Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-06 00:00:00

31 жовтня 2014 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 19.02.1999 року між сторонами було укладено договір позики, за умовами якого відповідач отримав грошові кошти в сумі 200 000,00 грн., зобов'язавшись повернути їх за вимогою. Відповідач не виконав свої зобов'язання за укладеним договором, що стало причиною звернення позивача до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за договором позики (з урахуванням процентів) у сумі 2 456 000,00 грн. (а.с.а.с. 1, 2). 24 лютого 2015 року судом було ухвалене заочне рішення про задоволення позову у повному обсязі (а.с. 38). Ухвалою від 15.12.2016 року заочне рішення від 24.02.2015 року було скасовано, справу призначено до розгляду в загальному порядку (а.с. 61). Представниця позивача у судовому засіданні підтримала заявлені вимоги, пояснивши, що у лютому 1999 року між сторонами дійсно було укладено договір позики, за умовами якого відповідач отримав грошові кошти в сумі 200 000,00 грн., склавши відповідну розписку. Строк повернення коштів договором визначено не було. Відповідач не виконав свої зобов'язання протягом місяця після висунення вимоги, що стало причиною звернення до суду. Відповідач до суду не з'явився, був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. У судових засіданнях, що відбулися раніше відповідач, його представники заперечували проти позову, пояснивши, що договір всупереч чинному на час його укладення Цивільному кодексу Української РСР не був укладений у письмовій формі, а складена розписка містила положення про відсотки, не передбачені законом. Позичені кошти були повернуті позивачеві ще на початку березня 1999 року. Крім того, позивач звернувся до суду з позовом з порушенням позовної давності. Суд, заслухавши пояснення сторін, їхніх представників, вивчивши матеріали справи, дійшов висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що 19.02.1999 року між сторонами було укладено договір позики, відповідно до умов якого позивач передав відповідачеві у позику 200 000,00 грн. без визначення терміну повернення. Відповідач при цьому зобов'язався повернути борг разом з відсотками, розмір яких дорівнює 6% суми позики за кожен місяць користування. На підтвердження передачі коштів відповідачем було складено розписку (а.с. 7). 29 липня 2014 року позивач на виконання абзацу другого частини 1 статті 1049 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) звернувся до відповідача з письмовою вимогою про повернення суми позики з відсотками у строк до 29.08.2014 року (а.с.а.с. 8 - 10). Дотепер відповідач борг не повернув. 12 березня 2018 року Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз на виконання ухвали Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 30.03.2017 року, постановленої за клопотанням відповідача (а.с. 116), було складено висновок експерта за результатами проведення судово-технічної експертизи документів №7173/1733-33/10862/17-33 (а.с.а.с. 146 - 152), згідно з яким: -слово «Расписка» було виконано після виконання тексту самої розписки іншим писальним приладом. Інші зміни тексту розписки шляхом підчистки, травлення тощо в документі відсутні; -текст розписки від 19.02.1999 року та підпис від імені [PERSON] у ній виконано рукописно за допомогою пишучого приладу - кулькової ручки, спорядженої пастою чорного кольору. При виконанні тексту та підпису копіювально-множувальна техніка та інші технічні засоби не використовувались. 20 червня 2018 року Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз на виконання ухвали Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 30.03.2017 року, постановленої за клопотанням відповідача (а.с. 116), було складено висновок експертів за результатами проведення судово-технічної експертизи документів №7172/10862/17-34/12457?12463/18-34 (а.с.а.с. 166 - 170), згідно з яким: -записи і підпис у розписці, датованій 19.02.1999 року, виконані кульковою ручкою (ручками), спорядженою пастою чорного кольору; -визначити, чи здійснювався на розписку вплив сторонніх факторів, не властивих для звичайних умов зберігання документів, чи призвело це до штучного зістарювання її реквізитів, а також період часу виконання записів і підпису [PERSON] тощо, не представляється можливим у зв'язку з відсутністю зразків порівняння відповідної рецептури пасти. Відповідно до статті 4 Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК 1963 року) цивільні права і обов'язки виникають з підстав, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР, а також з дій громадян і організацій, які хоч і не передбачені законом, але в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права і обов'язки. Відповідно до цього цивільні права і обов'язки виникають, зокрема, з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать. Згідно зі статтею 151 ЦК 1963 року в силу зобов'язання одна особа (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої особи (кредитора) певну дію, як-от: передати майно, виконати роботу, сплатити гроші та інше або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з договору або інших підстав, зазначених у статті 4 цього Кодексу. У відповідності зі статтями 374, 375 ЦК 1963 року за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей. Договір позики на суму понад п'ятдесят карбованців повинен бути укладений у письмовій формі. За укладеним договором позики позивач передав відповідачеві 200 000,00 грн., про що свідчать матеріали справи (зокрема, розписка, яка містить найменування сторін, а також суму позики, що була передана), отже, вказаний правочин, у розумінні статей 374, 375 ЦК 1963 року, було укладено. За правилами, встановленими частиною першою статті 165 ЦК 1963 року, якщо строк виконання зобов'язання не встановлений або визначений моментом витребування, кредитор вправі вимагати виконання, а боржник вправі провести виконання в будь-який час. Пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК визначено, що Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Відтак, ураховуючи той факт, що спірні цивільні відносини між сторонами виникли до набрання чинності ЦК, але продовжують існувати після набрання ним чинності, до цих відносин необхідно застосовувати приписи ЦК. За змістом абзацу першого частини 1 статті 1049 ЦК, якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Судом встановлено, що укладеним між сторонами договором позики строк її повернення встановлений не був, отже позика за загальним правилом має бути повернена відповідачем протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позивачем вимоги про це. Таким чином, зважаючи на те, що відповідач добровільно не повернув суму позики протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позивачем вимоги про це, позов у частині стягнення позичених коштів підлягає повному задоволенню. При цьому суд критично ставиться до тверджень відповідача про повернення позики, оскільки такі твердження не підтверджено ним жодними доказами. Розв'язуючи спір у частині стягнення процентів, суд насамперед виходить з такого. Відповідно до статті 170 ЦК 1963 року проценти по грошових та інших зобов'язаннях не допускаються, за винятком операцій кредитних установ, зобов'язань по зовнішній торгівлі та інших випадків, зазначених у законі. Можливість визначення сторонами будь-якого договору процентів виникла лише 01.01.2004 року - з набранням чинності ЦК. Згідно з абзацом 1 частини 1 статті 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Договором позики передбачено, що розмір процентів за користування позикою становить 6% суми позики за кожен місяць користування коштами. Ураховуючи викладене правила щодо процентів, у розумінні пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК, підлягають застосуванню судом винятково щодо правовідносин, що тривають від 01.01.2004 року і дотепер. Таким чином, сума процентів за користування позикою складає 1 560 000,00 грн. згідно з наступним розрахунком: (200 000,00 х 6%) х 130 = 1 560 000,00 грн., де - 200 000,00 - сума позики; - 130 - кількість місяців за період від 01.01.2004 року по 30.10.2014 року. Відтак, сума боргу з урахуванням процентів за користування позикою, яка підлягає стягненню, складає 1 760 000,00 грн. У задоволенні решти позовних вимог необхідно відмовити. Суд критично ставиться до заяви відповідача про застосування до спірних правовідносин позовної давності, оскільки, зважаючи на невизначення сторонами строку виконання зобов'язання, вона почала свій перебіг лише після пред'явлення позивачем 29.07.2014 року письмової вимоги про повернення позичених коштів. У порядку статті 141 Цивільного процесуального кодексу України з відповідача на користь позивача також підлягає стягненню компенсація понесених судових витрат у сумі 3 654,00 грн. (а.с. 3).

Outcome: partial