Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-18 00:00:00

31.05.2019 року [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до Білозерського відділення поліції Головного управління Національної поліції в Херсонській області про відшкодування майнової та моральної шкоди завданої незаконною бездіяльністю Білозерського відділення поліції Головного управління Національної поліції в Херсонській області. Ухвалою судді від 05.06.2019 року зазначену позовну заяву залишено без руху. 07.08.2019 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] у новій редакції. Позовні вимоги обґрунтовані наступним. 04 вересня 2016 року слідчий Білозерського відділення поліції Головного управління Національної поліції в Херсонській областіГорін Д.А. у кримінальному провадженні №12016040650002275 здійснив огляд та тимчасове затримання належного позивачу транспортного засобу Geely MR7151 номерний знак [NUMBER] , про що складений акт огляду та тимчасового затримання транспортного засобу від 04.09.2016 року. 22.05.2017 року позивач звернувся до Дніпропетровської місцевій прокуратури № 2 Дніпропетровської області із заявою з проханням здійснити перевірку законності порушення відносно нього кримінального провадження за № 12016040650002275 від 31.05.2016 року за ознаками, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, та обмеження його у праві власності на транспортний засіб та отримав відповідь, із якої вбачається, що в ході перевірки встановлено, що автомобіль зареєстровано за позивачем, згідно технічного паспорту, у зв`язку з чим слідчому надано вказівку у кримінальному провадженні щодо зняття автомобіля з бази розшуку. 07.07.2017 року позивач звернувся з заявами до начальника Соборного відділення Дніпропетровського відділу поліції ГУ НП в Дніпропетровській області та начальника Білозерського відділення поліції Головного управління Національної поліції в Херсонській області вчинити певні дії щодо повернення належного позивача транспортного засобу. Також 07.09.2017 року позивач звернувся до Дніпропетровської місцевій прокуратури № 2 Дніпропетровської області з заявою, у якій просив вчинити певні дії щодо повернення належного позивачу затриманого транспортного засобу. Прокурор листом повідомив позивача, що арешт на належний позивачу автомобіль не накладався, до Соборного ВП ГУНП в Дніпропетровській області не вилучався та не доставлявся. Рекомендовано позивачу звернутись до відповідного відділу поліції яким вилучено автомобіль. Після чого Громадська організація «Правозахисник Миколаївської області» звернулась в інтересах позивача до Білозерського ВП ГУНП в Херсонській області з проханням вчинити певні дії щодо повернення належного [PERSON] транспортного засобу, але станом на 20.03.2018 року відповідач не надав відповіді. Після чого громадська організація звернулась в інтересах позивача до Миколаївського окружного адміністративного суду. Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 14 травня 2018 року бездіяльність відповідача Білозерського ВП ГУНП в Херсонській області визнана протиправною та зобов`язано розглянути звернення громадської організації від 04.12.2017 року щодо повернення належного [PERSON] транспортного засобу Geely MR7151 номерний знак [NUMBER] . Проте станом на 10.07.2018 року рішення суду не виконане, транспортний засіб належний позивачу не повернуто. В зв`язку з чим позивач звернувся до суду із даним позовом. Враховуючи той факт, що позивач більше двох років позбавлений можливостей реалізувати своїх звичок та бажань шляхом використання транспортного засобу, просив суд стягнути з відповідача за рахунок державного бюджету шкоду завдану позивачу незаконною бездіяльністю відповідача, а саме у розмірі 82 000,00 грн. вартості транспортного засобу Geely MR7151 номерний знак [NUMBER] та 50 000,00 грн. моральної шкоди. Ухвалою судді від 16.08.2019 року за вказаним позовом відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 28.02.2020 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду. Представник позивача [PERSON]. до судового засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи за відсутності позивача та його представника, позовні вимоги підтримав. Представник відповідача Державної казначейської служби України до судового засідання не з`явився, до суду надійшов його відзив на позовну заяву, у якому представник зазначив, що казначейство не визнає позовні вимоги та заперечує проти їх задоволення з тих підстав, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження спричиненої йому матеріальної та моральної шкоди, відсутній причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідача Білозерського ВП ГУНП в Херсонській області та завданою шкодою, а також не надано документів щодо протиправності в діях поліції. Представник відповідача Білозерського відділення поліції Головного управління Національної поліції в Херсонській областідо судового засіданні не з`явився, хоча про час і місце засідання був повідомлений належним чином, причину неявки суду не повідомив. Суд, дослідивши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до наступного. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на праві власності належать транспортний засіб Geely MR7151, 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, виданого 21 березня 2008 року Миколаївським відділом реєстраційно-екзаменаційної роботи УДАІ УМВС (а.с. 20). Із повідомлення в.о. керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури №2 Дніпропетровської області Р. Вишнивецького від 15.09.2017 року вбачається, що слідчим відділу Соборного ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області 31.05.2016 внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12016040650002275 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.190 КК України. Начальником СВ Соборного відділення поліції Дніпропетровського відділу поліції ГУ Національної поліції в Дніпропетровській області надано доручення щодо розслідування кримінального провадження слідчому Власенкову А.С. В ході досудового розслідування з метою встановлення місцезнаходження автомобіля Geely MR7151 [NUMBER] його виставлено в базу розшуку. В ході перевірки встановлено, що автомобіль зареєстровано за [PERSON] , у зв`язку з чим слідчому надано вказівку у кримінальному провадженні щодо зняття автомобіля з бази розшуку. Слідчим у кримінальному провадженні 19.05.2017 року на виконання вказівки прокурора направлено лист з метою зняття вказаного автомобіля з розшуку. Додатково повідомлено, що арешт на вказаний автомобіль не накладався, до Соборного ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області не вилучався та не доставлявся, у зв`язку з чим рекомендовано звернутися до відповідно відділу поліції яким вилучено автомобіль (а.с. 5). Аналогічні відомості містяться у повідомленні заступника Дніпропетровської місцевої прокуратури №2 Дніпропетровської області від 29.05.2017 року. Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 14.05.2018 року, яке набрало законної сили 14.06.2018 року, встановлено, що 04.09.2016 року слідчий Білозерського відділення поліції Головного управління Національної поліції в Херсонській області Горін Д.М. здійснив огляд та тимчасове затримання транспортного засобу GEELY MR7151 A номерний знак [NUMBER] , який належить [PERSON] 04.12.2017 року громадська організація «Правозахисник Миколаївської області» звернулась до начальника Білозерського відділення поліції Головного управління Національної поліції в Херсонській області з заявою, в якій просила вчинити певні дії щодо повернення належного [PERSON] транспортного засобу без оплати витрат, пов`язаних з його транспортуванням та зберіганням. Позов Громадської організації «Правозахисник Миколаївської області» до Білозерського відділення поліції Головного управління Національної поліції в Херсонській області задоволено, визнано протиправною бездіяльність Білозерського відділення поліції Головного управління Національної поліції в Херсонській області щодо не розгляду звернення Громадської організації «Правозахисник Миколаївської області» від 04.12.2017 року вих. № 131 щодо повернення належного [PERSON] транспортного засобу GEELY MR7151 A номерний знак [NUMBER] та зобов`язано Білозерське відділення поліції Головного управління Національної поліції в Херсонській області розглянути звернення Громадської організації «Правозахисник Миколаївської області» від 04.12.2017 року вих. № 131 щодо повернення належного [PERSON] транспортного засобу GEELY MR7151 A номерний знак [NUMBER] . 10.07.2018 року головою Правління громадської організації «Правозахисник Миколаївської області» Жильцовим В.В. який діє в інтересах позивача [PERSON] начальнику Білозерського відділення поліції Головного управління Національної поліції в Херсонській областінаправлено заяву про повернення транспортного засобу, у якій просив повернути належний транспортний засіб. Проте до теперішнього часу належний позивачу транспортний засіб GEELY MR7151 A номерний знак [NUMBER] не повернуто. Згідно звіту про оцінку майна транспортного засобу GEELY MR7151 A номерний знак [NUMBER] від 17.07.2018 року ринкова вартість об`єкта оцінки з урахуванням технічного стану, умов зберігання, комплектації, становить 82000,00 грн. (а.с.11) Зазначену суму 82000,00 грн. позивач просив стягнути на його користь із відповідачів. Відповідно до статті 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. За змістом статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до статті 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, згідно з частиною другої цієї статті є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). За загальними положеннями, передбаченими статтею 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України). Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди. Дії (бездіяльність) Білозерського відділення поліції Головного управління Національної поліції в Херсонській області, внаслідок яких (якої) було завдано шкоди, є основним предметом доказування та, відповідно встановлення у цій справі, оскільки відсутність такого елемента делікту свідчить про відсутність інших складових цієї правової конструкції та відсутність самого заподіяння шкоди як юридичного факту, внаслідок якого виникають цивільні права та обов`язки. Статтею 16 КПК України визначено, що позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом. За змістом статті 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Обов`язок уповноваженої службової особи забезпечити схоронність тимчасово вилученого майна в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, визначений частиною четвертою статті 168 КПК України. За статтею 169 КПК України у разі скасування арешту тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено. Отже, обов`язок належно зберігати тимчасово вилучене майно та негайно повернути тимчасово вилучене майно після закриття кримінального провадження прямо передбачений чинним законодавством. Постановою Кабінету Міністрів України від 19 листопада 2012 року № 1104 «Про реалізацію окремих положень Кримінального процесуального кодексу України» затверджений Порядок зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов`язаних з їх зберіганням і пересиланням, схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження. Відповідно до пункту 32 цього Порядку фінансування витрат, пов`язаних із зберіганням чи пересиланням речових доказів, здійснюється за рахунок коштів державного бюджету, передбачених для утримання органу, у складі якого функціонує слідчий підрозділ, який здійснив пересилання речових доказів або їх передачу на зберігання. Граничний розмір таких витрат не може перевищувати суми, обчисленої на підставі первинних документів, які підтверджують витрати. Частинами першою і другою статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до статті 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Особою, відповідальною перед потерпілим за шкоду, завдану органами державної влади, їх посадовими та службовими особами, відповідно до наведених вище положень ЦК України, та відповідачем у справі є держава, яка набуває і здійснює свої цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Таким органом у цій справі є Білозерське відділення поліції Головного управління Національної поліції в Херсонській області, як особа, відповідальна у спірний період за збереження та повернення тимчасового вилученого майна, та Казначейська служба, яка здійснює списання коштів з державного бюджету на підставі рішення суду. Враховуючи викладене суд прийшов до висновку про те, що визначений законом обов`язок повернути майно у передбаченому порядку, не виконаний, в зв`язку з чим наявні підстави для стягнення з Державного бюджету України заподіяних позивачам збитків. Чинним законодавством України обов`язок доведення факту наявності таких збитків та їх розмір, а також причинно-наслідковий зв`язок між правопорушенням і збитками покладено на позивача. За приписами частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд, в силу приписів частини першої статті 89 ЦПК України, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Позивачем доведено спричинення йому майнової шкоди на суму 82000,00 грн. вартості транспортного засобу GEELY MR7151 A номерний знак [NUMBER] , у зв`язку із тимчасовим затриманням вказаного транспортного засобу. Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини від 1950 року, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року, кожна людина, права і свободи якої викладені у цій Конвенції, порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі незалежно від того, що порушення було вчинене особами, які діяли в офіційній якості. Право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном передбачено у статті 1 Першого протоколу до Конвенції, відповідно до якої ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. За таких обставин, відшкодування шкоди позивачу підлягає за рахунок Державного бюджету України, розпорядником якого є Державна казначейська служба України, а не у солідарному порядку разом із Білозерського відділення поліції Головного управління Національної поліції в Херсонській області. Враховуючи наведене суд вважає, що позивач належним чином довів факт порушення його прав у вигляді заподіяння майнової шкоди, а тому позовні вимоги позивача про стягнення шкоди є обґрунтованими і такими, що підлягають до задоволення. Також позивачем заявлено вимогу про відшкодування на його користь спричиненої моральної шкоди, яку він зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою працівників правоохоронних органівщодо нього, від якої він зазнав душевних страждань. Розмір заподіяної йому моральної шкоди позивач визначив у розмірі 50000 грн. За правилами статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Пленум Верховного Суду України надав роз`яснення щодо застосування законів, що регулюють відшкодування моральної шкоди, у постанові «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, із послідуючими змінами. Так, у пункті 2 цієї постанови роз`яснено, що спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках, передбачених статтями 23, 1167 ЦК України та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди;при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист права споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди. У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31 березня 1995 року роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Пунктом 9 зазначеної постанови визначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. Згідно пункту 10-1 зазначеної постанови при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 56 Конституції судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування. Дія цієї норми не поширюється на випадки заподіяння моральної шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю недержавних органів, їх посадових чи службових осіб. При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом (наприклад, ст. 9 Закону «Про оперативно-розшукову діяльність»). Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України. Отже, вирішуючи питання щодо відшкодування позивачу моральної шкоди, суд виходить із доведеності фактів протиправності дій та бездіяльності працівників поліції, зокрема Білозерського відділення поліції Головного управління Національної поліції в Херсонській області, чим заподіяно позивачу моральну шкоду, яка відповідно до зазначених вище вимог матеріального закону підлягає відшкодуванню державою. При цьому з урахуванням принципу розумності та справедливості при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, характеру правопорушення, глибини фізичних і душевних страждань та інших обставин, які мають істотне значення, таких як тяжкість вимушених змін у життєвих стосунках позивачів, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, суд вважає, що до стягнення на користь позивача підлягає моральна шкода в розмірі 5000 грн. Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на державний орган і не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна. Таким чином, заподіяна позивачу майнова і моральна шкода, відповідно до зазначених вище вимог матеріального закону підлягає відшкодуванню саме державою, що виключає солідарну відповідальність обох відповідачів, про що просив позивач у своєму уточненому позові, а тому його вимоги підлягають до часткового задоволення. Відповідно до частини 6 статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до п.13 ч. 2 статті 3 Закону України «Про судовий збір», тому з відповідача підлягає до стягнення сума судового збору пропорційна до задоволеної частини вимог, що складатиме: при подачі позову 1588,40 грн., яка складається із сум: 820,00 грн. за позовну вимогу про стягнення майнової шкоди та 768,40 грн. за позовну вимогу про стягнення моральної шкоди. На підставі викладеного,

Outcome: partial