Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-08 00:00:00

2.Описова частина Короткий зміст позовних вимог У липні 2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання майна особистою власністю та визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою. Позовна заява мотивовано тим, що з 19 жовтня 2002 року по вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який розірвано 29 червня 2012 року . Під час шлюбу, 05 листопада 2002 року, на підставі договору купівлі-продажу вони придбали 4-и кімнатну квартиру [ADDRESS] . Проте, вказала, що хоча квартира була придбана у шлюбі, вона її придбала за власні кошти, які вона отримала від продажу будинку в розмірі 14840 грн. та отримала кошти від колишнього чоловіка в розмірі 2500 доларів США. А тому просила визнати квартиру [ADDRESS] її особистою приватною власністю. Крім того, зазначила, що відповідач з 2012 року відповідач переїхав жити до Російської Федерації, де отримав дозвіл на проживання, створив нову родину, проте і на даний час зареєстрований в спірній квартирі. А тому просила визнати його таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Позивачка та її представник в судове засідання не з`явились, від представника надійшла заява, в якій вона просила провести розгляд справи у її відсутність, дослідити письмові докази, оцінити покази раніше допитаних позивачка та свідків та ухвалити рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Відповідач та його представник в судове засідання також не з`явились, від представника надійшла заява, в якій він просив справу розглядати у їх відсутність, вказав, що під час судового розгляду не було доведено обґрунтованість позовних вимог, а тому просив суд відмовити в задоволенні. Суд вислухавши пояснення учасників справи, свідків, наданих під час судових засідань, вивчивши матеріали справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньо досліджених наявні у справі докази вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Фактичні обставини справи, встановлені судом Судом встановлено, що [PERSON] 24 вересня 2002 року розірвала шлюб зі [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу від 24 вересня 2002 року серія [NUMBER] , видане відділом реєстрації актів цивільного стану Сумського районного управління юстиції у Сумській області (а.с.12). Згідно договору купівлі-продажу від 15 вересня 2001 року [PERSON] продала будинок з надвірними будівлями під номером [ADDRESS] за 14840 грн. (а.с. 40) Як вбачається з копії свідоцтва про розірвання шлюбу від 10 січня 2008 року серія [NUMBER] , видане відділом реєстрації актів цивільного стану Сумського районного управління юстиції у Сумській області, [PERSON] та [PERSON] з 19 жовтня 2002 року по 29 червня 2011 року перебували у зареєстрованому шлюбі. (а.с. 11) Згідно із договорів купівлі-продажу від 05 листопада 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Сумського районного нотаріального округу Сумської області Висєканцевою Т.С. [PERSON] у [PERSON] та [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] (а.с. 14). Згідно довідки від 25 червня 2019 року в квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] та [PERSON] (а.с. 15) Відповідно до довідки ОСБЖБ «Мир» та ФОП [PERSON] будь-якої заборгованості за квартирну плату та за водопостачання у власниці [PERSON] за квартиру [ADDRESS] немає (а.с. 16-17) Під час судового розгляду судом буди допитані свідки. Так, свідок [PERSON] суду пояснила, що вона була власницею спірної квартири і саме у неї придбавала позивачка квартиру. Вказала, що у неї з [PERSON] була домовленість близько місяця до укладання договору, проте сама [PERSON] наполягала на укладенні договору після укладення шлюбу з [PERSON] . Під час укладання договору купівлі-продажу [PERSON] самостійно розраховувалась з нею. Вказала, що [PERSON] на даний час проживає в Росії, одружився там, приїздить до м. Суми в квартиру раз на рік. При цьому зазначила , що в квартирі є його особисті речі. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він колишній чоловік [PERSON] . Вони проживали з позивачкою в с. Кровне, Сумського району, Сумської області. Під час розірвання шлюбу вони домовились, що він їй сплатить кошти в розмірі 2500 доларів( надав суду оригінал розписки, копія (а.с. 18), а вона не матиме до нього будь-яких претензій щодо поділу майна подружжя. Зазначив, що аліменти на утримання сина позивачці не сплачував. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він є сином позивачки. Вказав, що [PERSON] до спірної квартири не має ніякого відношення, його мати постійно займалась бізнесом і на зароблені кошти придбала квартиру. Свідок [PERSON] суду пояснила, що знає як позивачку так і відповідача. Вказала, що [PERSON] займався перевезенням людей, які займалися бізнесом по купівлі-продажу товарів в Росії, у нього було декілька автобусів. Приблизно в 1999 році він познайомив її з [PERSON], представивши її своєю дружиною. Остання на той час працювала медичною сестрою і бізнесом вона на той час не займалась. Через деякий час [PERSON] звернувся до неї з проханням допомогти [PERSON] і вони почали разом займатися бізнесом. Вказала, що вони були дуже економними, оскільки мали в планах купити в квартиру, і через деякий час вони її придбали. На даний час [PERSON] не може потрапити до квартири, оскільки там були замінені ключі, даний факт їй відомий лише зі слів самого [PERSON] . Свідок [PERSON] суду пояснив, що знає [PERSON] з 1983 року, вони були сусідами в гуртожитку, де раніше проживав [PERSON] . Вказав, що [PERSON] та [PERSON] разом проживали в гуртожитку на протязі одного року, їздили в Росію на заробітки. В подальшому придбали квартиру в с. Косівщина, куди переїхали разом. Подробиці щодо придбання квартири йому невідомі. Зі слів [PERSON] йому відомо, що останній не може потрапити до спірної квартири. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона була сусідкою [PERSON] . Вказала, що [PERSON] проживала разом з [PERSON] , їздили на заробітки в Росію Через деякий час переїхали до с. Косівщина Сумського району. 2. Мотивувальна частина Мотиви і доводи, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа вправі звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Отже до спірних правовідносин підлягають застосуванню як норми Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України) так і норми СК України. Відповідно до статті 22 КпШС України (в редакції, який діяв на час придбання квартири) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно із частиною першою статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Таким чином, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Згідно із статтею 24 КпШС України, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. У зв`язку з викладеним у разі придбання майна у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Вирішуючи спір між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Отже, визнаючи право особистої приватної власності одного з подружжя на майно, суд повинен установити той факт, що джерелом його набуття були особисті кошти цієї особи. Такі обставини підлягають доведенню. За таких обставин, встановивши, що спірна квартира набута за час шлюбу і презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу позивачем не доведена, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог щодо визнання майна особистою власністю. Факт, що джерелом набуття майна були особисті кошти, і у такому разі презумпція спростовується не знайшли свого підтвердження, оскільки набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує, оскільки відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц, а також постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Суд відхиляє як необґрунтовані доводи позивачки, щодо придбання квартири [ADDRESS] за особисті кошти. Так, суд критично ставиться до вказівки того, що кошти, які вона отримала від продажу будинку з надвірними будівлями під номером [ADDRESS] грошові в розмірі 2500 доларів США були витрачені на придбання спірної квартири, оскільки будь-яких доказів на підтвердження даного факту позивачем не надано. Статтею 41 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Так, дійсно, згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Усунення перешкод власник може вимагати навіть тоді, коли ці перешкоди не пов`язані з позбавленням його володінням майном. Разом з цим згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ст. ст. 269, 270, 310, 311 ЦК України право на місце проживання відноситься до особистих немайнових прав фізичної особи, якими вона володіє довічно. Вона не може бути примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Судом встановлено, що квартира набута позивачем за час шлюбу з відповідачем. Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя, тобто таке майно залишається їх спільною сумісною власністю і лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності. Оскільки під час судового розгляду про визнання квартири особистою приватною власністю позивачем не доведено, то відсутні підстави вважати, що таке майно належить виключно позивачу. За змістом положень ст. 156 ЖК України співвласники житлового будинку, які одночасно є членами сім`ї іншого співвласника, в тому числі і колишні, користуються цим житловим приміщенням нарівні з іншим співвласником. Їх право користування житловим приміщенням, згідно з приписами ч. 3 ст. 9 ЖК України, урегульовано житловим законодавством, згідно з нормами якого, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Діюче законодавство не передбачає підстав позбавлення співвласника будинку права користування цим житловим приміщенням на тій підставі, що він перестав бути членом сім`ї іншого співвласника. Не передбачає таких підстав і частина 4 ст. 156 ЖК щодо членів сім`ї власника, які припинили з ним сімейні відносини внаслідок розірвання шлюбу. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що і позовні вимоги про визнання особи втратившою право користування є необґрунтованим та таким, що не підлягають задоволенню. Висновки за результатами розгляду справи З огляду на вищевказане, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Щодо судових витрат Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати пов`язані з розглядом справи у разі відмови в задоволенні позову покладаються на позивача.

Outcome: dismissed