Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-14 00:00:00

\~ \~ \~ \~30 серпня 2017 року [PERSON] (далі - позивач) звернулась до суду із позовною заявою до [PERSON] (далі - відповідач) про визнання права спільної сумісної власності на житловий будинок, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Служба у справах дітей Шаргородської районної державної адміністрації Вінницької області (далі третя особа). \~ \~ \~ \~В обґрунтування позову зазначила, що вона перебувала у шлюбі із відповідачем із 05 липня 1997 року по 22 вересня 2015 року. Сторони спільно прожили 18 років і за час спільного проживання у них народилось двоє дітей: син [PERSON], [INFO] та донька [PERSON], [INFO]. \~ \~ \~ \~За період спільного проживання помер батько відповідача [PERSON]. Після його смерті залишилось спадкове майна, зокрема, житловий будинок, розташований за адресою: Вінницька область, Шаргородський район, с. Пеньківка, вул. Островського, 22. \~ \~ \~ \~На кошти батьків позивача у Шаргородській державній нотаріальній конторі відповідач оформив свої спадкові права на вказаний вище житловий будинок. Іншим спадкоємцем вказаного будинку був брат відповідача [PERSON], однак від своєї частини спадкового майна він відмовився на користь відповідача, за що отримав від батьків позивача значну грошову суму. \~ \~ \~ \~Вважаючи, що будинок був оформлений сторонами за їх спільні кошти, вони вели спільне господарство, мали спільні права та обов?язки, спільно дбали про матеріальне забезпечення будинку, проводили газову мережу, позивач просить визнати за нею та за відповідачем право спільної сумісної власності на житловий будинок, розташований в с. Пеньківка Шаргородського району Вінницької області, вул. Островського, 22. \~ \~ \~ \~В судовому засіданні позивач та її представник [PERSON] позовну заяву підтримали в повному обсязі, просили її задовольнити із підстав, викладених у ній. \~ \~ \~ \~Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позовної заяви заперечував. Підтримав відзив, поданий 05 березня 2018 року відповідачем. Зокрема суду пояснив, що спірний будинок є приватною власністю відповідача, так як отриманий ним у спадщину після смерті його батька. Позивачем жодним належним та допустимим доказом не доведено поліпшення житлового будинку, що у свою чергу давало б їй право на визнання спірного житлового будинку об?єктом спільної сумісної власності. Окрім того, позивачем не доведено обставини, на яку вона посилається, а саме того, що її батьки нібито надали кошти брату відповідача [PERSON], що у свою чергу призвело до відмови останнього від своєї частини у спадщину померлого батька на користь відповідача. Відтак, просив у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі та стягнути із позивача на користь відповідача понесені ними процесуальні витрати. \~ \~ \~ \~Представник третьої особи в судове засідання не з?явилась, причин неявки суду не повідомила. При цьому, 20 березня 2018 року на адресу суду надійшов висновок Служби у справах дітей Шаргородської РДА, який за своїм змістом не відповідає предмету спору (а.с. 170, 171). \~ \~ \~ \~Допитана в судовому засіданні як свідок [PERSON], яка є матір?ю позивача суду пояснила, що за час спільного проживання сторін вона разом із своїм чоловіком, сином [PERSON] допомагали [PERSON] та [PERSON] як матеріально так і по господарству. Зокрема, [PERSON] разом із відповідачем будували сарай, проводили ремонт спірного будинку, виконували інші роботи з благоустрою будинку. Після смерті батька відповідача [PERSON] разом зі своєю родиною зібрали кошти в сумі 1500 доларів, які надали брату відповідача [PERSON], за його відмову від частини спадщини батька, тобто від 1/2 житлового будинку, який згодом успадкував відповідач. Чи передавались кошти [PERSON] свідок не бачила, їй це відомо зі слів її доньки. \~ \~ \~ \~Аналогічні за своїм змістом покази надали [PERSON] та [PERSON] \~ \~ \~ \~Заслухавши доводи позивача та її представника, заперечення представника відповідача, показання свідків, повно та всебічно з?ясувавши усі обставини справи, об?єктивно оцінивши усі письмові докази, суд доходить висновку про безпідставність заявлених позивачем вимог, виходячи із такого. \~ \~ \~ \~[PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 05 липня 1997 року до 22 вересня 2015 року, що підтверджується копією рішення суду про розірвання шлюбу у справі № 152/622/15-ц (а.с. 13, 14). \~ \~ \~ \~За час спільного проживання у сторін народилось двоє дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії І-АМ № 043211 та 029020 відповідно (а.с. 11, 12). \~ \~ \~ \~09 грудня 1997 року [PERSON] отримав у спадщину житловий будинок, розташований в с. Пеньківка Шаргородського району Вінницької області в порядку спадкування за законом після смерті свого батька [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 09 грудня 1997 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1457 (а.с. 17). \~ \~ \~ \~Відповідно до ч. 3\~ст. 368 ЦК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно\~ч. 2 ст. 372 ЦК України\~у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Відповідно до\~ст. 60 СК України\~майно, набуте подружжям\~за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. За приписами ч. 1\~ст. 62 СК України\~передбачено, що якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об?єктом права спільної сумісної власності подружжя. У справі № 6-1447цс17 Верховний суд України прийняв правовий висновок: «Відповідно до частини першої статті 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об?єктом права спільної сумісної власності подружжя». Аналіз положень статей\~57\~та\~62 СК України\~дає підстави для висновку про те, що\~стаття 57 цього Кодексу\~визначає правила віднесення майна до об?єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як\~стаття 62 цього Кодексу\~встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об?єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об?єктами спільної сумісної власності подружжя. Для застосування передбачених\~статтею 62 СК України\~правил збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об?єкта, його якісних характеристик. Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з?ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об?єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об?єкта. Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю. \~ \~ \~ \~Позивач у своїй позовній заяві посилається на те, що безпосередньо нею самою та членами її сім?ї, зокрема матір?ю, батьком, братом та сестрою вкладались значні кошти в поліпшення умов будинку, проводилось газопостачання, ремонтні роботі, будівництво господарських будівель та інше. Зокрема, позивачем надано копію договору на виконання будівельних робіт по газифікації № 66 від 05 грудня 2005 року (а.с. 19, 20). Проаналізувавши вказаний договір, суд доходить висновку, що він не є належним доказом, який би підтверджував її затрати на поліпшення умов будинку, оскільки, по-перше, договір укладено між обслуговуючим кооперативом «Пеньківка-Газ» та [PERSON], тобто відповідачем, по-друге, договір не містить реквізитів та підпису замовника, тобто є неукладеним. Окрім того, в судовому засіданні судом досліджено електронний доказ, а саме, компакт-диск із записом телефонної розмови позивача із відповідачем. Розмова велась про надання [PERSON] брату [PERSON] [PERSON] певної суми коштів, яка послугувала в подальшому нібито підставою для відмови останнього від своєї частини спадкового майна на користь відповідача. Однак, судом достовірно не встановлено зміст розмови, та не встановлено підтвердження відповідачем достовірності посилань позивача про передачу коштів саме за відмову від спадщини. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Стаття 41 Конституції України\~гарантує кожному право володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року і відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За приписами\~ч.\~1,\~2\~ст.\~10\~ЦПК України\~суд при\~розгляді справи\~керується принципом\~верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до\~Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до\~ч.\~1-3\~ст.\~12\~ЦПК України\~цивільне судочинство\~здійснюється на\~засадах змагальності\~сторін. Учасники\~справи мають\~рівні права\~щодо здійснення\~всіх процесуальних\~прав та\~обовязків,\~передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 77 ЦПК України предметом доказування\~є обставини,\~що підтверджують\~заявлені вимоги\~чи заперечення\~або мають\~інше значення\~для розгляду\~справи і\~підлягають встановленню\~при ухваленні\~судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. За приписами ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до\~ч.\~1,\~2\~ст.\~89\~ЦПК України\~суд оцінює\~докази за\~своїм внутрішнім\~переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~обєктивному та\~безпосередньому дослідженні\~наявних у\~справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Згідно ч. 1, 2 ст. 90 ЦПК України показання свідка\~-\~це повідомлення\~про відомі\~йому обставини,\~які мають\~значення для\~справи.\~Не є\~доказом показання\~свідка,\~який не\~може назвати\~джерела своєї\~обізнаності щодо\~певної обставини. Якщо показання свідка ґрунтуються на повідомленнях інших осіб, то ці особи повинні бути також допитані. За відсутності можливості допитати особу, яка надала первинне повідомлення, показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджується іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами цього Кодексу. Аналізуючи зазначені вище положення процесуального закону, суд критично ставиться до показань свідків, оскільки вони є близькими родичами позивача, відтак заінтересовані в результаті розгляду справи. Окрім того, покази свідків про те, що їх спільними зусиллями зібрані кошти в сумі 1500 доларів, які передавались брату відповідача [PERSON] за його відмову від частини спадкового майна, тобто частини спірного будинку, є показаннями з чужих слів, відтак не можуть бути належним доказом у справі. Пунктом 2 Постанови пленуму Верховного суду України № 14 від 18 грудня 2009 року встановлено, що обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з?ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Суд вважає, що позивачем в судовому засідання належними та допустимими доказами на доведено її право на визнання будинку, розташованого в с. Пеньківка Шаргородського району Вінницької області, по вул. Островського, 22 спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON], відтак, у задоволенні позовної заяви слід відмовити в повному обсязі. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить із такого. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. За приписами\~п.\~1\~ч.\~2\~ст.\~133\~ЦПК України\~до витрат,\~повязаних з\~розглядом справи,\~належать витрати на професійну правничу допомогу. У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до\~п.\~2\~ч.\~2\~ст.\~141\~ЦПК України\~інші судові\~витрати,\~повязані з\~розглядом справи,\~покладаються у разі відмови в позові - на позивача. За приписами ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, повязані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до\~п.\~1\~ч.\~2\~ст.\~137\~ЦПК України\~за результатами\~розгляду справи\~витрати на\~правничу допомогу\~адвоката підлягають\~розподілу між\~сторонами разом\~із іншими\~судовими витратами.\~Для цілей\~розподілу судових\~витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Згідно з ч. 3 ст. 137 ЦПК України \~для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 138 ЦПК України витрати, повязані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їхніх представників, а також найманням житла, несуть сторони. Граничний розмір компенсації за судовим рішенням витрат\~сторін та їхніх представників, що повязані з явкою до суду, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Із матеріалів справи вбачається, що відповідачеві правова допомога надавалась адвокатом [PERSON], що підтверджується договором про надання юридичних (адвокатських) послуг та ордером (Т. І а.с. 177-179). Відповідно до квитанції від 20 березня 2018 року, відповідачем сплачено адвокату суму гонорару в розмірі 2000 грн за надані послуги (Т. І а.с. 185). Окрім того, відповідач поніс витрати на прибуття до суду в сумі 665,02 грн, що підтверджується квитками Укрзалізниці (Т.І а.с. 182-184). Відтак, у зв?язку з відмовою у задоволенні позову із позивача на користь відповідача слід стягнути понесені ним документально підтверджені процесуальні витрати в сумі 2665 (дві тисячі шістсот шістдесят п?ять) гривень 02 копійки. Тому,

Outcome: dismissed