Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-11 00:00:00

29 вересня 2016 року позивач звернулася до Вінницького районного суду із позовом до відповідача про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом. Поданий позов позивач обґрунтувала тим, що 29 березня 1994 року померла її баба [PERSON] Після її смерті відкрилась спадщина на відповідне спадкове майно, в тому числі , на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що розташований в с. Стадниця, вул. Котовського, 20, який належить колгоспному двору головою якого є [PERSON]. 24 лютого 1988 року [PERSON] залишила заповіт, яким заповіла все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право, [PERSON] ( тепер [PERSON]) Л.М. Вказує, що вона спадщину після смерті [PERSON] прийняла, оскільки на час смерті проживала разом із нею за місцем відкриття спадщини за адресою вул. Котовського, 20 с. Стадниця, Вінницького району. Крім цього, в установлений законом строк позивач подала до суду заяву про прийняття спадщини. Інші спадкоємці за заповітом чи за законом відсутні. Вінницькою державною нотаріальною конторою їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на вищезазначене домоволодіння, оскільки спадкове майно належить членам колгоспного двору, а частка спадкодавця у свідоцтві про право особистої власності від 05 жовтня 1992 року №214 не визначена. Просить суд визнати за нею в порядку спадкування за заповітом після померлої 29 березня 1994 року [PERSON] право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що розташований в с. Стадниця, вул. Котовського, 20, Вінницького району. У судове засідання позивачка [PERSON] не зявилась, через канцелярію суду надала заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] сільської ради Вінницького району Вінницької області [PERSON] та третя особа [PERSON], також в судове засідання не зявились, надавши суду заяви про розгляд даної справи у їх відсутності, при розгляді справи покладаються на розсуд суду. Суд, вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності не з*явившихся осіб. Дослідивши матеріали цивільної справи та оцінивши докази по справі у їх сукупності, суд вважає позов обґрунтованій та такий, що підлягає задоволенню виходячи з такого. Судом встановлено, що 29.03.1994 року померла [PERSON], в с. Стадниця, Вінницького району Вінницької області, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.11). За життя [PERSON] 24.02.1988 року склала заповіт, яким заповідала своєї онуці [PERSON] все її майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право, копія якого надана суду (а.с. 6). Даний заповіт не змінено і не скасовано. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, який розташований в с. Стадниця, вул. Котовського, 20, Вінницького району Вінницької області, який належав померлій згідно свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння №214 від 05.10.1992 року. Дане домоволодіння належить до суспільної групи -колгоспний двір, головою якого була [PERSON] (а.с.8,15). З погосподарських книг на вищезазначене домоволодіння вбачається, що членом колгоспного двору станом на 1991-1995 роки (а.с.17-18), значилась лише спадкодавець- голова колгоспного двору - [PERSON] Спадщину позивач прийняла належним чином, оскільки вступила в управління та володіння спадковим майном, постійно проживала в спадковому будинку № 20 по вул. Котовського в с. Стадниця, що підтверджується довідкою [PERSON] сільської ради Вінницького району за № 521 від 09.09.2016 року (а.с.16). Однак, як вбачається з листа про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 31 серпня 2016 року винесеного державним нотаріусом Вінницької районної державної нотаріальної контори, позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на даний житловий будинок, оскільки вищезазначений будинок належить до суспільної групи -колгоспного двору, головою якого [PERSON] (а.с. 12). Інших спадкоємців за законом або заповітом, окрім позивача, який заповіла [PERSON] вищезазначений житловий будинок, - немає, про що свідчить копія спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] Застосовую норми матеріального та процесуального права суд виходить з наступного: Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, [PERSON] померла 29.03.1994 року, тому при вирішенні даного спору суд, повинен керуватися відповідними нормами ЦК УРСР та Земельного кодексу України 1990 року (в редакції 1992 року). Відповідно до ч.1 ст. 524 ЦК Української РСР , спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Відповідно до вимог ст. 7 Конституції СРСР 1936 року колгоспним двором є родинно-трудове об'єднання осіб, всі або більшість працездатних членів якого є членами колгоспу, беруть участь особистою працею в колгоспному виробництві, отримують основні доходи від суспільного господарства колгоспу і, крім того, ведуть особисте підсобне господарство на присадибній земельній ділянці. Згідно затверджених ЦСУ СРСР 13 квітня 1979 року № 11215 «Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів», визначення в сільській місцевості громадського типу господарства в погосподарській книзі та відомостей щодо членів колгоспного двору, що має правове значення, було покладено на сільські ради. Надалі порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів (далі - Вказівки), затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР (далі - Держкомстат СРСР) від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69. Згідно п. 9 зазначених Вказівок окремим господарством є особи, що проживають разом та ведуть спільне домашнє господарство. Згідно з п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Відповідно до ст. ст. 120, 123 ЦК України 1963 року, чинного на час існування колгоспних дворів, майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору. Спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Тобто усі члени колгоспного двору, які були такими станом на 15 квітня 1991 року, мали право спільної сумісної власності на майно колгоспного двору. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови від 24 червня 1983 року № 4 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування», та в підпункті г) пункту 6 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах права приватної власності», правила ст. 563 ЦК УРСР про те, що спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена, поширюється на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 1 липня 1990 року. У разі смерті члена колгоспного двору після 30 червня 1990 року спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору відкривається після смерті кожного з його колишніх членів. В п. 23 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 року розяснено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON], була головою колгоспного двору № 20, розташованого в с. Стадниця по вул. Котовського, Вінницького району Вінницької області. Станом на 15 квітня 1991 року, інші члени колгоспного двору відсутні. Позивач у справі є єдиною спадкоємицею, після смерті [PERSON], за заповітом. Реалізувати своє право як спадкоємця після смерті спадкодавця поза судовим порядком , позивач не має можливості, оскільки спірний будинок відноситься до суспільної групи- колгоспний двір. Тому, захист спадкового права позивача, підлягає судовому захисту , шляхом задоволення позову про визнання права власності на даний будинок в порядку спадкування за заповітом, оскільки матеріалами справи, дослідженими в судовому засіданні, доведено, що позивач прийняла спадщину після смерті [PERSON], так як на протязі шести місяців з моменту смерті спадкодавця вступила в управління та володіння спадковим майном, даний будинок належав спадкодавцеві на праві власності як голові колгоспного двору, згідно свідоцтва №214,також, задоволення позову не суперечить вимогам та законним інтересам сторін та відповідає чинному законодавству України, а також, не порушує прав та інтересів третіх осіб .

Outcome: approved