в повному обсязі взятих на себе зобов`язань» не суперечить чинному законодавству України. Відтак, підстав для визнання недійсним п.7.1 Кредитного договору немає. Окрім вищевказаного, судом встановлено, що при укладенні оспорюваного договору ПАТ «Мегабанк» в повному обсязі виконані вимоги ЗУ «Про споживче кредитування», про що свідчить, зокрема, додаток №1 до кредитного договору, в якому викладено графік платежів та обчислення загальної вартості кредиту та реальної процентної ставки за договором про споживчий кредит, у тому числі погашення суми кредиту, процентів за користування кредитом та комісійної винагороди за обслуговування кредитної заборгованості. Також суд бере до уваги те, що підписанням Кредитного договору позивач погодився з умовами даного правочину і взяв на себе зобов`язання щодо його виконання. В день підписання договору ним було отримано. передбачену даним договором суму кредиту, а також роз`яснено, що протягом 14 днів з дня отримання кредиту він вправі відмовитись від даної послуги, повернувши отримані в кредит кошти. Протягом 14 календарних днів із заявою про відмову від договору про споживчий кредит до АТ «Мегабанк» позивач не звертався. Позивачем, відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України, не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частини третьої статті 509 ЦК України); чи що умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; чи що умови договору завдають шкоди споживачеві, що є його обов`язком відповідно до засад змагальності процесу за статтею 10 ЦПК України. Таким чином, суд дійшов висновку, що посилання та твердження позивача на нечесну підприємницьку практику та несправедливі умови Кредитного договору не знайшли свого підтвердження, оспорюваний договір відповідає вимогам закону, а тому правових підстав для його визнання недійсним, що передбачені ст. ст. 203 та 215 ЦК України, а саме, невідповідності його вимогам Зу «Про захист прав споживачів», немає. Позивачу у письмовій формі була надана вся інформація про умови кредитування, а отримання банком плати за обслуговування кредиту не суперечить приписам ЗУ «Про споживче кредитування». Отже, судом встановлено, що позичальник був проінформований про всі істотні умови договору, спосіб та терміни погашення кредиту, його сукупну вартість, розмір та терміни сплати процентів та інших платежів, які банк мав право встановлювати, з видами відповідальності за неналежне виконання умов договору. Крім вищевказаного, судом також встановлено, що позивач вже звертався до суду із позовом про визнання недійсним даного Кредитного договору в цілому. Так, рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 06.12.2019 року у справі № 459/663/19 у задоволенні позову [PERSON] до АТ «Мегабанк» про визнання недійсним кредитного договору відмовлено. Постановою Львівського апеляційного суду від 19.10.2020 року у цій же справі апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, а рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 06.12.2019 року залишено без змін. Вказане судове рішення набрало законної сили (а. с. 83-91). Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] до АТ «Мегабанк» про визнання недійсними окремих пунктів кредитного договору є необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed