Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-28 00:00:00

30 квітня 2020 року [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON] , в якому просить визнати за позивачем право власності на земельну ділянку площею 0,0796 га, розташовану по [ADDRESS] . Позов мотивований тим, що позивач 31.08.1999 р. придбала у відповідача житловий будинок [ADDRESS] . Рішенням Виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 25.10.2019 року № 1130 вказаному житловому будинку була надана нова адреса: [ADDRESS] . Цей будинок розташований на земельній ділянці площею 0,0796 га, яка належить відповідачу [PERSON] . На сьогодні відповідач ухиляється від правочину щодо оформлення купівлі-продажу земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку, тому позивач змушена звернутись до суду. 18 червня 2020 року вказаний позов прийнято до розгляду, відкрито провадження та призначено підготовче засідання. 30 листопада 2020 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. Представник позивача надав заяву, в якій просив розглянути справу без його участі, позов підтримав та просив задовольнити, проти заочного розгляду не заперечує. Відповідач в підготовче засідання не з`явилася, про дату, час та місце підготовчого засідання була повідомлена належним чином, правом на подання відзиву на позов та пояснень не скористалась. У відповідності до положень ст. 280-281 ЦПК України, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення по справі. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. 31 серпня 1999 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме жилий будинок жилою площею 29,00 кв.м., зазначений на плані за літ. А з прилеглими до нього господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] та який розташований на земельній ділянці 796 кв.м. згідно державного акту на право приватної власності на землю, виданого Великокорениською селищною Радою 30 червня 1994 року згідно рішення від 13 квітня 1994 року за № 14/17. Зазначений договір посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Шиліною Г.М. та зареєстровано в реєстрі за № 1951. Згідно державного акту на право приватної власності на землю, виданого Великокорениською селищною Радою 30 червня 1994 року згідно рішення від 13 квітня 1994 року за № 14/17, земельна ділянка 0,0796 гектарів видана [PERSON] , яка мешкає у [ADDRESS] , для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель. Рішенням Виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 25.10.2019 року № 1130, житловому будинку з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] надана нова адреса: [ADDRESS] . Як вбачається з матеріалів справи, сторони виконали всі умови договору купівлі-продажу. Проте, відповідач ухиляється від оформлення правочину щодо земельної ділянки, на якій розташований будинок. Згідно вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Стаття 14 Конституції України встановлює, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Згідно з частинами першою, четвертою статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику. Перехід майнових прав до іншої особи зумовлює перехід до неї і прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований відповідний об`єкт нерухомості, та частини земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою користувався попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я документів на користування всією земельною ділянкою на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього землекористувача-власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості розташованого на ній (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі N 910/18560/16). Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про те, що з набуттям позивачем права власності на житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, які розташовані на спірній земельній ділянці, до неї, як до нового власника цього нерухомого майна, в силу положень статей 120 ЗК України та 377 ЦК України, перейшло право власності на спірну земельну ділянку. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оцінюючи зібрані по справі докази, проаналізувавши їх в сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved