Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-13 00:00:00

30 листопада 2017 року позивач [PERSON] звернулась в суд з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. В позовній заяві позивач [PERSON] зазначає, що з 27 квітня 2002 року вона та відповідач [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі, під час якого у них народився син [PERSON], [INFO]. На даний час дитина проживає з нею і перебуває на її утриманні. Як на підставу звернення із позовом вказує, що з 2015 року між сторонами фактично припинені шлюбні стосунки та спільне проживання, оскільки із відповідачем мають різні погляди на сімейне життя та ведення спільного господарства. Спроби примиритися з відповідачем не дали жодного результату, а тому на даний час можливості збереження сімї не вбачає. Зазначає, що шлюб є формальним, суперечить її інтересам, а відтак, просить його розірвати. Окрім того, оскільки із відповідачем вони не дійшли згоди щодо утримання спільної дитини, зважаючи на ухилення останнього від виконання свого обовязку щодо утримання дитини, враховуючи мінливий дохід [PERSON], просить стягувати із відповідача аліменти на утримання їхнього сина у твердій грошовій сумі у розмірі 1000,00 грн. щомісячно, починаючи з 01.12.2017р. і до досягнення дитиною повноліття. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявилась, проте подала в суд заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує та просить їх задоволити повністю (а.с. 26). Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, проте подав в суд заяву про розгляд справи без його участі, проти задоволення позовних вимог не заперечує (а.с. 27). За таких обставин суд ухвалив розглянути справу без участі сторін на підставі доказів, які знаходяться в матеріалах справи. У звязку з неявкою в судове засідання сторін по справі фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України не здійснювалося. Судом встановлено, що 27 квітня 2002 року позивач [PERSON] з відповідачем [PERSON] уклали шлюб, зареєстрований Виконавчим комітетом Новодністровської міської ради Чернівецької області за актовим записом №16, що підтверджується Свідоцтвом про одруження серії 1-МИ № 051918, виданим 27 квітня 2002 року Виконавчим комітетом Новодністровської міської ради Чернівецької області (а.с. 8). У шлюбі в сторін народився син [PERSON], [INFO], що підтверджується Свідоцтвом про народження серії 1-МИ № 133027, виданим 10.10.2003р. Виконавчим комітетом Новодністровської міської ради Чернівецької області (а.с. 9). Як зазначає позивач [PERSON] з 2015р. сторони припинили шлюбні відносини, примирення між ними є неможливим, а тому просить шлюб розірвати. Відповідач [PERSON] жодних заперечень проти позову не надав та в заяві від 12.12.2017р. вказав, що позовні вимоги [PERSON] визнає в повному обсязі. Таким чином, суд приходить до висновку, що примирення між подружжям є неможливим, оскільки позивач примирення не бажає та наполягає на розірвані шлюбу, а відповідач проти розірвання шлюбу не заперечує та визнає позов в цій частині. Відповідно до ч. 2 ст. 104 Сімейного кодексу України (надалі - СК України) шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Згідно ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. У ст. 24 СК України зазначено, що шлюб - це добровільна згода чоловіка та жінки, а сторони не бажають перебувати у шлюбі. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. За таких обставин по справі, беручи до уваги визнання відповідачем позову, відсутність підстав для відмови у прийнятті такого визнання, суд приходить до висновку, що сімя сторін розпалась і зберегти її неможливо, а подальше спільне життя сторін та збереження шлюбу суперечитиме їхнім інтересам, а відтак, шлюб між ними необхідно розірвати. Згідно ч. 2 ст.114 Сімейного кодексу України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 2 ст.115 Сімейного кодексу України рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. Окрім того, позивач [PERSON] зазначає, що на даний час дитина сторін проживає із нею, перебуває на її повному утриманні, а відповідач ухиляється від надання добровільної матеріальної допомоги, хоча має можливість таку надавати. Відповідач [PERSON] жодних заперечень проти позову не надав та в заяві від 12.12.2017р. вказав, що позовні вимоги [PERSON] визнає в повному обсязі. Як вбачається із довідки № 762/14.2-42 від 30.11.2017р., виданої Новодністровським міським відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області, виконавчих документів про стягнення аліментів з [PERSON], [INFO], жителя [INFO], мікрорайон «Діброва»[ADDRESS], станом на 30.11.2017 року на виконанні у відділі не перебуває. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989р., яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991р. та набула чинності для України 27.09.1991р., держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України (далі - СК України) батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 181 СК України способи виконання батьками обовязку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017рік» прожитковий мінімум на дитину віком від 6 до 18 років з грудня 2017р. становить 1860, 00 грн. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. При визначенні розміру аліментів суд зобовязаний у відповідності до ст. 182 СК України враховувати стан здоровя та матеріальне становище дитини та платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; а також інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Таким чином, оскільки обовязок утримувати дитину є обовязком як матері, так і батька, а відповідач [PERSON] не надає матеріальної допомоги на утримання дитини в добровільному порядку, враховуючи визнання ним позову, що не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, виходячи з розумності та достатності розміру аліментів, необхідних для задоволення потреб на утримання дитини, а також з реальної можливості відповідача такий розмір аліментів сплачувати щомісячно, не порушуючи при цьому прав відповідача, беручи до уваги заявлені позовні вимоги, суд приходить до висновку, що відповідно до ст.ст. 180, 184 СК України в цій частині позов слід задоволити та стягувати з відповідача аліменти на утримання дитини у твердій грошовій сумі щомісячно, починаючи з 01.12.2017р. і до досягнення дитиною повноліття. При розподілі судових витрат суд бере до уваги, що відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнена від сплати судового збору за подання позовної заяви про стягнення аліментів, а тому з врахуванням ч.ч. 1, 3 ст. 88 ЦПК України з відповідача [PERSON] підлягає стягненню судовий збір в сумі 640, 00 грн. на користь позивача [PERSON] та 640, 00 грн. в дохід держави. На підставі ст.ст. 24, 104-105, 110, 112, 114-115, 180-184, 191 СК України,

Outcome: approved