Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-29 00:00:00

5 січня 2011 року прокурор в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що в ході прокурорською перевірки додержання вимог чинного земельного законодавства України в частині безоплатного надання Овідіопольською РДА земельних ділянок розташованих на території Новодолинської с/р поза межами населеного пункту було встановлено, що на підставі розпорядження Овідіопольської РДА № 546 від 06.05.2008 р. відповідачу [PERSON] був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 09.06.2008 р., площею 0,1075 га на [ADDRESS] для ведення садівництва, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею за № [NUMBER], кадастровий № [NUMBER], яка розташована в межах території земельної ділянки СК «Дорожник-63», яку надано останньому у користування відповідно до рішень Сухолиманської с/р ХV сесії XXV скликання № 57, № 215 від 31.05.1988 р., ХV сесії ХХV скликання № 57, № 40 від 14.05.1993 р., № 338 від 19.09.1990 р., № 215 від 31.05.1988 р., № 92 від 16.10.1988 р. та згідно інформації ДП «Одеський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», вказаним підприємством було проведено геодезично-вишукувальні роботи на вищевказаній земельній ділянці та встановлено каталог координат зовнішніх меж земельної ділянки [ADDRESS], на підставі аналізу від 11.11.2010 р. проведеного вказаним державним підприємством та план-схеми до нього встановлено, що шляхом накладення в єдиний системі координат земельної ділянки колишнього члена ГО «СТ «Степове» [PERSON] - виявлено повне перетинання меж вказаних земельних ділянок, тобто, земельна ділянка відповідача повністю перетнула зовнішні межі СК «Дорожник-63» і фактично надана із земель вказаного кооперативу без вилучення у останнього відповідним органом державної влади та його згоди, чим порушені їхні інтереси як землекористувачів, у зв'язку з чим, прокурор просить суд, скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 09.06.2008 р., площею 0,1075 га на [ADDRESS] для ведення садівництва, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею за № [NUMBER], кадастровий № [NUMBER] виданого на ім`я [PERSON] Прокурор, приймаючи участь в судовому засіданні позов підтримала, однак в подальшому в судове засідання не з`явилася, надавши до суду письмову заяву, в якій повністю підтримала позов, просила суд його задовольнити та з посиланням на ст. 158 ЦПК України, слухати справу за її відсутності, не заперечуючи проти ухвалення заочного рішення по справі (а.с. 130). Представник позивача Головного управління Держгеокадастру в Одеській області в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, надіславши свої письмові пояснення з приводу позову, в яких просив суд слухати справу за його відсутністю (а.с. 114-119). Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно, без поважних причин не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, у відповідності до вимог ч. 9 ст. 74, ч. 1 ст. 77 ЦПК України, за останньою відомою судові його адресою проживання, що підтверджується поштовими повідомленнями, які повернулися до суду з відмітками про вручення та відмітками листоноші «за закінченнями термінів зберігання», а тому вважається повідомленим про дату, час і місце судового розгляду справи належним чином, причини своєї неявки суду не повідомив, заяв про розгляд справи за його відсутності суду не надав (а.с. 107,120,121,126,127). Представник 3-ої особи на стороні позивача СК «Дорожник-63» в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, що підтверджується поштовими повідомленнями, які повернулися до суду з відмітками листоноші «за межами села», причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутністю суду не надав (а.с. 122-125). Згідно з ч. 4 ст. 169 ЦПК України, якщо у суду не має даних про причину неявки відповідача, сповіщеного належним чином, суд вважає можливим розглянути справу на підставі даних, які є в матеріалах справи та зі згоди позивача ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Заслухавши думку прокурора та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. За загальним правилом - кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 3 ЦПК України). Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона - повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи та розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі - розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, частиною 3 якої передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Частинами 3,4 статті 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Статтями 6,19 Конституції України передбачено - органи державної влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України. Органи державної влади, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до норм ст. 15-1, ч. 4 ст.122 ЗК України, п. 4.12 Положення Головного управління Держгеокадастру в Одеській області - управління розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в порядку, визначеному чинним законодавством, на території Одеської області. Згідно ст. 78 ЗК України - право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, ЗК України, а також інших законів, що видаються. Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЗК України (в редакції на момент прийняття розпорядження про передачу земельної ділянки у власність відповідачу) - громадяни та юридичні особи набувають права власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, або державних органів приватизації, або центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів, в межах їх повноважень, визначених ЗК України. Повноваження органів місцевого самоврядування та виконавчої влади (на час виникнення спірних правовідносин) було визначено п. 12 Розділу Х Перехідних положень ЗК України : до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзаці 3 цього пункту) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади. Відповідно до ст. 125 ЗК України (в редакції 2008 р.) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документу, що посвідчує право на неї та державної реєстрації - забороняється. Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами, форми яких затверджуються КМУ (ст. 126 ЗК України в редакції 2008 р.). Частиною 5 статті 116 ЗК України (в редакції 2008 р.) передбачено, що надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після її вилучення (викупу) в порядку, передбаченому цим Кодексом. Порядок вилучення земельних ділянок врегульовано ст. 149 ЗК України (в редакції 2008 р.), згідно якої, земельні ділянки надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування і провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень КМУ, Ради міністрів АРК, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень. Суд з`ясував, що розпорядженням Овідіопольської РДА від 06.05.2008 р. № 546 «Про безоплатну передачу у власність громадян України [PERSON], [PERSON] та іншим (всього 20 осіб) земельних ділянок в ГО СТ «Степове»» на території Новодолинської с/р Овідіопольського району Одеської області (за межами населених пунктів) було затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельні ділянки (державних актів на право власності) вищевказаних громадян України для садівництва - безоплатно передано у власність громадян України земельні ділянки загальною площею 2,0925 га (пасовища) із земель сільськогосподарського призначення, які надані у користування ГО «СТ «Степове»» для ведення садівництва. В додатку до вказаного розпорядження прізвище [PERSON] зазначено під [NUMBER] і загальна площа земельної ділянки складає 0,1075 га. Суд встановив, що в ході прокурорською перевірки додержання вимог чинного земельного законодавства України в частині безоплатного надання Овідіопольською РДА земельних ділянок розташованих на території Новодолинської с/р поза межами населеного пункту було встановлено, що на підставі розпорядження Овідіопольської РДА № 546 від 06.05.2008 р. відповідачу [PERSON] був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 09.06.2008 р., площею 0,1075 га на [ADDRESS] для ведення садівництва, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею за № [NUMBER], кадастровий № [NUMBER], яка розташована в межах території земельної ділянки СК «Дорожник-63», яку надано останньому у користування відповідно до рішень Сухолиманської с/р ХV сесії XXV скликання № 57, № 215 від 31.05.1988 р., ХV сесії ХХV скликання № 57, № 40 від 14.05.1993 р., № 338 від 19.09.1990 р., № 215 від 31.05.1988 р., № 92 від 16.10.1988 р. та згідно інформації ДП «Одеський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», вказаним підприємством було проведено геодезично-вишукувальні роботи на вищевказаній земельній ділянці та встановлено каталог координат зовнішніх меж земельної ділянки [ADDRESS], на підставі аналізу від 11.11.2010 р. проведеного вказаним державним підприємством та план-схеми до нього встановлено, що шляхом накладення в єдиний системі координат земельної ділянки колишнього члена ГО «СТ «Степове» [PERSON] - виявлено повне перетинання меж вказаних земельних ділянок, тобто, земельна ділянка відповідача повністю перетнула зовнішні межі СК «Дорожник-63» і фактично надана із земель вказаного кооперативу без вилучення у останнього відповідним органом державної влади та його згоди (а.с. 3-14). З письмових пояснень позивачів ГУ Держгеокадастру в Одеській області вбачається, що за їхньою інформацією від 25.03.2016 р. № 22-1520-0.1-2835/2-16 згідно наявних у Відділі Книг реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі - станом на 31.12.2012 р. земельні ділянки за СК «Дорожник-63» не зареєстровані. Технічна документація та проект відведення земельної ділянки СК «Дорожник-63» до місцевого фонду документації землеустрою Відділу Держгеокадастру в Овідіопольському районі Одеської області - не надходили. Таким чином, суд дійшов висновку, що згода СК «Дорожник-63» на припинення права користування земельною ділянкою - не потрібна, враховуючи той факт, що прокурором до свого позову не було надано будь-яких належних та допустимих документальних доказів (правовстановлюючих документів - державного акту), які б підтверджували законне право користування СК «Дорожни-63» спірною земельною ділянкою, а рішення органів місцевого самоврядування яку надано останньому у користування відповідно до рішень Сухолиманської с/р ХV сесії XXV скликання № 57, № 215 від 31.05.1988 р., ХV сесії ХХV скликання № 57, № 40 від 14.05.1993 р., № 338 від 19.09.1990 р., № 215 від 31.05.1988 р., № 92 від 16.10.1988 р. - не є правовстановлюючими документами, які підтверджують законне право користування спірної землею. Крім того, суд вважає, що вищевказані копії схем, зроблених ДП «Одеський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», які додані прокурором до позову на підтвердження своїх позовних вимог - не є належними та допустимими доказами по справі в розумінні ст.ст. 57-60 ЦПК України, адже будь-який висновок відповідної землевпорядної експертизи з цього приводу, який підтверджував би повне перетинання земельної ділянки [PERSON] зовнішніх меж СК «Дорожник-63» в матеріалах справи відсутній і прокурором не заявлялось клопотання про призначення такої експертизи. Тобто, на думку суду - у СК «Дорожни-63» відсутні будь-які законні правові підстави користування вищевказаною спірної земельною ділянкою, без відповідних правовстановлюючих документів і будь-які їхні права не порушені, з урахуванням того, що останні не є належними землекористувачами з підстав описаних вище. Також, з огляду на письмові пояснення позивачів ГУ Держгеокадастру в Одеській області вбачається, що будь-які їхні інтереси, як державного органу, для захисту яких звернувся прокурор до суду не порушені, і в даному випадку, прокурору слід було звертатися до суду з позовом для захисту інтересів СК «Дорожник-63». Відповідно до п. 9 «Порядку ведення Державного земельного кадастру», затвердженого Постановою КМУ від 17.20.2012 р. № 1051, виправлення помилок у Державному земельному кадастрі віднесено до повноважень Державного кадастрового реєстратора територіальних органів Держгеокадастру у районах, містах обласного значення і виходячи з викладеного, суд вважає, що виявлення факту розташування земельної ділянки в межах іншої земельної ділянки та виправлення помилки - віднесено до виключних повноважень Державного кадастрового реєстратора, а відповідно до ч. 6 ст. 16 Закону України «Про Державний земельний кадастр», кадастровий номер земельної ділянки скасовується лише у разі скасування державної реєстрації земельної ділянки, однак прокурором такі вимоги до суду не заявлялися у своєму позові. Відповідно до п. 41 «Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно», затвердженого Постановою КМУ від 26.10.2011 р. № 1141, у разі скасування на підставі рішення суду державної реєстрації прав, проведеної до 1 січня 2013 р. відповідно до законодавства, що діяло на момент такої реєстрації, записів про державну реєстрацію прав, що містяться в інформаційних системах, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01.01.2013 р., за відсутності державної реєстрації таких прав у Державному реєстрі прав, державний реєстратор переносить до Державного реєстру прав записи про державну реєстрацію прав, що містяться в інформаційних системах та вносить запис про скасування державної реєстрації прав. На підставі вищевикладеного та з урахуванням письмових пояснень позивачів, суд дійшов висновку, що позов необґрунтований, безпідставний і його задоволенні слід відмовити повністю.

Outcome: dismissed