Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-01 00:00:00

30 квітня 2014 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська звернулась [PERSON] з вищезазначеним позовом, в якому просила суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS]; стягнути з відповідача на її користь кошти за сплату судового збору у розмірі 243,60 гривень; стягнути з відповідача на користь позивача 400,00 гривень, які сплачені останньою за послуги юридичної допомоги. В обґрунтування позовних вимог позивач послалась на те, що 05 жовтня 2009 року Міністерство оборони України видано їй ордер № 1021 на право заняття однокімнатної квартири площею 18,5 кв.м., а саме квартири [ADDRESS], де позивач є основним квартиронаймачем. Також в ордері вписаний колишні чоловік - відповідач [PERSON] та син [PERSON] З колишнім чоловіком позивач разом не мешкає та припинила шлюбні стосунки з жовтня 2011 року. З того часу відповідач не проживає у квартирі за адресою: [ADDRESS] та не з'являється там по теперішній час. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 січня 2012 року шлюб, укладений між позивачем та відповідачем було розірвано. Крім того, позивач зазначила, що з 2011 року та по теперішній час відповідач в квартирі не з'являвся, зобов'язання щодо її утримання та сплати комунальних послуг в повному обсязі не виконував. За цей час позивач отримала претензії від КП «Дніпроводоканал» та ПАТ «Дніпрогаз» та була вимушена частково самостійно оплачувати комунальні послуги, зроблені у розрахунку на 4 осіб: її, відповідача та 2 двох дітей. Відповідач, [PERSON], станом на час звернення з позовом до суду, не є членом сім'ї позивача, не веде спільного з нею господарства, не мешкає у спірній квартирі та не сплачує свою частину комунальних послуг в повному обсязі, що стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та обґрунтовуючи їх доказами наявними в матеріалах справи. Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував з причин їх необґрунтованості. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 06 листопада 2004 року, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Жовтневого районного управління юстиції м.Дніпропетровська, 06 листопада 2004 року було укладено шлюб між [PERSON] та [PERSON], яка в подальшому обрала прізвище чоловіка - [PERSON], актовий запис №919 (а.с. 9). 05 жовтня 2009 року Міністерством оборони України [PERSON] було видано ордер №1021 на вселення родини позивача в [ADDRESS] (а.с. 9). З 27 квітня 2010 року [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS], що підтверджується відомостями з адресно - довідкового підрозділу від 28 травня 2014 року. 09 січня 2012 року рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 06 листопада 2004 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Жовтневого районного управління юстиції м. Дніпропетровська, актовий запис № 919, було розірвано (а.с. 13). 29 травня 2014 року відповідач [PERSON] знявся з реєстрації за адресою: [ADDRESS], що підтверджується даними паспорта відповідача. Крім того, відповідно до талону зняття з реєстрації місця проживання в Україні, виданим 29 травня 2014 року Жовтневим РВ у м. Дніпропетровську ГУ ДМУ України в Дніпропетровській області, [PERSON] вибув з місця реєстрації за адресою: [ADDRESS] до [ADDRESS]. З викладено вбачається, що фактично відповідач в добровільному порядку визнав позовні вимоги [PERSON] та знявся з реєстрації за адресою мешкання позивача. Правовідносини, що виникли між сторонами урегульовані нормами Конституції України, ЖК Української РСР, ЦК України, Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання». Право на житло гарантоване людині статтями 47, 48 Конституції України. Так, ч. 3 ст. 47 Конституції проголошує, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону та за рішенням суду. Правові позиції Європейського Суду з прав людини Пункт 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла, що охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Відповідно до ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян. Частина 2 ст. 64 ЖК України визначає, що до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно зі ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається право користування жилим приміщенням протягом шести місяців. Згідно зі ст. 163 ЖК України у разі тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 15 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Тимчасова відсутність наймача та членів його сім'ї не звільняє їх від виконання обов'язків за договором найму жилого приміщення. Згідно зі ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Статтею 6 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання», реєстрація місця мешкання осіб здійснюється за адресою їх проживання, аналогічні вимоги містяться у ч. 1 ст. 29 ЦК України, відповідно до яких місцем проживання особи є житловий будинок або квартира, де вона фактично постійно або тимчасово мешкає. При цьому, у разі зміни місця мешкання, особа повинна протягом 7 днів відмінити свою попередню реєстрацію та зареєструвати нове місце мешкання. У разі недодержання вимог закону щодо реєстрації місця мешкання, зокрема ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання», реєстрація місця мешкання може бути скасована за рішенням суду. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені в судовому засіданні фактичні обставини в контексті наведених вище норм діючого законодавства, суд приходить до висновку, що відповідач фактично визнав вимоги позивача та знявся з реєстрації за місцем мешкання позивача, а отже втратив право користування квартирою [ADDRESS], що відповідає позовним вимогам, заявленим [PERSON] та зумовлює задоволення її позовних вимог. Вирішуючи позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 400,00 гривень, які сплачені останньою за послуги юридичної допомоги, суд дійшов висновку про відмову в їх задоволенні з огляду на наступне. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Отже, враховуючи зміст вказаної статті, при відшкодуванні витрат на правову допомогу, сторона повинна надати суду документ в якому буде зазначено, скільки часу було витрачено при наданні таких послуг. Зазначено, які саме дії (участь в судовому засіданні, складання процесуальних документів, тощо) з боку адвоката були вчинені в конкретній справі. Також особа, якій надається правова допомога, повинна підписати акт прийому-передачі наданих послуг, який складається адвокатом чи фахівцем в галузі права (які можуть виступати самостійно чи від імені адвокатського об'єднання або юридичної фірми). Після підписання акта приймання - передачі сторона повинна сплатити кошти за надані послуги і пред'явити всі ці документи в суді. З урахуванням зазначеного, суд приходить до висновку, що підписання акту прийому - передачі послуг і має свідчити про надання адвокатом конкретних послуг по конкретній справі. Оскільки стороною позивача не було надано такого акту прийому - передачі послуг, суд вважає, що позовні вимоги в цій частині є недоведеними та необґрунтованими, що зумовлює відмову у їх задоволенні. Вирішуючи питання щодо розподілу судового збору, відповідно до ст. 88 ЦПК України та враховуючи результат вирішення справи, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача суму у розмірі 243, 60 гривень. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved