Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-18 00:00:00

31 січня 2017 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому уточнивши зміст позовних вимог відповідно до заяви від 14 квітня 2017 року, просить встановити порядок користування квартирою № 36, що знаходиться в будинку № 186 по проспекту Миру в м. Чернігові, виділивши йому у користування житлову кімнату площею 12,7 кв.м. та вбудовану шафу площею 1,9 кв.м. У користування відповідачу позивач просить виділити житлову кімнату площею 17 кв.м. разом з балконом. Інші приміщення квартири: кухню площею 5,9 кв.м., санвузол площею 2,9 кв.м. та коридор площею 7,1 кв.м. залишити у спільному користуванні співвласників. Обґрунтовано позов тим, що позивач і відповідач є співвласниками квартири, згідно рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 30 червня 2015 року кожному належить по 1/2 частині. Проте, позивач та відповідач не можуть знайти домовленості щодо користування квартирою, а тому позивач звернувся до суду з позовом про встановлення порядку користування квартирою між співвласниками. Позивач та його представник у судовому засіданні позов підтримали та просили суд його задовольнити. Відповідач та її представник у судовому засіданні проти задоволення позову заперечували, посилаючись на те, що оскільки і позивачу, і відповідачу належить по 1/2 частині квартири, то кожному припадає по 14,85 кв.м. житлової площі, проте житлових приміщень у квартирі, які б відповідали вказаній площі немає. Також, балкон і вбудована шафа, які позивач просить виділити у користування сторін є приміщеннями загального користування та не можуть бути виділені у користування конкретному співвласнику. Крім того, відповідач вказала, що після придбання квартири, в ній було зроблено ремонт, в результаті якого знесено вбудовану шафу площею 1,9 кв.м., збільшено площу санвузла та перенесено вхідні двері до кімнати площею 12,7 кв.м., а пройом на місці попередніх дверей закладено цеглою. Також, відповідач зазначила, що у спірній квартирі зареєстрований син сторін [PERSON], який набув права користування квартирою, а також право на проживання у квартирі має і дочка сторін [PERSON], тобто, крім співвласників право на користування квартирою мають ще дві особи і при визначенні того порядку користування квартирою, що просить позивач, неможливо буде дотриматися норми житлової площі, що передбачена на одну особу. Крім того, відповідач вказала, що спірною квартирою користується лише позивач, при цьому він не надає їй та їх дітям доступу до квартири, не передає дубліката ключів від вхідних дверей, а тому не зрозумілі мотиви подачі ним даного позову. Також, відповідач зазначила, що вона зверталася із відповідною заявою до Житлово-комунального підприємства Чернігівської обласної корпорації агропромислового будівництва, внаслідок чого рахунки на оплату послуг за утримання будинку було розділено і вона добросовісно сплачує половину суми, нарахованої за утримання будинку, а тому доводи позивача не відповідають дійсності в частині того, що виключно ним оплачуються рахунки за надання комунальних послуг. У судовому засіданні 19.07.2017 відповідач [PERSON] заявила, що вона не згодна з запропонованим позивачем порядком користування квартирою, адже не бажає, щоб їй було виділено більшу кімнату площею 17 кв. м., оскільки це призведе до збільшення витрат на утримання її частки. Представник органу опіки та піклування у судовому засіданні просила при вирішенні справи врахувати інтереси дітей. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача, представника відповідача, представника органу опіки і піклування та дослідивши письмові докази у справі, суд прийшов до наступного висновку. У судовому засіданні встановлено, що заочним рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 17 лютого 2015 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Від даного шлюбу сторони мають двох дітей: [PERSON] та [PERSON]. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 30 червня 2015 року визнано право власності за [PERSON] на 1/2 частину квартири [ADDRESS]. Також, визнано право власності за [PERSON] на 1/2 частину квартири [ADDRESS] (а/с 27-29). Згідно довідки Житлово-комунального підприємства Чернігівської обласної корпорації агропромислового будівництва від 12 серпня 2015 року вбачається, що за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] та [PERSON] (а/с 51). У судовому засіданні позивач та відповідач зазначили, що квартирою № 36, що знаходиться в будинку № 186 по проспекту Миру в м. Чернігові вони не користуються, так як позивач проживає у [INFO], а відповідач з дітьми у м. Києві. Також, сторони стверджують, що вони не мають ключів до спірної квартири і нею не користуються. Згідно технічного паспорта за станом на 30.11.2010, спірна квартира складається з: кімнати площею 12,7 кв.м., кімнати площею 17,0 кв.м., кухні площею 5,9 кв.м., санвузла площею 2,9 кв.м., коридору площею 7,1 кв.м., вбудованої шафи площею 1,9 кв.м. та балкону площею 1,6 кв.м. Кімнати в квартирі є ізольованими (а/с 9-11). Проте, як стверджує відповідач, після придбання у 2010 році спірної квартири, в ній подружжям було зроблено ремонт, в результаті якого знесено вбудовану шафу площею 1,9 кв.м., збільшено площу санвузла та перенесено вхідні двері до кімнати площею 12,7 кв.м., а пройом на місці попередніх дверей закладено цеглою, а тому приміщення квартири не відповідають технічним характеристикам, що відображені в технічному паспорті за станом на 30.11.2010. У звязку із задоволенням клопотання представника відповідача, позивача було зобовязано надати технічний паспорт на квартиру станом на 2015 рік або станом на час розгляду справи, проте позивач технічний паспорт не надав, посилаючись на те, що у нього відсутній доступ до квартири, так як не має від неї ключів. За клопотанням відповідача [PERSON] судом було оголошено перерву у судовому засіданні для забезпечення надання відповідачем технічного паспорта на квартиру, оскільки вона оплатила вихід техніка КП «ЧМБТІ» для огляду квартири (а/с 82). Разом з тим, огляд квартири не проведений та технічний паспорт не виготовлений, оскільки, як стверджує відповідач, вона не має ключів від квартири, бо позивач змінив замки, а тому вона не змогла домовитися з ним та забезпечити вхід до квартири працівника КП «ЧМБТІ». Згідно положень ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 1 ст. 317 Цивільного кодексу України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1, 3, 4 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобовязує. Частиною 1 ст. 321 Цивільного кодексу України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч. 1, 2 ст. 355 Цивільного кодексу України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч. 1 ст. 356 Цивільного кодексу України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно ч. 1, 2, 3 ст. 358 Цивільного кодексу України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до ч. 1 ст. 383 Цивільного кодексу України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. У пункті 14 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 1995 року № 20 розяснено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщенням квартири, якщо про це заявлено позов. Із технічного паспорта на квартиру за станом на 30.11.2010 вбачається, що житлова площа в спірній квартирі становить 29,7 кв.м, тобто кожен із співвласників має право на користування житловою площею 14,85 кв.м. У судовому засіданні не зясовано та позивачем не спростовано доводи відповідача, що технічні характеристики допоміжних приміщень квартири були змінені після 30.11.2010, а саме відсутня вбудована шафа площею 1,9 кв.м., яку позивач просить виділити собі, змінилася площа санвузла та перенесені вхідні двері до житлової кімнати площею 12,7 кв.м. Судом тричі оголошувалися перерви у судовому засіданні для надання сторонами технічного паспорта на квартиру станом на даний час, проте технічний паспорт надано не було з тих підстав, що і позивач, і відповідач стверджують, що у них відсутній доступ до спірної квартири, так як вони у ній не проживають і ключів від неї не мають, а тому не можуть забезпечити вихід працівника КП «ЧМБТІ» для огляду квартири, не зважаючи на те, що [PERSON] замовила та оплатила їх послуги (а/с 82). Хоча квартира і складається із двох житлових кімнат площею 12,7 кв. м. та 17 кв.м., проте відповідач заперечує надання їй у користування більшої за розміром кімнати, адже вона має право на користування житловою площею 14,85 кв.м., а такого розміру кімнати у квартирі не має. Крім того, сторонами не доведено, що технічні характеристики квартири відповідають тим, що зазначені у технічному паспорті станом на 30.11.2010, враховуючи, що справа розглядається у 2017 році і сторони не заперечують, що після придбання квартири у 2010 році у ній було здійснено ремонт та перепланування, а тому підстав для задоволення позову шляхом виділення позивачу у користування житлової кімнати площею 12,7 кв.м. та вбудованої шафи площею 1,9 кв.м., а у користування відповідачу житлової кімнати площею 17 кв.м. разом з балконом, суд не знаходить. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed