Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-28 00:00:00

29 жовтня 2015 року заявник [PERSON] звернувся до Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя Донецької області з заявою про встановлення факту та визнання внутрішньо переміщенню особою, заінтересована особа: Управління соціального захисту населення Орджонікідзевського району Маріупольської міської ради. В обгрунтування заяви зазначив, що він, з 1979 року до початку проведення бойових дій, а саме до 26 лютого 2015 року, разом зі своєю дружиною [PERSON] проживав за адресою: [ADDRESS] . З 26 лютого 2015 року по теперішній час, він разом зі своєю дружиною через неможливість подальшого проживання в районі проведення антитерористичної операції, змушений був переїхати в м.Мариуполь в орендовану квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Також зазначив, що він звернувся до Управління соціального захисту населення Орджонікідзевського району Маріупольської міської ради для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи відповідно до ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб». Однак йому було роз`яснено, що підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є реєстрація місця проживання на території, де виникли обставини, перелічені у ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб». Окрім іншого, відзначили, що він зареєстрований в Приморському районі м Маріуполя, який не внесений до переліку населених пунктів, на території яких органи влади не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження. Встановлення факту проживання в районі проведення антитерористичної операції і переміщення на територію України пов`язував з можливістю отримання статусу внутрішньо переміщеної особи. Посилаючись, зокрема на ст.ст.256, 257 ЦПК України, просив суд встановити факт його, [PERSON] , [INFO] , проживання за адресою: [ADDRESS] з 31 січня 1979 року по теперішній час, визнавши його внутрішньо переміщенню особою з території проведення антитерористичної операції на територію України, що мешкає за адресою: [ADDRESS] . Заінтересована особа - Управління соціального захисту населення Орджонікідзевського району Маріупольської міської ради, подало до суду письмові пояснення, в яких зазначило, що [PERSON] звернувся до Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя з заявою про встановлення факту проживання в районі проведення антитерористичної операції та переміщення на територію України. Згідно ст.4 Закону України «Про забезпечення прав та свобод внутрішньо переміщених осіб», факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Підставою взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є реєстрація місця проживання на території, де виникли вищезазначені обставини. Постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 № 509 затверджено Порядок оформлення та видачі довідки про взяття на облік осіб, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та району проведення антитерористичної операції. У своїй заяві [PERSON] стверджує, що він проживав у с. Широкіне Новоазовського району Донецької області з 1979 року до 26.02.2015 року, та підтверджує вказаний факт довідкою № 641 від 31.10.2014 року. Однак у довідці вказано, що [PERSON] мешкав у с.Широкине з 1979 року, по який час не вказано. Крім того, заявник зареєстрований у Приморському районі міста Маріуполя по вул. Латишева з 1998 року. Вказані факти ставлять під сумнів твердження [PERSON] про його місце проживання в с. Широкине Новоазовського району. В судовому засіданні, заявник [PERSON] підтримав заяву та просив її задовольнити. Додатково зазначивши, що фактично проживати у с.Широкине почав у грудні 1979 року. Представник заінтересованої особи Управління соціального захисту населення Орджонікідзевського району Маріупольської міської ради Борисенко Н.О., що діє на підставі довіреності, підтримала раніше надані письмові пояснення та вважала, що письмові докази проживання заявника у с.Широкине у вказаній період відсутні. Допитаний під час судового засідання свідок [PERSON] суду пояснив, що він проживав у с.Широкине Новоазовського району з 1992 року. При цьому підтвердив, що заявник [PERSON] разом зі своєю родиною на той час вже проживали у с.Широкине. [PERSON] у вказаному селищі проживав постійно до початку бойових дій. Допитаний під час судового засідання свідок [PERSON] суду пояснив, що він проживав у с.Широкине Новоазовського району. При цьому також підтвердив, що заявник [PERSON] разом зі своєю родиною проживали у с.Широкине з 1971-1972 року, проживали постійно до початку бойових дій. Допитаний під час судового засідання свідок [PERSON] суду пояснив, що він проживав у с.Широкине Новоазовського району. При цьому також підтвердив, що заявник [PERSON] разом зі своєю родиною проживали у с.Широкине з 1979 року. [PERSON] у вказаному селищі проживав постійно до початку бойових дій. Допитаний під час судового засідання свідок [PERSON] надав суду показання, аналогічні показанням свідка [PERSON] . Суд, заслухавши пояснення заявника та представника заінтересованої особи, показання свідків, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши у сукупності надані докази, приходить до висновку, що заява підлягає частковому задоволенню виходячи з наступних підстав. Стаття 57 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно з ч.2 ст.60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.2 ст.256 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Частина 1 ст.29 ЦК України передбачає, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. А частина 6 цієї статті встановлює, що фізична особа може мати кілька місць проживання. Відповідно до ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. З матеріалів справи вбачається, що заявник [PERSON] проходячи службу в лавах Збройних сил СРСР, а потім Збройних сил України житловою площею з фондів Міністерства оборони України в період з 16.11.1970 року по 20.09.1993 рік не забезпечувався. Також, з матеріалів справи вбачається, що заявник [PERSON] з 20 травня 1998 року був лише зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , проте там фактично не проживав. До того ж, з 2004 року в/ч [NUMBER] була розформована, а житлові приміщення за адресою частини відсутні. Крім того, за відомостями адресно-довідкового бюро підрозділу Приморського РВ у м.Маріуполі ГУ ДМС України в Донецькій області, місцем проживання [PERSON] є с.Широкине, а місцем реєстрації: [ADDRESS] . Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30.10.2014 року №1053-р та розпорядження Кабінету Міністрів України від 02.12.2015 року №1275-р, які були прийняті відповідно до закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», с.Широкине Волноваського району Донецької області віднесено до населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. В даному випадку, суд вважає, що оскільки [PERSON] проживав в населеному пункті, на території якого здійснюється антитерористична операція та органи влади не здійснюють свої повноваження, то встановити факт проживання заявника в даному населеному пункті, окрім як в судовому порядку не представляється можливим. Таким чином, враховуючи надані заявником письмові докази та показання свідків, суд робить висновок, що [PERSON] з грудня 1979 року по 26 лютого 2015 року проживав за адресою: [ADDRESS] . На підставі викладеного,

Outcome: partial