Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-03 00:00:00

29 жовтня 2018 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Веселинівська селищна рада Веселинівського району Миколаївської області, про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. В обгрунтування позовних вимог, зазначила, що є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 21 лютого 2017 року, виданим державним нотаріусом Веселинівської державної нотаріальної контори та зареєстрованим в реєстрі за №277. Право власності на житловий будинок зареєстровано 21.02.2017 року, що підтверджується відповідним витягом з Державнорго реєстру речових прав на нерухоме майно №80826415 від 21.02.2017 року. Даний будинок вона успадкувала після смерті свого брата [PERSON] , померлого [INFO] . В брата був син [PERSON] , який зареєстрований в житловому будинку з 24.09.1998 року. Однак, зазначає, що відповідач з 2011 року не проживає в данному будинку, місце його проживання чи перебування їй невідомо, тому вона не може звернутись до нього з проханням знятись з реєстрації. Тому, просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилась, але до суду надала заяву про розгляд справи у її відсутність та підтримання позовних вимог. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, зокрема зазначила, що наявність реєстрації відповідача в будинку позивача порушує право позивача на здійснення права власності та перешкоджає реалізації прав, передбачених ч.1 ст. 383 ЦК Ураїни. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позов не визнав повністю, зокрема вказав, що є сином померлого [PERSON] , на момент відкриття спадщини проживав разом зі своїм батьком - [PERSON] . Вважає, що зареєстрований в житловому будинку на законних підставах, з 2011 року не проживає в ньому з поважних причин, так як тривалий час перебував у місцях позбавлення волі, 19 липня 2018 року був умовно-достроков звільнений, але 09 лютого 2019 року знову взятий під варту, та 05 квітня 2019 року вироком Веселинівського районного суду засуджений до позбавлення волі на строк 4 роки і 3 місяці. Заслухавши вступне слово представника позивача [PERSON] .О., відповідача [PERSON] , дослідивши матеріали справи в межах заявлених вимог та наданих доказів, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 21 лютого 2017 року, виданим державним нотаріусом Веселинівської державної нотаріальної контори та зареєстрованим в реєстрі за №277 (а.с. 8). Право власності на житловий будинок зареєстровано 21.02.2017 року, що підтверджується відповідним витягом з Державнорго реєстру речових прав на нерухоме майно №80826415 від 21.02.2017 року (а.с. 9). Даний будинок позивач успадкувала після смерті свого брата [PERSON] , померлого [INFO] . Відповідно до довідки та Акту Веселинівської селищної ради від 23.10.2018 року (а.с. 10-11) відповідач [PERSON] зареєстрований в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , не проживає в даному будинку з 2011 року по теперішній час. Відповідач [PERSON] є сином померлого спадкодавця [PERSON] , що підтверджується повним витягом з ДРАЦС щодо актового запису про народження №00023187039 від 20.06.2019 року, відповідно до ст. 1261 ЦК України є спадкоємцем першої черги. На час відкриття спадщини був зареєстрований та проживав із спадкодавцем за адресою: [ADDRESS] . Позивач [PERSON] є сестрою спадкодавця [PERSON] , відповідно до ст. 1262 ЦК України є спадкоємцем другої черги. Відповідно до частини першої\~статті 1216 ЦК України\~спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). В основі спадкування за законом знаходиться принцип черговості, який полягає у встановленні пріоритету прав одних спадкоємців за законом перед іншими. Кожна черга - це визначене коло осіб, з урахуванням ступеня їх близькості спадкодавцеві, яке встановлене законом на підставі припущення про те, що спадкодавець залишив би своє майно найближчим родичам, членам сім`ї, утриманцям і (або) іншим родичам до шостого ступеня споріднення. Системне тлумачення положень статей 1258, 1259 та інших положень книги 6\~ЦК України\~дозволяє стверджувати про необхідність розмежовувати такі правові конструкції як «одержання права на спадкування наступною чергою» (частина друга\~статті 1258 ЦК України) та «зміну суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом». «Одержання права на спадкування наступною чергою» (частина друга\~статті 1258 ЦК України) стосується другої - п`ятої черг і пов`язується із такими негативними юридичними фактами як: відсутність спадкоємців попередньої черги; усунення спадкоємців попередньої черги від права на спадкування; неприйняття спадкоємцями попередньої черги спадщини; відмова від прийняття спадщини. Оскільки, відповідач [PERSON] є спадкоємцем першої черги, зареєстрований за адресою: [ADDRESS] на законних підставах, на час відкриття спадщини проживав зі спадкодавцем за вказаною адресою, суд не вбачає підстав для задоволення позову. Крім того, з інформаційної довідки про судимості та копії вироку Веселинівського районного суду Миколаївської області від 05 квітня 2019 року вбачається, що відповідач [PERSON] неодноразово був засуджений, перебував у місцях позбавлення волі, 11 липня 2018 року умовно-достроково звільнений, 09 лютого 2019 року взятий під варту, та 05 квітня 2019 року знову засуджений до 4 років і 3 місяців позбавлення волі. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Відповідно до ст.\~47\~Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 9 ЖК України\~визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбаченим законом. Відповідно до ст.163 ЖК України\~у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 та 5 ч. 3, ч. 4\~ст. 71 цього Кодексу. Стаття 71 Житлового кодексу України\~передбачає, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців, а відповідно до\~ст. 72 ЖК України\~визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», із змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного Суду України №2 від 10.03.1989 року, № 13 від 25.12.1992 року, № 15 від 25.05.1998 року, роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Так відповідно до п. 7 ч. 3\~ст.\~71\~ЖК України жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі - протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання, якщо в цьому будинку, квартирі (їх частині) залишилися проживати інші члени сім`ї. Якщо в будинку, квартирі (їх частині) не залишилися проживати інші члени сім`ї наймача, це житло може бути надано за договором оренди (найму) у встановленому законом порядку іншому громадянину до звільнення таких осіб з-під варти або до відбуття ними покарання. У випадках, передбачених пунктами 1-7 цієї статті, право користування жилим приміщенням зберігається за відсутнім протягом шести місяців з дня закінчення строку, зазначеного у відповідному пункті. Таким чином, як випливає із указаної норми, якщо особа перебуває у місцях позбавлення волі за ним зберігається право на жиле приміщення, в якому він зареєстрований. Крім того, як вбачається з матеріалів справи відповідач був звільнений з місць позбавлення 19 липня 2018 року, а позивач звернувся до суду з позовом 29 жовтня 2018 року, тобто до спливу шестимісячного строку з дня звільнення відповідача з місць позбавлення волі. На даний час відповідач знову відбуває покарання у виді позбавлення волі. Отже, весь час непроживання відповідача в спірному житловому будинку з 2011 року, на який посилається позивач, відповідач не проживає з поважних причин, оскільки перебував та нині перебуває у місцях позбавлення волі, а тому за ним зберігається право на жиле приміщення, в якому він зареєстрований. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що відповідач [PERSON] зареєстрований в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] на законних підставах, з 2011 року не проживає в ньому з поважних причини, оскільки перебував та нині перебуває у місцях позбавлення волі, а тому позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed