Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-03 00:00:00

29 лютого 2016 року позивач товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «РАНТЬЕ» звернувся до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В своїй позовній заяві позивач [PERSON] «Фінансова компанія «РАНТЬЕ» посилається на те, що 11 вересня 2008 року між публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» та відповідачкою [PERSON] було укладено кредитний договір № Г80.102.71309, згідно умов якого відповідачці було видано кредит у розмірі 13080 грн. (тринадцять тисяч вісімдесят гривень 00 копійок) зі сплатою 19,9% річних, з погашенням кредиту та процентів у терміни, передбачені встановленим кредитним договором графіком щомісячних платежів. У звязку з невиконанням умов кредитного договору станом на 30.10.2015 р. у відповідача утворилась заборгованість у розмірі 24313,01 грн. 30 жовтня 2015 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Рантье» та публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» укладено договір факторингу №30/10-1, згідно умов якого клієнт (первісний кредитор, банк) відпустив (передав у власність) факторові (новому кредитору, позивачу) з 30.10.2015 р., а позивач, відповідно до договору факторингу та вимог чинного законодавства, набув право грошової вимоги за вищевказаним кредитним договором. Право вимоги позивач набув з моменту підписання акту прийому-передачі прав вимог. \~ \~ \~ \~Вказує, що відповідач [PERSON] не виконує взяті на себе зобовязання за кредитним договором, не сплачує отриманий кредит, у звязку з чим станом на 11 лютого 2016 року утворилась прострочена заборгованість в сумі 24313,01 грн. Просить стягнути з відповідачки [PERSON] на його користь несплачену заборгованість за кредитним договором в сумі 24313,01 грн., а також судовий збір в сумі 1378 грн. \~ 24 березня 2016 року позивач подав до суду заяву про уточнення позовних вимог, згідно якої просить вважати правильною назвою позивача товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Рантье». В судовому засіданні представник позивача [PERSON] «Факторингова компанія «Рантье» не зявився, подав до суду заяву про розгляд справи у їх відсутності, просив задовольнити позовну заяву в повному обсязі. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позовну заяву не визнала, просила відмовити в позовній заяві позивачу у звязку із закінченням терміну позовної давності. Заслухавши пояснення відповідачки, розглянувши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог, всебічно і повно зясувавши усі фактичні обставини справи, обєктивно дослідивши і оцінивши докази надані сторонами, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Згідно з вимогами ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання:1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються ; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Частиною 1 статті 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Належними і допустимими доказами по справі установлені такі факти і відповідні їм правовідносини, зокрема те, що 11 вересня 2008 року між публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» та відповідачкою [PERSON] було укладено кредитний договір № Г80.102.71309, згідно умов якого відповідачці було видано кредит у розмірі 13080 грн. (тринадцять тисяч вісімдесят гривень 00 копійок) зі сплатою 19,9% річних, з погашенням кредиту та процентів у терміни, передбачені встановленим кредитним договором графіком щомісячних платежів(а.с.12-14). Так, п. 2.1 Кредитного договору, передбачено, що позичальник повертає кредит разом з процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості в 24 щомісячних внесках до 11 дня /числа кожного місяця згідно графіку щомісячних внесків за кредитним договором. Згідно п. 2.2. договору нарахування процентів здійснюється 2 рази на місяць,, а плата за обслуговування кредитної заборгованості нараховується щомісяця до дати сплати щомісячного внеску. Базою для нарахування процентів є неповернена сума кредиту, базою для нарахування плати за обслуговування кредитної заборгованості є поточна сума кредиту . 30 жовтня 2015 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Рантье» та публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» укладено договір факторингу №30/10-1, згідно умов якого клієнт (первісний кредитор, банк) відпустив (передав у власність) факторові (новому кредитору, позивачу) з 30.10.2015 р., а позивач, відповідно до договору факторингу та вимог чинного законодавства, набув право грошової вимоги за вищевказаним кредитним договором. Право вимоги позивач набув з моменту підписання акту прийому-передачі прав вимог (а.с.18-20). Відповідно до ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Як вбачається з витягу з Додатку № 2 до договору факторингу № 30/10-1 від 30.10.2015 року, а саме з акту прийому-передачі прав вимог ПАТ «Ідея Банк» передав, а [PERSON] «ФК «Рантье» прийняв право вимоги до боржника, ІПН якого №2357411584 кредитний рахунок 22032410271309.980,, номер договору № Г80.102.71309, сума кредиту 13080 грн., загальна сума заборгованості станом на 30.10.2015 року 24313,01 грн. (а.с. 17). Про відступлення права грошової вимоги боржника [PERSON] було повідомлено, про що свідчить відповідний лист (а.с. 11). Відповідно до розрахунку заборгованості [PERSON] за кредитним договором № Г80.102.71309 від 11.09.2008 року станом на 11.02.2016 року заборгованість по кредиту становить 24313,01 гривень, з яких: 12529,8 гривень - заборгованість за тілом кредиту, 11783,2 гривень - заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками та комісіями (а.с.16). Згідно розрахунку заборгованості останній платіж по кредиту відповідачкою [PERSON] проведено 31 березня 2011 року, і в подальшому жодного платежу не вносилося (а.с.16). Згідно ст.ст. 526, 527, 530 Цивільного Кодексу України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та цивільного законодавства. У відповідності до п.1.ст. 1054 Цивільного Кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до п.1.ст.1048 Цивільного Кодексу України, розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. З умов кредитного договору від 11 вересня 2008 р. та системного аналізу ст.ст. 1054, 1055 ЦК України вбачається, що сторонами дотримано в повному обсязі вимог цивільного законодавства щодо предмету договору, його ціни, строку повернення кредиту, розміру відсотків, письмової форми. Частиною 4 ст. 203 Цивільного Кодексу України, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Статтею 207 ч.2 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Як передбачено п. 31 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30 березня 2012 року, враховуючи положення п. 7 ч. 13 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Оскільки з спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення вищезазначеної статті застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з заявою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлена ст. 257 ЦК України і становить три роки. За змістом ст. 259 ч. 2 ЦК України, строк позовної давності може бути збільшений за домовленістю сторін, договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Як вбачається з матеріалів справи строк позовної давності між позивачем та відповідачем за кредитним договором не збільшувався. Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що початком строку позовної давності у межах якого позивач мав би звернутися до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором Г80.102.71309 від 11 вересня 2008 року є дата здійснення боржником останнього платіжу, а саме: березень 2011 року, разом з цим, позивач звернувся до суду із вищенаведеним позовом тільки 29 лютого 2016 року, що свідчить про пропуск позивачем строку позовної давності. Згідно ст. 261 ч.1 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Судом при цьому, установлено, що клопотання про поновлення строку від позивача не надходило, у той же час, відповідачем [PERSON] відповідно до вимог ст. 267 ч.3 ЦК України до суду була подана заява про застосування строку позовної давності. Отже, сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови у позові (ч.4 ст. 267 ЦПК України). Таким чином, суд з врахуванням встановлених обставин справи, досліджених доказів по справі в їх сукупності, при системному аналізі з вимогами чинного закону, відмовляючи в задоволенні позову [PERSON] «ФК«РАНТЬЕ»до [PERSON] про стягнення заборгованості виходить із того, що позивачем було пропущено строк позовної давності. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed