Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-01 00:00:00

30.08.2018 року представник позивача звернувся до суду з позовом, у якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 05.10.2018 року, просить стягнути з [PERSON] , [INFO] р.н. , паспорт серія [NUMBER] у користь [PERSON] кошти у сумі 1000 доларів США. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 13.04.2018 року між позивачем та відповідачем було укладено попередній договір, згідно якого сторонами було домовлено про укладення до 15.05.2018 року договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] та його нотаріального посвідчення. В якості авансу за даним договором позивач передала відповідачу кошти у сумі 1000 доларів США. Станом на 20.08.2018 р. між сторонами не було укладено договору купівлі продажу вказаної квартири, дана квартира відсутня в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно. Оскільки основний договір купівлі-продажу квартири у визначений строк укладено не було, позивач звернулась із вимогою до відповідача, щодо повернення сплачених нею коштів (авансу). Однак, рекомендований лист адресований відповідачу повернувся за закінченням строку зберігання. У телефонному режимі відповідач відмовився повертати кошти. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, з підстав вказаних у позовній заяві. Зазначив, що договір припинений, оскільки закінчився строк його виконання. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечила, пояснила, що позивач ухилялася від укладення договору. Оскільки договір не визнано нікчемним підстави для повернення авансу відсутні. Ухвалою судді Червоноградського міського суду Львівської області від 12.09.2018 року відкрито провадження у справі. Ухвалою судді Червоноградського міського суду Львівської області від 12.09.2018 року задоволено частково заяву про забезпечення позову. 16.10.2018 року підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду. Заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши докази по справі, суд прийшов до наступного висновку. 13.04.2018 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) укладено договір, який підписаний останніми. Сторони домовились, що продавець продає покупцеві квартиру за адресою: [ADDRESS] . Згідно п.п. 3, 11 вказаного договору, нотаріальне посвідчення договору купівлі -продажу повинно відбутись до 15.05.2018 року. У підтвердження укладення договору купівлі-продажу об'єкту продажу та з метою забезпечення його виконання покупець передає продавцю грошові кошти у розмірі 1000 доларів США. 18.05.2018 року представник позивача надіслав відповідачу претензію про повернення суми коштів (авансу) згідно попереднього договору від 13.04.2018 року, яка згідно копії рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення повернулася за закінчення строку зберігання. Згідно довідки про склад сім'ї №9372 від 23.05.2018 року, [PERSON] є власником квартири за адресою: [ADDRESS] . Згідно п.4 ст.203 ЦК України, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, а відповідно до п. 1 ст. 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. В силу ч. 1 ст. 209 ЦК України, правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Статтею 570 ЦК України передбачено, що завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Як зазначено у ч. 1 ст.628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Договір про наміри (протокол про наміри тощо), якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором. Згідно з ст. 657 ЦК України, Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. У спірному договорі визначено істотні умови основного договору: об'єкт нерухомості, що має бути відчуженим; ціна основного договору сума коштів, за яку має бути продана квартира; валюта виконання грошового зобов'язання; строк укладення основного договору до 15.05.2018 року; умови забезпечення виконання цього договору та відповідальність за його невиконання, а також зобов'язання сторін укласти в обумовлений строк основний договір на умовах, встановлених цим договором. Виходячи зі змісту ст. 635 ЦК України та змісту спірного договору, суд вважає, що між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір, який за його змістом є попереднім договором. В порушення вимог ч. 1 ст. 635 ЦК сторони не дотримали нотаріальної форми посвідчення договору, встановленої ст. 657 цього Кодексу для основного договору. Однак на його виконання позивачем були сплачені грошові кошти. Згідно зі ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Згідно зі ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Як розяснив Пленум Верховного Суду України в своїй постанові від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (ч.2 п.5) вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину. Оскільки жодна із сторін договору не зверталася до суду із позовом про визнання згаданого договору нікчемним та такий договір не є визнаний нікчемним, тому відсутні підстави для застосування реституції, тобто повернути все одержане за договором, отже у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed