Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-11 00:00:00

30.06.2020 року позивач [PERSON] звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою на обґрунтування якої зазначила, що на її особистий номер мобільного телефону декілька місяців щоденно надходили СМС-сповіщення із контор з надання швидких кредитів «Moneyveo» та «Talion» із зобов`язанням щодо вчинення незаконних дій відносно незнайомої їй особи [PERSON] , які полягали у вимаганні від неї сплатити кредитну заборгованість в розмірі 19963 грн. З даного приводу 18.05.2020 року вона в усній формі звернулася на службу «102» з повідомленням про шахрайські дії контори з надання швидких кредитів «Moneyveo», яка протиправно втрутилася в її особисте життя та схиляла до вчинення злочину. У відповідь на її звернення, до неї приїхали працівники патрульної поліції, які порекомендували не звертати увагу на такі СМС-сповіщення. Разом з тим, неправомірні дії по відношенню до неї продовжувалися й надалі (відповідні СМС-сповіщення надходили 20.05.2020 року та 25.05.2020 року). 26.07.2020 року та 27.05.2020 року від контори з надання швидких кредитів «Talion» також почали надходити СМС-сповіщення з вимогою посприяти в поверненні [PERSON] кредитних коштів у розмірі 19963 грн. Наведені дії фактично свідчили про ту обставину, що її було притягнуто до правовідносин, які виникли між вказаними конторами та [PERSON] , як поручителя останньою, попри ту обставину, що дана особа їй взагалі не відома. 27.05.2020 року вона звернулася до Луцького ВП ГУНП у Волинській області із заявою про вчинення відносно неї суспільно-небезпечного діяння, однак відповідні відомості до ЄРДР правоохоронним органом внесеними не були. 05.06.2020 року вона звернулася до Луцького міськрайонного суду Волинської області зі скаргою на бездіяльність працівників Луцького ВП ГУНП у Волинській області щодо не внесення відомостей до ЄРДР за її заявою. Ухвалою слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11.06.2020 року її скаргу було задоволено та зобов`язано уповноважену особу Луцького ВП ГУНП у Волинській області внести відомості до ЄРДР за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 КК України. 17.06.2020 року на її поштову адресу надійшов лист, на підставі якого їй стало відомо, що її заяву про вчинення відносно неї суспільно-небезпечного діяння від 27.05.2020 року було розглянуто в порядку ЗУ «Про звернення громадян», а відтак й відповідні відомості до ЄРДР внесеними не були. Зазначене, на її переконання, свідчить про приховування та фактичне «кришування» керівництвом Луцького ВП ГУНП у Волинській області злочинів контор надання швидких кредитів. Надалі, нею були отримані відписки від правоохоронців, однак дієвих заходів від останніх щодо внесення відомостей до ЄРДР вчинено не було. Вказала, що вищевказані дії керівництва Луцького ВП ГУНП у Волинській області призвели до її душевних страждань, заподіяння шкоди психічному здоров`ю, а також приниження її честі та гідності, порушення гарантованих конституційних прав та свобод. Враховуючи наведене, просить суд захистити її права та свободи людини і громадянина, гарантовані їй Конституцією України та чинним законодавством України, порушені службовими особами правоохоронних органів Національної поліції м. Луцька, стягнувши з Луцького ВП ГУНП у Волинській області на її користь моральну шкоду в розмірі 180000 грн. за порушення конституційних прав та відмову в захисті від протиправних посягань. В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримала з підстав, які викладені у позовній заяві, просила їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання повторно не з`явився, надав суду заяву з проханням проводити розгляд справи за його відсутності (а.с. 156). Відзив на позовну заяву від відповідача на адресу суду не надходила. За наведених обставин, суд вважає можливим розгляд справи провести за відсутності представника відповідача. Заслухавши пояснення позивачки, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 3 Конституції України, - людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. За змістом ст. 15 ЦК України право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено ст. 16 цього Кодексу. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. При цьому, під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 року зі справи № 912/1856/16, від 14.05.2019 від зі справи № 910/11511/18. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. Відповідно до ч. 1 ст. 46, ч. 1 ст. 47 ЦПК України здатність мати цивільні процесуальні права та обов`язки сторони, третьої особи, заявника, заінтересованої особи (цивільна процесуальна правоздатність) мають усі фізичні і юридичні особи. Здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи. Згідно ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Частиною 1 ст. 80 ЦК України визначено, що юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді. Частинами 2, 3 ст. 95 ЦК України визначено, що представництвом є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює представництво і захист інтересів юридичної особи. Філії та представництва не є юридичними особами. Із наведеного слідує, що стороною у справі під час здійснення цивільного судочинства можуть бути, зокрема, юридичні особи, які наділені цивільною процесуальною правоздатністю та мають цивільну процесуальну дієздатність. Судом встановлено, що відповідач Луцький ВП ГУНП у Волинській області не є юридичною особою - являється територіальним (структурним) підрозділом ГУНП у Волинській області, а відтак не може бути відповідачем у суді (а.с. 138-139). Отже належним відповідачем у даній справі має бути юридична особа - Головне управління національної поліції у Волинській області. Так, у своїй постанові від 17.04.2018 року у справі № 523/9076/16-ц Велика Палата Верховного Суду прийшла до наступного висновку. Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами. ВС підкреслив, що для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача. Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтування позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Згідно ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 51 ЦПК України, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Так, в ході здійснення судового провадження судом було з`ясовано, що позмивач [PERSON] не бажає уточнити свої позовні вимоги чи залучити до участі у справі інших осіб, прав чи законних інтересів яких міг би стосуватися даний спір. Також судом були роз`яснеі позивачці положення ч. 4 ст. 12 та ч. 1 ст. 13 ЦПК України та наголошено на настанні наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Проте, підчас розгляду даної справи, позивачкою відповідне клопотання про заміну неналежного відповідача належними або залучення до участі у ній співвідповідачів до суду подано не було. Отже, сторона позивача розпорядилася своїми процесуальними правами, визначеними ЦПК України, щодо предмета спору на власний розсуд. З урахуванням положень ч. 3 ст. 13, ст. 51 ЦПК України, не наділений процесуальним правом з власної ініціативи залучати до участі у справі співвідповідачів, оскільки залучення співвідповідача чи заміна первісного відповідача належним може відбутися виключно за клопотанням сторони позивача. Враховуючи наведене вище, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] до Луцького ВП ГУНП у Волинській області про захист прав і свобод людини та громадянина, відшкодування моральної шкоди, задоволенню не підлягає, оскільки зазначена установа не є юридичною особою, а відтак й належним відповідачем за даною вимогою. Судом встановлено, що [PERSON] є особою з інвалідністю ІІ групи, а тому, у відповідності до вимог п. 9 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», звільнена від сплати судового збору при зверненні до суду з позовом. Виходячи із положень ч. 1, п. 2 ч. 2, ч. 6 ст. 141 ЦПК України, судові витрати по даній справі, з урахуванням відмови в задоволенні позову, слід компенсувати за рахунок держави. На підставі ст.ст. 15, 16, 95 ЦК України,

Outcome: dismissed