Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-21 00:00:00

31 жовтня 2013 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про розділ майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, та просила визнати за нею право власності на 1/2 частину домоволодіння [ADDRESS] та зобов'язати відповідача виплатити їй грошову компенсацію в розмірі 1/2 частки вартості автомобіля ВАЗ-2105 державний номер [NUMBER] станом на сьогоднішній час. В обґрунтування позову зазначила, що в період з 11.08.1990 року по 21.10.2011 року вона із відповідачем перебувала у шлюбі. 21.10.2011 року шлюб між ними розірвано. У період шлюбу вони придбали домоволодіння [ADDRESS] та автомобіль ВАЗ-2105 державний номер [NUMBER], які були оформлені на ім'я відповідача. Вважає вказане майно спільною сумісною власністю подружжя та просить задовольнити позовні вимоги про його розділ. У ході розгляду справи позивачка уточнила свої позовні вимоги та просила провести по справі судово-товарознавчу експертизу на предмет визначення ринкової вартості житлового будинку [ADDRESS] та автомобіля ВАЗ-2105 державний номер [NUMBER]; зобов'язати відповідача виплатити їй грошову компенсацію в розмірі 1/2 частки ринкової вартості житлового будинку [ADDRESS], згідно висновків судової товарознавчої експертизи, та виплатити їй грошову компенсацію в розмірі 1/2 частки ринкової вартості автомобіля ВАЗ 21051 1983 року випуску (двигун [NUMBER], кузов [NUMBER]), згідно висновків судової товарознавчої експертизи. Позивачка [PERSON] та її представник - адвокат [PERSON] в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримали у повному обсязі з підстав, викладених у позові. Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав частково та заявив зустрічний позов із вимогами про визнання за ним права власності на 5/4000 частки або 10,12 кв.м. нежитлового приміщення [ADDRESS] або виділення їх в натурі; призначити та провести судово-технічну експертизу на предмет визначення ринкової вартості 5/1000 частки або 40,5 кв.м.; 5/2000 частки або 20,25 кв.м. та 5/4000 частки або 10,12 кв.м. нежитлового приміщення [ADDRESS]. В обґрунтування свого зустрічного позову зазначив, що разом із [PERSON] він перебував у зареєстрованому шлюбі з 11.08.1990 року по 21.10.2011 року. В період шлюбу, крім будинку [ADDRESS] та автомобіля ВАЗ-2105 державний номер [NUMBER], ними було придбано також 5/1000 частин нежитлового приміщення №37, площею 40,5 кв.м. за 2300 грн., яке розташоване по вул. Курчатова в м. Маріуполі, що підтверджується нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу. За договором купівлі-продажу від 05.09.2001 року співвласниками 5/1000 частин нежитлового приміщення по [ADDRESS], яке використовується під торгівельну площу, є [PERSON] та 3-я особа - [PERSON], в рівних частках, тобто по 5/2000 частини або по 20,25 кв.м. В силу положень ст. 70 СК України вказує, що йому належить право власності на половину частки відповідачки за зустрічним позовом, тобто на 5/4000 частки або на 10,12 кв.м. нежитлового приміщення [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат [PERSON] в судовому засіданні зустрічні позовні вимоги підтримали у повному обсязі з підстав, викладених у позові. Під час розгляду справи просили залишити без розгляду позовні вимоги в частині виділення [PERSON] в натурі 10,12 кв.м. нежитлового приміщення, розташованого за адресою: вул. Курчатова, буд. 37. Решту вимог підтримали. Також в ході розгляду справи частково визнали позовні вимоги [PERSON] в частині можливості поділу автомобіля та виплати їй грошової компенсації в розмірі 1/2 частки ринкової вартості автомобіля ВАЗ 21051 1983 року випуску (двигун [NUMBER], кузов [NUMBER]), згідно висновків судової товарознавчої експертизи. При цьому не погодилися із висновками судової будівельно-технічної експертизи, проведеної експертом [PERSON], зокрема із визначеною ринковою вартістю будинку [ADDRESS], вважали її завищеною та не погодилися сплачувати 1/2 частку вказаної суму за будинок, через відсутність таких грошей у [PERSON] Позивачка [PERSON] та її представник - адвокат [PERSON] позовні вимоги [PERSON] за зустрічним позовом не визнали, зазначивши, що [PERSON] у 1995 році була засновником Товариства з обмеженою відповідальністю «Даяна», до якого в якості внеску в статутний фонд товариства передала свій майновий приватизаційний сертифікат. У 2001 році вона разом із [PERSON] подали заяви про вихід із складу товариства та просили видати їм в натурі частки у статутному капіталі товариства у вигляді частини нежитлового приміщення [ADDRESS]. В якості способу розрахунку із ними, як учасниками, було вирішено отримати від товариства частки грошима в сумі 2 300,00 грн. та після їх отримання внести в бухгалтерію за ордером в якості оплати за 5/1000 частки у приміщенні [ADDRESS], яка складає 40,5 кв.м. Після здійснення вказаних грошових операцій між ними та ТОВ «Даяна» був укладений нотаріальний договір купівлі-продажу від 05.09.2001 року. Грошові кошти, сплачені [PERSON] в 2001 році при виході із ТОВ «Даяна» в якості належної частки, не є спільно нажитим майном подружжя, тому нежитлове приміщення по [ADDRESS] не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя та не підлягає розділу. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з'явилась, подала заяву про розгляд справи без її участі, вирішення позову [PERSON] до [PERSON] залишала на розсуд суду. Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, вважає, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про розділ майна подружжя підлягають частковому задоволенню, а зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про розділ майна подружжя -задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що з 11.08.1990 року по 21.10.2011 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 21.10.2011 року шлюб між сторонами був розірваний (а.с 6). Наданими до суду доказами та поясненнями обох сторін підтверджується, що в період шлюбу Позивачкою та Відповідачем за спільні кошти згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 15.08.1998 року був придбаний жилий будинок [ADDRESS] (а.с. 23) та згідно біржової угоди від 25 квітня 2002 року легковий автомобіль ВАЗ 21051, 1983 року випуску, зеленого кольору, двигун [NUMBER], кузов № [NUMBER], державний номер [NUMBER] (а.с. 24). Вказане спільне майно подружжя було оформлене на ім'я [PERSON]. Згідно статті 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України від 20.06.1969 року, який був чинний на час укладення угод, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. З урахуванням наведених положень закону вказане домоволодіння та автомобіль є спільної сумісною власністю подружжя та на нього розповсюджується відповідний правовий режим власності, закріплений главою 8 Сімейного кодексу України. Позивачка просила виплатити їй грошову компенсацію в розмірі 1/2 частки ринкової вартості автомобіля згідно проведеної судової експертизи. Згідно висновків судової автотоварознавчої експертизи ринкова вартість автомобіля ВАЗ 21051, реєстраційний номер [NUMBER], ідентифікаційний номер [NUMBER] на дату оцінки складає 7 415,95 грн. Статтею 69 Сімейного кодексу України закріплено право кожного із подружжя на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. При цьому у разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (стаття 70 СК України). Згідно статті 71 Сімейного кодексу України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Частиною 2 статті 183 Цивільного кодексу України визначено поняття неподільної речі - річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. До неподільної речі слід віднести і автомобіль марки ВАЗ 21051, реєстраційний номер [NUMBER], якій зареєстрований за Відповідачем та є спільної сумісною власністю подружжя. Згідно роз'яснень, які надані в пункті 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Після проведеної судової автотоварознавчої експертизи сторони не заперечували проти її висновків та на підставі неї дійшли згоди щодо вартості спільного сумісного майна - автомобіля марки ВАЗ 21051, реєстраційний номер [NUMBER], в розмірі 7 415,95 грн. та погодились на передачу і визнання за Відповідачем на праві особистої приватної власності вказаного автомобіля із стягненням на користь Позивачки грошової компенсації її частки в автомобілі в розмірі 3 707,98 грн. Суд вважає можливим здійснити поділ автомобіля в погодженому сторонами порядку із виплатою грошової компенсації Позивачці згідно проведеної судової автотоварознавчої експертизи, оскільки такий спосіб поділу відповідає нормам законодавства і не порушує прав сторін та інших осіб. Відносно вимог позивачки про виплату їй грошової компенсації в розмірі 1/2 частки ринкової вартості житлового будинку [ADDRESS], згідно висновків судової товарознавчої експертизи, суд при їх вирішені керуються наступним. Статтею 41 Конституції України закріплені фундаментальні права особи в сфері приватної власності, згідно якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян. Статтею 51 Конституції України закріплено, що кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Згідно з вимогами частин 4 і 5 ст. 319 ЦК власність зобов'язує. Власник не може використовувати право власності па шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства. Згідно зі ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. Частиною 2 ст. 364 ЦК України встановлено, що якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Вказані норми частини 2 ст. 364 ЦК України свідчать про те, співвласник вправі вимагати грошової компенсації вартості його частки у власності лише в тому випадку, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом чи якщо спільне майно розділити неможливо через фізичну неподільність речі. Під час судового розгляду позивачка не навела таких обставин та не надала належних і допустимих доказів, які б свідчили про неможливість поділу житлового будинку [ADDRESS]. В цьому випадку захист права позивачки як співвласника домоволодіння шляхом припинення в судовому порядку її права власності в спільному сумісному майні із одночасним стягненням із іншого співвласника грошової компенсації є передчасним. При вирішенні таких справ, крім спеціальної норми, суду слід керуватися і загальними засадами цивільного законодавства (ст. 3 ЦК) щодо справедливості, добросовісності та розумності з урахуванням прав та інтересів усіх співвласників та ретельно вивчати обставини справи з метою з'ясувати, чи не зловживає особа, яка бажає виділу в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, наданим їй ч. 2 ст. 364 ЦК правом, чи реалізація цього права не порушить прав інших осіб, які не мають змоги сплатити співвласнику грошову або іншу матеріальну компенсацію вартості його частки, і що такий виділ не завдасть їм шкоди. У судовому засіданні наразі встановлено, що сторони є рівними співвласниками на спільне сумісне майно, яке було придбане ними під час шлюбу, зокрема на житловий будинок [ADDRESS]. Розміри їх часток в домоволодінні є рівними - по 1/2 частці кожному. Відповідач після проведеної судової експертизи категорично не погодився із її висновками щодо розміру ринкової вартості будинку, вважав її вдвічі завищеною та врешті відмовився виплачувати грошову компенсацію її частки, оскільки таких грошових коштів для виплати не має, не виявив бажання набувати право власності на весь будинок за визначеною експертом сумою вартості частки. За таких обставин стягнення за рішенням суду грошової компенсації частки позивачки, яка бажає виділу, з відповідача, який сплатити таку компенсацію неспроможний, та визнання за останнім усупереч його волі права власності на частку позивачки є використанням одним співвласником свого права власності на шкоду іншому співвласнику, що є неприпустимим. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд України у своїй ухвалі від 25.03.2009 року. З урахуванням цього позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про виплату їй грошової компенсації в розмірі 1/2 частки ринкової вартості житлового будинку [ADDRESS], згідно висновків судової товарознавчої експертизи, є безпідставними та задоволенню не підлягають. При цьому суд зазначає, що позивачка не позбавлена права на визнання за нею права власності на ідеальні частки в спільному домоволодінні або поділ спільного сумісного майна в натурі в разі технічно можливого поділу будинку або за іншою домовленістю між співвласниками. Надаючи правову оцінку позовним вимогам [PERSON] до [PERSON] про визнання за ним права власності на 5/4000 частки нежитлового приміщення [ADDRESS], суд виходить із наступного. Матеріалами справи підтверджено, що згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 05.09.2001 року [PERSON] та [PERSON] належить на праві власності 5/1000 частин нежитлового приміщення [ADDRESS], що складають 40,5 кв.м. Згідно пункту 3 договору купівлі-продажу вказану частину приміщення продавець продав за 2 300,00 грн., які покупці зобов'язались внести готівкою до каси ТОВ «Даяна» протягом трьох днів. Згідно ч. 4 ст. 355 ЦК України спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Згідно ч. 1 ст. 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Виходячи із умов вказаного договору купівлі-продажу та положень закону, частка [PERSON] у нежитловому приміщенні [ADDRESS] є рівною із часткою іншої співвласниці та становить 5/2000 частини. [PERSON], не погоджуючись із вимогами [PERSON] про визнання нежитлового приміщення спільною сумісною власністю подружжя, зазначала, що частка вказаного нежитлового приміщення належить їй на праві особистої приватної власності, оскільки було видане їй, як частка в статутному фонді ТОВ «Даяна», в якому вона була учасником та вийшла разом із [PERSON] у 2001 році. Досліджуючи надані докази, суд встановив, що право власності на спірне майно [PERSON] та [PERSON] набули на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 05.09.2001 року, за умовами якого сторони діяли як продавець та покупець. Покупці мали обов'язок сплатити визначену договором ціну в сумі 2 300,00 грн. Умовами вказаного договору купівлі-продажу не було передбачено, що ця угода має будь-яке відношення до корпоративних правовідносин або зобов'язань між [PERSON], [PERSON] та ТОВ «Даяна», як його засновниками. Також вказаним договором не передбачено, що вказане майно або кошти, які за нього мають бути сплачені покупцями, передаються сторонами в рахунок корпоративних зобов'язань. Про прийняте рішення продати вказане спірне майно свідчить також протокол загальних зборів ТОВ «Даяна» №6 від 23.07.2001 року. Виходячи із цього, суд дійшов висновку про недоведеність позивачкою [PERSON] факту отримання нею спірного майна (частки в нежитловому приміщенні [ADDRESS]) - як належної їй частки при виході із ТОВ «ДАЯНА». Також судом встановлено, що 02 серпня 1995 року було підписано установчий договір про створення ТОВ «ДАЯНА», засновниками якого, у тому числі були [PERSON] та [PERSON] Згідно пункту 7 установчого договору частка [PERSON] складала 76 000 000,00 карбованців. Згідно пункту 4.1. Статуту ТОВ «ДАЯНА», який був зареєстрований розпорядженням виконкому Маріупольської міської ради народних депутатів від 19.08.1995 року, Товариство створює статний фонд в розмірі 600 млн. карбованців. Вклад учасників оцінюється в карбованцях та вноситься майном та грошовими коштами. Розпорядженням виконкому Маріупольської міської ради народних депутатів від 19.08.1995 року №704р. Орендне підприємство «Даяна» було перереєстроване в Товариство з обмеженою відповідальністю «ДАЯНА». При цьому спірне майно, яке розташоване по [ADDRESS] було придбано та належало саме орендному підприємству «Даяна» на підставі укладеного підприємством договору купівлі продажу від 03.05.1995 року, тобто до заснування ТОВ «Даяна». З наведених доказів вбачається, що позивачка [PERSON] при заснуванні ТОВ «ДАЯНА» та внесені до статутного фонду своєї частки, що становить 76 000 000,00 карбованців, не була власником частки в спірному майні по [ADDRESS], а вказане майно було придбане орендним підприємством «Даяна» та належало йому на праві приватної власності і не було вкладом позивачки до статутного капіталу. Позивачка пояснила, що в якості засновницького внеску до статутного фонду ТОВ «ДАЯНА» нею був внесений особистий приватизаційний ваучер, що не оспорювалось сторонами. Згідно протоколу загальних зборів ТОВ «Даяна» №6 від 23.07.2001 року на загальному засіданні учасників були розглянуті подані [PERSON] та [PERSON] заяви про вихід із складу товариства та виплату належної їм частки у статутному фонді товариства. За результатами засідання вирішено задовольнити їх заяви, вивести їх із складу учасників ТОВ «Даяна», виплатити їм їх частку в майні Товариства. Розрахунок з учасниками провести на підставі даних балансу пропорційно їх часткам в статутному фонді, виплату провести в грошовому вигляді. Також в протоколі загальних зборів зазначено, що станом на 01.07.2001 року розмір внеску [PERSON] складає 760,00 гривень. Позивачкою не було надано належних доказів у підтвердження іншої суми фактично отриманих нею грошових коштів при здійсненні розрахунку ТОВ «Даяна» після її виходу зі складу учасників. Відповідно до статті 24 Кодексу про шлюб та сім'ю України від 20.06.1969 року, який був чинний на час спірних правовідносин, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Таким чином, діючий на той час Кодекс про шлюб та сім'ю України не визнавав роздільним майном грошові кошти, які отримала дружина після виходу із складу товариства, тому ці кошти за загальним правилом є спільною сумісною власністю подружжя. Також позивачка не довела, що саме ті грошові кошти, які вона отримала при виході із складу учасників ТОВ «Даяна» були одразу безпосередньо внесені до каси підприємства в якості розрахунку за договором купівлі-продажу від 05.09.2001 року. Не було достеменно доведено і суми отриманих позивачкою грошових коштів при виході із складу учасників та достатності цієї суми для розрахунку за договором купівлі-продажу від 05.09.2001 року. Згідно пункту 3 ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Позивачка не довела належними та допустимим доказами, що спірне майно по [ADDRESS], яке було придбане за договором купівлі-продажу від 05.09.2001 року, купувалося виключно за кошти, які були її особистою приватною власністю. Натомість згідно ч. 2, 3 ст. 61 Сімейного кодексу України об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Виходячи зі змісту чч. 2, 3 ст. 61 СК України, якщо вклад до статутного капіталу господарського товариства зроблено за рахунок спільного майна подружжя, в інтересах сім'ї, той із подружжя, хто не є учасником товариства, має право на поділ одержаних доходів. Такий правовий висновок міститься в Постанові Верховного Суду України від 03.07.2013 року по справі № 6-61цс13, який обов'язковий для застосування всіма судами України. З урахуванням наведених положень та існуючої презумпції спільності сумісно нажитого подружжям майна за час шлюбу, майно придбане за нотаріальним договором купівлі-продажу від 05.09.2001 року вважається спільною сумісною власністю та підлягає розподілу в загальному порядку між колишнім подружжям. Оскільки розмір частки [PERSON] в нежитловому приміщенні [ADDRESS] становить 5/2000 частини, тому при рівному поділі, частка позивача [PERSON] буде становити 5/4000. Відповідно до положень ч.3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно з вимогами ст.ст. 57-59 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Приймаючи рішення суд вирішує як розподілити судові витрати. Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати (ст. 88 ЦПК). В силу положень статті 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать зокрема витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз. При визначені обсягу витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, суд виходить із того, що витрати [PERSON] сплачені ним за проведення будівельно-технічної експертизи для визначення ринкової вартості спірної частини нежитлового приміщення по [ADDRESS] не мали юридичного значення для вирішення спору по суті, тому не пов'язані з розглядом судової справи та не підлягають відшкодуванню. Позивачка [PERSON], виходячи із суми заявлених нею позовних вимог та фактично задоволених, повинна сплатити на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 229,40 грн., а на користь держави недоплачений судовий збір в розмірі 138,54 грн. [PERSON] на користь [PERSON] має сплатити судовий збір у розмірі 229,40 грн., а також витрати, пов'язані із проведенням автотоварознавчої експертизи в розмірі 450 грн.

Outcome: partial