Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-11 00:00:00

8 лютого 2016 року, позивачка [PERSON], звернулася до суду з вищеназваним позовом, в якому просила суд, визнати відповідача [PERSON], таким, що втратив право користування житловим будинком № 51 по вул. Приморській в с. Кароліно-Бугаз, Овідіопольського району, Одеської області, який належить їй на праві власності згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 36408728 від 17.04.2005 р., виданого на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 17.04.2015 р. (реєстр. № 363), мотивуючи це не проживанням відповідача, який для неї є сторонньою особою, а саме родичом колишнього власника вказаного будинку, і у вказаному будинку більше року, а саме з 2012 р., відсутністю його особистих речей у її будинку, враховуючи, що вона має намір продати свій будинок, а реєстрація відповідача у вказаному будинку, заважає їй, як власниці будинку на свій розсуд володіти, користуватися та розпоряджатися своїм власним будинком. Позивачка в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового розгляду була повідомлена належним чином особисто під розписку, надавши до суду письмову заяву, в якій позов підтримала у повному обсязі та на підставі ч. 2 ст. 158 ЦПК України, просила суд слухати справу за її відсутності, не заперечуючи проти постановлення заочного рішення по справі (а.с. 16,18). Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, у відповідності до вимог ч. 5 ст. 74, ч. 1 ст. 77 ЦПК України, за останньою відомою судові та позивачці адресою його місця реєстрації та проживання і повістка вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає або не знаходиться, що підтверджується поштовими повідомленнями з відмітками про вручення судових повісток, і інше місцезнаходження чи місце перебування відповідача суду невідоме, причини своєї неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності суду не надав (а.с. 14,17). Згідно з ч. 4 ст. 169 ЦПК України, якщо у суду не має даних про причину неявки відповідача, сповіщеного належним чином, суд вважає можливим розглянути справу на підставі даних, які є в матеріалах справи та зі згоди позивача ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.. Заслухавши думку учасників судового процесу та дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 3 ЦПК України). Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України. Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи та розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін на інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частинами 3,4 статті 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.. Статтями 316 та 317 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування, розпорядження своїм майном. Статтями 71,72 ЖК України передбачено при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї, за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться у судовому порядку. Відповідно до ст. 107 ЖК України у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Згідно із ч. 4 ст. 156 ЖК України, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням, до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Згідно із ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд : продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші, не заборонені законом угоди. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Суд встановив, що згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 36408728 від 17.04.2005 р., виданого на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 17.04.2015 р. (реєстр. № 363) - позивачці [PERSON] належить житловий будинок № 51 по вул. Приморській в с. Кароліно-Бугаз, Овідіопольського району, Одеської області (а.с. 9-11). В судовому засіданні було з`ясовано, що відповідач, який на цей час зареєстрований у вищевказаному будинку не є родичом позивачки, а є членом сім`ї (племінником) колишнього власника будинку [PERSON], який подарував вищевказаний будинок позивачці(а.с. 7,8). Суд встановив, що відповідача, який для позивачки є сторонньою особою, а саме родичом колишнього власника вказаного будинку, у вказаному будинку не проживає більше року, а саме з 2012 р., в будинку відсутні його особисті речі у її будинку, позивачка має намір продати свій будинок, а реєстрація відповідача у вказаному будинку, заважає їй, як власниці будинку на свій розсуд володіти, користуватися та розпоряджатися своїм власним будинком. Суд встановив, що будь-якого договору найму спірного житлового будинку між позивачкою та відповідачем не укладалось. Отже, суд дійшов висновку, що відповідач, починаючи з 2012 р., не проживає у вказаному будинку понад один рік без поважних причин. На думку суду, в даному випадку має місце спір про захист законного права власності позивачки, як власниці будинку. З наведених підстав суд приходить до висновку, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню.

Outcome: approved