Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-29 00:00:00

31 липня 2014 року [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до КП «Дніпроводоканал» Дніпропетровської міської ради про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди у сумі 5 000,00 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку, стягнення витрат на оплату листка непрацездатності. В обґрунтування позовних вимог позивач у позовній заяві (а. с. 1-2) та у судовому засіданні посилався на те, що перебував у трудових відносинах з відповідачем з 05 квітня 2012 року по 01 липня 2014 року. Наказом № 119-з [PERSON] було звільнено з займаної ним посади токаря 5 розряду за згодою сторін, проте, як стверджує позивач, заяву про звільнення на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України він написав під тиском, не маючи наміру звільнятись, про що повідомив відповідача заявою від 03 липня 2014 року. Крім того, зазначений наказ про звільнення був видний в період перебування позивача на лікарняному. Позивач у судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав у повному обсязі та на їх задоволені наполягав. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, 28 жовтня 2014 року надав клопотання про перенесення судового засідання через зайнятість в іншому судовому процесі, проте приймаючи до уваги, що представник відповідача приймав участь у судовому засіданні від 09 жовтня 2014 року, в якому не заперечував проти призначення наступного судового засідання на 30 жовтня 2014 року, не зазначав про неможливість приймати у ньому участь через зайнятість в іншому процесі, суд ухвалив розглядати дану цивільну справу за відсутності представника відповідача. У судовому засіданні від 09 жовтня 2014 року представник позивача заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість. Суд вислухавши пояснення осіб, що приймали участь в розгляді даної цивільної справи, дослідивши матеріали даної цивільної справи, приходить висновку щодо можливості часткового задоволення позовних вимог позивача, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтями 27, 46 ЦПК України передбачено, що обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставин при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, що випливає зі змісту ст. 27 ЦПК України. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що [PERSON] та комунальне підприємство «Дніпроводоканал» Дніпропетровської міської ради перебували у трудових відносинах з відповідачем з 05 квітня 2012 року по 01 липня 2014 року, а саме: позивач працював на посаді токаря 5 розряду ремонтно-механічного цеху та наказом (розпорядженням) № 199-з від 01 липня 2014 року був звільнений з займаної посади за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. Викладене підтверджується матеріалами справи (а. с. 60, 30). Відповідно до заяви позивача (без зазначення дати) останній просив директора КП «Дніпроводоканал» ДМР звільнити [PERSON] 01 липня 2014 року за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України (а. с. 31). У судовому засіданні позивач пояснив суду, що зазначену заяву про звільнення він написав під тиском співробітників відповідача: у разі не написання такої заяви погрожували зробити нестерпними умови подальшої праці. 03 липня 2014 року [PERSON] звернувся на адресу відповідача з заявою про відкликання заяви про звільнення та намір продовжувати виконувати посадові та функціональні обов'язки (а. с. 7). З листка непрацездатності серії АГІ № 207696 вбачається, що [PERSON] перебував на лікарняному з 01 по 08 липня 2014 року (а. с. 9). Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються нормами Кодексу законів про працю України. Відповідно до ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Відповідно до ст. 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Згідно з п. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Відповідно до рекомендацій Верховного Суду України, викладених у постанові Пленуму № 9 від 06 листопада 1992 року при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові (пункт 18). Правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч.3 ст.40 КЗпП ( 322-08 ) стосуються як передбачених статтями 40, 41(1) КЗпП, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. При цьому маються на увазі щорічні, а також інші відпустки, що надаються працівникам як із збереженням, так і без збереження заробітку. Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обґрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок (довідку в установлених законом випадках) про його тимчасову непрацездатність (пункт 17). Відповідно до ст. 47 КЗпП власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Пунктом 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників передбачено, в тому числі, але не виключно, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. Відповідно до п. 5 Постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Відповідно до п. 8 Постанови № 100 від 08 лютого 1995 року середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів (годин) за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені ст. 1167 ЦК України, а саме: наявність вини особи, яка завдала таку шкоду. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичної особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до роз'яснень, даних в п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (не майнової) шкоди», обов'язковому з'ясуванню при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювача та вина останнього в її заподіянні. Аналізуючи правовідносини, що виникли між сторонами, суд приходить до висновку, щодо необґрунтованості звільнення позивача, оскільки на час такого звільнення останній перебував на лікарняному, з огляду на що, а також враховуючи надані у судовому засіданні пояснення позивача та його заяву від 03 липня 2014 року, наказ про звільнення [PERSON] № 119-з від 01 липня 2014 є незаконним та підлягає скасуванню. У зв'язку з зазначеним суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги позивача в частині поновлення на роботі на посаді токаря V розряду ремонтно-механічного цеху комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпропетровської міської ради. За викладених обставин також є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, період якого почався 01 липня 2014, а закінчився 30 жовтня 2014 року (днем ухвалення рішення). Відповідно до довідки комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпропетровської міської ради № 684 від 22 вересня 2014 року заробітна плата [PERSON] за період з липня 2013 року по червень 2014 року становить 45 937,93 грн., а середній заробіток - 4 152,77 грн. (а. с. 32). Таким чином, спираючись на зазначену довіку суд має можливість визначити середньоденну заробітну плату позивача, яка становить 197,75 грн. (заробітна плата за лютий-березень 2014 року становить 8 305,54 грн., середньомісячна заробітна плата становить 4 152,77 грн.). З урахуванням кількості робочих днів з липня по жовтень 2014 року, середньоденної заробітної плати, яка становить 197,75 грн. розрахунок середньої заробітної плати позивача за час вимушеного прогулу становить: Липень 2014 року - 23 робочих дня * 197,75 грн. = 4 548,25 грн. Серпень 2014 року - 21 робочій день * 197,75 грн. = 4 152,75 грн. Вересень 2014 року - 22 робочих дня * 197,75 грн. = 4 350,50 грн. Жовтень 2014 року - 22 робочих дня * 197,75 грн. = 4 350,50 грн. Разом середній заробіток за час вимушеного прогулу становить 17 402,00 грн. Таким чином, суд вважає за необхідне стягнути з комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпропетровської міської ради на користь [PERSON] середній заробіток за час його вимушеного прогулу з 01 липня 2014 року по 30 жовтня 2014 року в розмірі 17 402,00 грн. На підставі вимог п.п. 2, 4 ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд вважає за необхідне рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення суми середньої заробітної плати за один місяць в сумі 4 152,77 грн. допустити до негайного виконання. У задоволенні решти вимог [PERSON] суд вважає за необхідне відмовити, оскільки позивачем не було надано суду доказів на підтвердження затримки розрахунку при звільненні та не зазначено яким чином, у якій сумі та на підставі чого необхідно провести стягнення витрат на оплату листка непрацездатності, а також позивач в позовній заяві та під час судового розгляду не надав суду належних доказів наявності моральної шкоди на підтвердження факту заподіяння позивачу відповідачем моральних страждань. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, відповідно до ст. 88 ЦПК України, враховуючи результат вирішення справи, а також те, що позивач звільнена від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь держави судовий збір 884,19 грн.

Outcome: partial