Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-02 00:00:00

30 вересня 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа - Дніпропетровська міська біржа нерухомості про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності на нерухоме майно. В обґрунтування позову [PERSON] посилався на те, що 02 липня 1999 року між [PERSON] і ним, [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу, відповідно до якого [PERSON] продала, а він, [PERSON] купив 1/3 частину жилого будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: Дніпропетровська область, м. Новомосковськ, провулок Піщаний, 26, який розташований на земельній ділянці площею 425 кв.м. держфонду. Договір купівлі-продажу був укладений на Дніпропетровській міській біржі нерухомості та не був посвідчений нотаріально. Позивач зазначив в заяві, що у відповідності до ст. 15 Закону України «Про товарну біржі», угоди, зареєстрований на біржі не підлягають нотаріальному посвідченню. В той же час, у відповідності до законодавства України, договір купівлі-продажу нерухомого майна повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне за собою недійсність договору. В той же час сторони за договором купівлі продажу виконали всі умови договору та договір купівлі-продажу може бути визнаний дійсним. В звязку з наведеним, в позовній заяві [PERSON] просив суд: -визнати дійсним договір купівлі-продажу 1/3 частини жилого будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: Дніпропетровська область, м. Новомосковськ, провулок Піщаний, 26, який укладений 02 липня 1999 року між ним та [PERSON]; -визнати за ним право власності на 1/3 частини жилого будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: Дніпропетровська область, м. Новомосковськ, провулок Піщаний, 26. Ухвалою суду від 24 травня 2016 року до участі у справі в якості правонаступника відповідача [PERSON], померлої 09 грудня 2002 року була залучена [PERSON]. В судове засідання позивач [PERSON] не зявився, в своїй заяві просив суд розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач [PERSON], будучи допитаною 29 серпня 2016 року Талицьким районним судом Свердловської області, Російська Федерація, позов не визнала, зазначила, що її мати [PERSON] проживала в [INFO], Російська Федерація на протязі семи років, а у 2002 року померла, у 1999 році її мати не була на території України. Суд, дослідивши надані позивачем докази, приходить до наступного. Судом встановлено, що у відповідності до Свідоцтва про право на спадщину за законом від 02 липня 1998 року, виданого Новомосковсько державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області, [PERSON] була власником 1/3 частини 1/3 частини жилого будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: Дніпропетровська область, м. Новомосковськ, провулок Піщаний, 26. 02 липня 1999 року між [PERSON] і [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу, відповідно до якого [PERSON] продала, а [PERSON] купив 1/3 частину жилого будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: Дніпропетровська область, м. Новомосковськ, провулок Піщаний, 26, який розташований на земельній ділянці площею 425 кв.м. держфонду. Встановлено, що договір купівлі-продажу був укладений на Дніпропетровській міській біржі нерухомості та не був посвідчений нотаріально. Судом встановлено, що [PERSON] померла 09 грудня 2002 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть. Згідно до спадкової справи, заведеної нотаріусом нотаріального округу: міста Талиця і Талицького району Свердловської області [PERSON], з заявою про прийняття спадщини після [PERSON], померлої 09 грудня 2002 року до нотаріальної контори звернулася дочка спадкодавця [PERSON], дочка спадкодавця [PERSON] звернулася з заявою про відмову від прийняття спадщини на користь [PERSON]. Оскільки договір купівлі-продажу нерухомого майна був укладений у 1999 році, до правовідносин суд застосовує норми Цивільного кодексу України в редакції 1963 року, який діяв на зазначений період часу. У відповідності до ст. 224 ЦК України (в редакції 1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобовязується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобовязується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно до вимог ст. 227 ЦК України (в редакції 1963 року), договір купівлі-продажу жилого будинку (квартири) повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу) На підставі ч.1 ст. 47 ЦК України (в редакції 1963 року), нотаріальне посвідчення угод обовязкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. В той же час, у відповідності до ч.2 ст. 47 ЦК України (в редакції 1963 року), якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Як зазначалося вище, відповідач [PERSON] заперечувала той факт, що її мати [PERSON] не укладала договір купівлі-продажу, та не була на терпи торії України. У відповідності до ст.ст. 10,60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. В той же час, відповідач [PERSON] не надала суду жодного доказу на підтвердження наданих нею заперечень. Судом встановлено, що сторони договору домовилися щодо усіх істотних умов договорів, що підтверджується письмовими доказами, фактично, виконали повністю умови договору: [PERSON] оплатив вартість нерухомого майна частини жилого будинку, прийняв зазначене майно у власність, [PERSON] в свою чергу, отримала оплату вартості обєкту нерухомості, передала майно покупцю [PERSON], тому, суд вважає можливим визнати договір купівлі-продажу дійсним.

Outcome: approved