Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-16 00:00:00

30.06.2015 року позивач звернувся з позовною заявою до [PERSON] про стягнення з відповідача грошових коштів за договором позики, посвідченим 26.12.2013 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 2093, з урахуванням індексу інфляції в розмірі 153\~736 грн., 3 % річних за прострочення погашення грошового зобовязання в розмірі 3759,60 грн. та відсотків за користування грошовими коштами, які станом на 01.07.2015 року складають 20120,29 грн., а також витрати по сплаті судового збору. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 26.12.2013 року між сторонами був укладений договір позики, посвідчений 26.12.2013 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 2093, за умовами якого позивач передав [PERSON] грошові кошти в сумі 88000 грн., які відповідач отримала та розпорядилася на власний розсуд. При цьому вона зобовязалася повернути позивачу всю суму боргу в повному обсязі в строк до 26.01.2014 року. Але до теперішнього часу відповідач не повернула отримані грошові кошти. З моменту спливу строку виконання зобовязання позивач неодноразово звертався до [PERSON] з вимогами про повернення суми боргу, постійно телефонував їй, однак остання вводила його в оману, посилалась на відсутність заробітків, постійно просила почекати ще. Таким чином, на думку позивача, відповідач відмовляється категорично повертати суму боргу в добровільному порядку, що змусило його звернутися до суду з позовом про примусове стягнення суми боргу. Враховуючи положення ч.2 ст.625 ЦК України, позивач вважає, що за період з 01.02.2014 року по 01.06.2015 року загальний індекс інфляції становить 174,7 %, тому стягненню з відповідача підлягає сума боргу з урахуванням індексу інфляції розміром 153736 грн., тобто 88000 грн. х 1,747 = 153736 грн. 88000 грн. = 65736 грн., а також 3 % річних, які нараховуються на всю суму боргу, а саме 88000 грн. х 3 % річних = 2640 грн. : 365 днів 7,23 грн. в день. Оскільки з 27.01.2014 року до 01.07.2015 року сплило 520 днів розмір 3 % річних становить 3759,60 грн. Крім того, з урахуванням положень ч.1 ст.1048 ЦК України позивач вважає, що йому, як позикодавцю, належить право на одержання від позичальника [PERSON] процентів від суми позики. Оскільки договором не встановлений розмір процентів, на думку позивача, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України, що станом на 01.07.2015 року становить 20120,29 грн., які підлягають стягненню з відповідача. В судовому засіданні представник позивача [PERSON], що діє на підставі довіреності, позовні вимоги підтримав, посилаючись на викладені обставини, просив задовольнити позов в повному обсязі. Позивач подав до суду пояснення, в яких підтримав заявлені позовні вимоги, просив їх задовольнити в повному обсязі. Вказав, що дійсно між ним та [PERSON] 26.12.2013 року був укладений договір позики, який посвідчений нотаріально. Відповідач отримала зазначені у договорі грошові кошти в день його підписання, про що зазначено у п.п. 3.1, 3.2 Договору. За умовами даного договору позики (п.5.4) позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві грошей готівкою, про що позикодавцем буде видано позичальнику власноручну розписку про одержання грошей. Без цієї розписки борг вважається таким, що не повернутий. Як зазначає позивач, [PERSON] в рахунок виконання взятих на себе грошових зобов'язань не передавала йому особисто гроші готівкою і, відповідно, ним не видавалися розписки про їх отримання, що свідчить про неповернення йому позичених коштів з боку відповідача. Більш того, оригінал договору позики знаходиться у позивача, що також свідчить про невиконання умов договору позики. Посилання відповідача про передачу йому грошових коштів через якихось свідків чи поштовим переказом, на думку позивача, є безпідставними та з урахуванням правил, встановлених ст.ст.10, 60 ЦПК України, не можуть бути належними і допустимими доказами, які б свідчили про повернення нею грошових коштів. На думку позивача, у випадку відсутності зазначення в договорі розміру процентів, цивільно-правова відповідальність за порушення грошового зобовязання настає на підставі вимог закону, зокрема ст.625 ЦК України, яка передбачає нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 % річних, що входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, незалежно від вини боржника. Обставини, які б свідчили про невиконання відповідачем грошового зобовязання через прострочення кредитора, а також внесення ним у відповідності до ст.537 ЦК України та п.5.5 Договору позики належних до сплати кредиторові коштів на депозит нотаріуса, що звільняє її від відповідальності, передбаченої ст.625 ЦК України, відсутні. Розрахунок суми боргу з урахуванням індексу інфляції позивачем здійснено, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць прострочення, в середньому на місяць шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу, а 3 % річних за кожен день прострочення за формулою: сума боргу х 3 % / 365 (кількість днів у році) х кількість днів прострочення, що ґрунтується на нормах чинного законодавства України. Крім того, позивач вважає, що у відповідності до ч.1 ст.1048 ЦК України йому належить право на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою). Вказує, що винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів суми, що надається в позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. На думку позивача, ч.1 ст.1048 ЦК України установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором. Випадки, коли договір позики вважається безоплатним, зазначені в ч.2 ст.1048 ЦК України, що є імперативним правилом безоплатності договорів позики і не може бути змінене за погодженням сторін. Враховуючи, що договором позики, укладеним між сторонами 26.12.2013 року, не встановлено розмір процентів за користування позикою, розрахунок суми процентів у відповідності до ч.1 ст.1048 ЦК України позивачем здійснено з урахуванням облікової ставки Національного банку України, отриманий з офіційного сайту НБУ. Відповідач в судовому засіданні визнала позов частково. Не заперечувала, що 26.12.2013 року отримала у позивача грошові кошти в сумі 88000 грн. в позику на підставі договору позики, посвідченого 26.12.2013 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 2093, але повернути суми в передбачений договором строк не змогла з обєктивних причин. Заперечувала твердження позивача про те, що вона категорично відмовляється повертати суму боргу в добровільному порядку. Вказала, що постійно спілкувалася з позивачем по скапу, оскільки весь час перебувала в Росії, по мірі можливості висилала йому грошові кошти в рахунок погашення заборгованості поштовими переказами та передавала через знайомих. Просила зарахувати в рахунок стягнення заборгованості передані таким чином [PERSON] грошові кошти: 450 доларів США у вересні 2014 року, 100 доларів США в лютому 2015 року, 100 доларів США в березні 2015 року, 100 доларів США в квітні (або травні) 2015 року, 250 доларів США в липні 2015 року. Завірила суд, що ніколи не відмовлялася і не відмовляється від боргу, зобовязалася погасити всю суму заборгованості в найкоротші строки. Визнавши позовні вимоги про стягнення штрафних санкцій, передбачених ст.625 ЦК України, тобто нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 % річних за порушення грошового зобовязання за договором позики від 26.12.2013 року увизначеному позивачем розмірі, відповідач заперечувала проти стягнення відсотків за користування грошовими коштами за цим договором, посилаючись на те, що п.1.2 даного договору позики передбачає надання позики на безпроцентній основі, що унеможливлює нарахування процентів за користування позикою. В судовому засіданні відповідач заявила усне клопотання про скасування заходів забезпечення позову в частині накладення арешту на квартиру [ADDRESS], посилаючись на те, що власниками квартири, крім неї, являються ще два члени сімї відповідача. Вказала, що має намір за погодженням з іншими співвласниками продати дану квартиру, щоб погасити заборгованість перед [PERSON], а також виїхати за межі України на заробітки, якщо не хватить суми для погашення заборгованості. Крім того, зазначені заходи забезпечення позову позбавляють інших власників квартири належним чином користуватися та володіти нею. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, а клопотання відповідача про скасування заходів забезпечення позову задоволенню не підлягають з наступних підстав. Судом встановлено, що 26 грудня 2013 року між сторонами укладено Договір позики, посвідчений 26.12.2013 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 2093, за умовами якого позивач передає у власність відповідача грошові кошти в розмірі 88000 грн., а відповідач зобовязується повернути позику не пізніше 26 січня 2014 року. Відповідно до п.1.2 Договору позика за цим договором надається на безпроцентній основі, в звязку з чим проценти за користування позикою не встановлюються. Позикодавець передає позику позичальникові в день підписання сторонами договору. Факт передачі грошових коштів готівкою підтверджується фактом укладання цього договору (п.п.3.1,3.2). Позичальник використовує отриману позику на власний розсуд (п.1.3 договору). При цьому сторони домовилися, що повернення позики має здійснюватися готівкою в м. Харкові. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві грошей готівкою, про що позикодавцем буде видано позичальнику власноручну розписку про одержання грошей. Без цієї розписки борг вважається таким, що не повернутий. У разі відмови прийняти гроші позичальник має право внести суму в депозит нотаріуса (п.п.5.1-5.5). Відповідно до вимог п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обовязків є договори та інші правочини. Цивільні обовязки згідно з вимогами ч.1 ст.14 ЦК України виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Ст.626 ЦК України встановлює, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Положеннями ст.ст.638,639 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Якщо сторони домовилися укласти договір в певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Договір є обовязковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). Зміна або розірвання договору відповідно до ст.651 ЦК України допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. При цьому, згідно ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Отже, позивач виконав свої зобов'язання щодо надання грошових коштів відповідачу у розмірі і на умовах, встановлених договором позики, чого не заперечував відповідач у судовому засіданні. Проте відповідач порушила умови Договору позики від 26.12.2013 року, оскільки не повернула позичені гроші у встановлені договором строк і порядок повернення, в звязку з чим утворилася заборгованість. Сторони підтвердили в судовому засіданні, що відповідач не передавала позивачу особисто грошові кошти в рахунок виконання взятих на себе грошових зобов'язань готівкою у відповідності до умов договору, а відповідно позивачем не видавалися розписки про їх отримання. Крім того, відповідач не вносила грошові кошти у депозит нотаріуса в передбачених договором випадках. Надані відповідачем в судовому засіданні касові чеки про переказ на імя позивача грошових коштів, як підтвердження факту виконання нею грошових зобовязань за договором позики, судом не приймаються до уваги, оскільки не містять інформацію про виконання грошового зобовязання у порядку, передбаченому Договором позики від 26.12.2013 року. Згідно з вимогами ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З огляду на викладене, відповідач не надала до суду у передбаченому ст.ст.60,61 ЦПК України порядку належних та допустимих доказів, які б свідчили про повернення нею грошових коштів, а отже зазначені обставини свідчать про правомірність застосування до виниклих правовідносин положень ст. 625 ЦК України. Ст.625 ЦК України встановлює відповідальність за порушення грошового зобов'язання, ч.1 якої визначає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Ч.2 ст.625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом ч.2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов'язання є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника (постанови ВСУ від 06.06.2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24.10.2011 р. у справі № 6-38цс11). Відповідач в судовому засіданні визнала повністю позовні вимоги про стягнення штрафних санкцій, передбачених ст.625 ЦК України, тобто нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 % річних за порушення грошового зобовязання за договором позики від 26.12.2013 року увизначеному позивачем розмірі. Згідно ч.1 ст.61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами у справі, не підлягають доказуванню. Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача боргу за договором позики від 26.12.2013 року з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних за прострочення погашення грошового зобовязання за цим договором, оскільки докази свідчать про те, що відповідач через неналежне виконання умов Договору позики має заборгованість, яка до теперішнього часу не погашена. Позивач правомірно предявив їй обґрунтовану вимогу відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства України. Що стосується позовних вимог щодо стягнення з відповідача відсотків за користування грошовими коштами за Договором позики від 26.12.2013 року, які, на думку позивача, станом на 01.07.2015 року складають 20120 грн. 29 коп., задоволенню не підлягають з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Отже, у ч.1 ст.1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором. Указане правило спрямоване на захист інтересів позикодавця у разі, якщо договором позики розмір процентів не визначений. Випадки, коли договір позики вважається безоплатним, зазначені в ч.2 ст.1048 ЦК України. Визначене вказаною нормою правило про безоплатність договорів позики є імперативним і не може бути змінене за погодженням сторін. Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом. Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 року у справі № 6-36цс14. Відповідно до п.1.2 Договору позики від 26.12.2013 року, укладеного між сторонами, що посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 2093, позика за цим договором надається на безпроцентній основі, в звязку з чим проценти за користування позикою не встановлюються. Отже, позикодавець в даному випадку не має права на одержання від позичальника процентів від суми позики у відповідності до положень ч.1 ст.1048 ЦК України, оскільки Договором позики від 26.12.2013 року за домовленістю між сторонами встановлено, що позика надається на безпроцентній основі, в звязку з чим проценти за користування позикою не встановлюються, що свідчить про його безоплатність. Клопотання відповідача про скасування заходів забезпечення позову не підлягає задоволенню, оскільки при прийнятті рішення суд прийшов до висновку про часткове задоволення позову, з метою забезпечення якого було накладено арешт на квартиру [ADDRESS], що належить відповідачу. За змістом ст.154 ЦПК України з метою недопущення зловживань з боку відповідача, попередньо встановлений судом спосіб забезпечення позову скасовується лише з моменту внесення всієї необхідної суми коштів на депозитний рахунок суду. Крім того, як зазначається в п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9, заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Зважаючи на це, суд при задоволенні позову не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінилися обставини, що зумовили його застосування. Враховуючи, що понесені позивачем судові витрати у справі документально підтверджені, у відповідності до вимог ст.88 ЦПК України вони підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial