Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-24 00:00:00

30.10.2013 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання договору дарування удаваним правочином. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в провадженні Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області знаходиться цивільна справа за позовом [PERSON] до неї про розподіл спільного майна подружжя. 10.10.2013 року відповідачем [PERSON] було подано до суду заперечення на зустрічну позовну заяву, в якій було зазначено, що земельна ділянка площею 12,0 га, розташована на території Камянської сільської ради, є його особистою власністю, так як земельні частки (паї), які в подальшому були виділені на місцевості (в натурі), були отриманні ним у дар. На підтвердження викладених доводів, [PERSON] надав договір дарування, укладений між ним та [PERSON] 22.02.2000 року. Вважає даний договір удаваним, оскільки фактично між сторонами було укладено договір купівлі-продажу, згідно з яким покупець [PERSON] передав під розписку продавцю [PERSON] грошові кошти в сумі 12 738 гривень. На її думку, передача земельної ділянки була оформлена договором дарування за тих підстав, що відповідач [PERSON] мав намір стати одноособовим власником земельної частки (паю) без урахування вимог сімейного законодавства. Також просила поновити їй строк звернення до суду із позовною заявою, посилаючись на те, що про наявність укладеного між відповідачами договору їй стало відомо лише під час розгляду справи про розподіл спільного сумісного майна подружжя. Позивачка [PERSON], будучи своєчасно та належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явилася, направивши представника з належним чином посвідченими повноваженнями. У судовому засіданні представник позивачки [PERSON], необмежений у повноваженнях, позовні вимоги уточнив, остаточно просив: поновити [PERSON] строк для звернення до суду з позовною заявою; визнати удаваним правочином договір дарування права на земельну частку (пай) серії АВІ №207348, укладений 22.02.2000 року між [PERSON] та [PERSON]; визнати, що 22.02.2000 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу права на земельну частку (пай); визнати договір дарування права на земельну частку (пай) серії АВІ №207348, укладений 22.02.2000 року між [PERSON] та [PERSON], договором купівлі-продажу права на земельну частку (пай), укладеним 22.02.2000 року між [PERSON] та [PERSON] В обґрунтування позовних вимог додатково пояснив, що на момент укладення оспорюваного договору його довірителька знаходилася за межами України на заробітках, а тому не могла знати його правову природу. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] вважали позов необґрунтованим та безпідставним, посилаючись на те, що позивачці було відомо про наявність оскаржуваного договору дарування із самого початку, а тому підстав для поновлення строку позовної давності не має. На додаткове запитання відповідач [PERSON] пояснив, що долучена позивачкою до позовної заяви розписка про отримання відповідачем [PERSON] грошових коштів є додатковою гарантією забезпечення зобов'язання. Тобто, у випадку пред'явлення вимоги про розірвання договору дарування він має право поставити питання про отримання від [PERSON] коштів у розмірі 12 738 гривень. Протягом лютого-березня 2000 року право на земельну частку (пай) йому подарувало чотири особи ([PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON].). В будь-яких родинних відносинах з дарувальниками він не перебуває. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] заперечував проти задоволення позову, посилаючись на те, що 22.02.2000 року між його довірителем та відповідачем [PERSON] було укладено договір дарування права на земельну частку (пай) із земель, які перебували у колективній власності колективного сільськогосподарського підприємства «Прогрес» в с. Кам'янка Ізмаїльського району Одеської області розміром 3,0 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі. Наміру приховати договір купівлі-продажу у них не було; грошові кошти не передавалися. На додаткове запитання пояснив, що надана позивачкою розписка була складена та підписана сторонами оспорюваного договору, однак при яких обставинах та з якою метою, пояснити не може. [PERSON] мав лише один сертифікат на право на земельну частку (пай). Ухвалою суду від 20.01.2014 року відповідач [PERSON] викликаний для дачі особистих пояснень у справі (а.с.58), проте, будучи своєчасно та належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи (а.с.59, 65), у судове засідання не з'явився, причини неявки не повідомив. Свідок [PERSON], будучи допитаним, пояснив, що приблизно у 2000 році відповідач [PERSON] неодноразово телефонував з його особистого телефону своїй дружині [PERSON] в Італію та в його присутності повідомляв їй про оформлення земельних ділянок. На додаткове запитання пояснив, що не пам'ятає, яким чином [PERSON] оформляв земельні ділянки (у дар, за договором купівлі-продажу тощо). Свідок [PERSON], в свою чергу, пояснив, що відповідача [PERSON] знав як члена асоціації фермерів. У період, який розглядається судом, в його кабінеті, [PERSON] склав розписку про те, що він нібито отримав від [PERSON] грошові кошти в сумі 12 738 гривень за сертифікат на право на земельну частку (пай) із земель, які перебували у колективній власності колективного сільськогосподарського підприємства «Прогрес» в с. Кам'янка Ізмаїльського району Одеської області розміром 3,0 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі. При складанні даної розписки грошові кошти не передавалися; вона була написана для того, щоб у [PERSON] не виникло бажання розірвати договір. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, допитавши свідків, розглянувши подані документи та матеріали, з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступного висновку. За змістом ст.ст.10, 11, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч.1 ст.58 Конституції України) ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто з 1 січня 2004 року. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.243 ЦК УРСР за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Згідно ст.224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Частина 2 ст.58 ЦК УРСР визначала, що якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі. Аналогічні за змістом роз'яснення містили п.п.2, 14 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» вiд 28.04.1978 року за №3 (із змінами, внесеними згідно з постановами Пленуму Верховного Суду України від 25.12.1992 року №13 та від 25.05.1998 року №15). Як вбачається із наданої позивачкою розписки, 22.02.2000 року [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти в сумі 12 738 гривень за продаж посвідченого сертифікатом права на земельну частку (пай) розміром 3, 0 га (а.с.6). Факт видачі такої розписки, а також наявність у відповідача [PERSON] лише одного сертифіката на право на земельну часку (пай), яке в подальшому було відчужено [PERSON], сторонами не спростовувалося, що у відповідності до ч.1 ст.61 ЦПК України додатковому доказуванню не підлягає. Стаття 57 ЦПК України визначає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Аналіз вищезазначених норм цивільного та цивільно-процесуального законодавства, а також обставин справи дає підстави для висновку про те, що в дійсності воля відповідачів була спрямована на укладення не безоплатної угоди (договору дарування), а договору купівлі-продажу, за яким [PERSON] зобов'язався передати право на земельну частку (пай) у власність [PERSON], а останній зобов'язався прийняти право на земельну частку (пай) і сплатити за нього грошову суму в розмірі 12 738 гривень. Приймаючи таке рішення, суд враховує також ту обставину, що протягом лютого-березня 2000 року право на земельну частку (пай), вартість якого на той час складала 12 738 гривень, [PERSON] подарували чотири особи ([PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON].), а також зважає на відсутність будь-яких родинних відносин між ними. Доводи відповідача [PERSON] та представників відповідачів [PERSON], [PERSON] про те, що розписка є гарантією забезпечення угоди, суд до уваги не приймає, адже у відповідності до ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. До показань свідка [PERSON] суд відноситься критично, адже вони спростовуються вище приведеними у рішенні доказами. Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку про те, що позовні вимоги про визнання договору дарування удаваною угодою є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Вирішуючи заяву про поновлення строку звернення до суду, суд виходить з наступного. Відповідно до пункту 7 Прикінцевих та перехідних положень ЦК до позовів про визнання заперечуваного правочину недійсним і про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, право на пред'явлення якого виникло до 1 січня 2004 року, застосовується позовна давність, встановлена для відповідних позовів законодавством, що діяло раніше. Статтею 71 ЦК УРСР передбачалося, що загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. За змістом ст.76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу. У відповідності до ст.80 ЦК УРСР закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові. Враховуючи, що позивачка [PERSON] не була стороною оспорюваної угоди та не була присутньою при його посвідченні в силу ст.8 Закону України «Про нотаріат» та знаходження за межами території України, що сторонами також не спростовувалося, суд приходить до висновку про наявність достатніх підстав для поновлення строку позовної давності. Доводи відповідача [PERSON] про те, що позивачка [PERSON] є власником суміжної земельної ділянки, з якою узгоджувалися межі належної йому земельної ділянки, що вона з 2009 року по 2011 рік була членом селянського (фермерського) господарства «[PERSON]» та інші, а тому знала правову природу оспорюваного договору, у відповідності до ч.4 ст.60 ЦПК України не можуть бути прийняті судом як прямі та достеменні докази того факту, що їй було відомо, який саме договір укладено між відповідачами.

Outcome: approved