Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-20 00:00:00

30 березня 2015 року, позивачка звернулася до суду з позовом, в якому просила суд, поділити майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, шляхом визнання за нею та за позивачем право власності за кожним по ? частині трикімнатної квартири, загальною площею 74 кв.м, житловою 43,8 кв.м, розташовану за адресою : [ADDRESS] та стягнути з відповідача на свою користь судові витрати у сумі 1706,49 грн., мотивуючи це придбанням вищевказаної квартири в період їхнього шлюбу, розірваного рішенням Приморського р/с м. Одеси від 25.03.2015 р. Позивачка та її представник в судовому засіданні підтримали позов. Представниця відповідача позов визнала повністю. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона - повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи : роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін на інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Приписами статті 61 ЦПК України передбачено - обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини Статтею 60 Сімейного кодексу України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд а дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 61 СК України передбачено - об'єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором - є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. У відповідності до ст. 62 СК України - якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно із ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. При чому, ч. 2 ст. 65 СК України передбачає, що при укладенні договорів одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов'язки для другого подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Згідно із ст. 68 СК України - розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя - частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна - суд може відступити від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховував, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Статтями 69-71 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина та чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбаченим ЦК України. Статтями 316 та 317 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтями 368,372 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. У разі поділу майна, що є спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Також, стаття 369 ЦК України вказує, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування, розпорядження своїм майном. Суд встановив, що шлюб між сторонами, укладений 27.02.1998 р., що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] від 27.02.1998 р., в період якого у сторін народились доньки : [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвами про народження дітей серії [NUMBER] від 25.07.2001 р. та серії [NUMBER] від 29.07.2008 р. - був розірваний рішенням Приморського райсуду м. Одеси від 25.03.2015 р. (а.с. 8-10,42). В період шлюбу, за спільні кошти, сторони, за договором купівлі-продажу майнових прав № 235/Р/6/35/А від 08.10.2008 р. придбали трикімнатну квартиру, загальною площею 74 кв.м, житловою 43,8 кв.м, розташовану за адресою : [ADDRESS], право власності на яку було зареєстровано за відповідачем [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 03.11.2011 р. та витягом про державну реєстрацію прав, виданого КП «Овідіопольське РБТІ» № 32570609 від 19.12.2011 р. (а.с. 11-25). Іншого майна подружжя, яке підлягало б поділу, у сторін немає, що сторони підтвердили в судовому засіданні. Суд встановив, що сторони не дійшли між собою згоди щодо поділу вищевказаної квартири, що стало підставою звернення позивачки до суду з даним позовом. Таким чином, суд дійшов висновку, що зазначена вище спірна трикімнатна квартира - набута подружжям під час шлюбу, за їхні спільні кошти - є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, і яка належить позивачці та відповідачу в рівних частках. Таким чином, з огляду на викладене, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивачки щодо визнання за нею права власності на ? частку спільного сумісного майна подружжя у вигляді зазначеної вище квартири. В той же час, враховуючи, що відповідач є співвласником вищевказаного нерухомого майна, на ім`я якого оформлено право власності на спірну квартиру та той факт, що відповідач не уповноважував позивачку чи її представника на звернення до суду з вимогами про визнання за ним права власності на спірне майно, а має право звернутися до суду самостійно зі своїми позовними вимогами - суд вважає необхідним відмовити у задоволенні позову в частині визнання за відповідачем права власності на ? частину спірної квартири. Згідно ч. 6 ст. 154 ЦПК України, якщо у задоволенні позову було відмовлено, провадження у справі закрито або заяву залишено без розгляду, вжиті заходи забезпечення застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Проте суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову, про що заявив клопотання представник позивачки, яка підтримала вказане клопотання і проти чого не заперечувала представниця відповідача. На підставі викладеного, суд вважає необхідним скасувати заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Овідіопольського райсуду Одеської області від 31.03.2015 р. у вигляді накладення арешту на трикімнатну квартиру, розташовану за адресою : [ADDRESS] (а.с. 30-31,35-37). У відповідності до приписів ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивачки мають бути стягнуті документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору у сумі 1706,49 грн. (а.с. 2,6).

Outcome: partial