Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-28 00:00:00

29 жовтня 2020 року позивач звернувся до Світловодського міськрайонного суду із вищевказаною повною заявою, згідно якої просить суд стягнути з відповідача на його користь 314 445 грн. 28 коп. боргу за договорами позики від 25 квітня 2016 року, в тому числі: -заборгованість за договором позики 172 000 грн.; -інфляційні збитки за період з 26.10.2017р. по 09.09.2020р. - 27 812 грн. 40 коп.; -сума відсотків (3% річних від простроченої суми) за користування грошовими коштами за період з 25.10.2017р. по 09.09.2020р. - 14 848 грн. 20 коп.; -розмір процентів за користування чужими грошовими коштами - 73 485 грн. 17 коп.; -пеня за прострочену суму боргу за договором позики за період з 26.10.2017р. по 26.04.2018р. - 26 299 грн. 51 коп. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 25 квітня 2016 року між позивачем та відповідачем укладено договір позики, що підтверджується договором позички грошей посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Борисовою В.А. Згідно даного договору позивач передав відповідачу 200 000 грн. строком з 25 квітня 2016 року по 25 жовтня 2017 року, включно без сплати відсотків за користування. Відповідно до п. 5 договору позики, у разі прострочення позичальником строку повернення позикодавцю грошових коштів, позичальник сплачує позикодавцю пеню в розмірі 7% від несвоєчасно сплаченої суми за кожен місяць прострочення. Крім того, в разі прострочення Позичальником кінцевого терміну повернення Позикодавцю коштів, 25.10.2017 року, сума позички, яка залишилась несплаченою, підлягає сплаті з врахуванням індексу інфляції. На виконання своїх обов`язків за договором відповідач, за період з 01.09.2016 року і до 25.10.2017 року сплатив позивачу 28 000 грн. Позивач свої зобов`язання за договором позики виконав шляхом передачі відповідачу 200 000 грн. Разом з тим, відповідач свої зобов`язання за цим договором не виконує, в обумовлений строк грошові кошти не повернув, як і не повернув суму боргу на час звернення позивача до суду із вказаною позовною заявою. У зв`язку з чим, позивач просить стягнути з відповідача суму заборгованості за договором позики від 25.04.2016 року. (а.с.2-5). Ухвалою суду від 04 листопада 2020 року відкрито загальне позовне провадження, справу призначено до підготовчого судового засідання на 03 грудня 2020 року. (а.с. 23-24). Ухвалою суду від 01 лютого 2021 року справу призначено до судового розгляду по суті на 01 березня 2021 року. (а.с. 47). Позивач та його представник в судове засідання призначене не заявились, представник позивача подав письмову заяву про розгляд справи без його участі та участі позивача, позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує. (а.с. 41, 43-44). Відповідач в судове засідання не заявивсь, про причини неявки суду не повідомив. На адресу суду повернувся поштовий конверт з відміткою «Адресат відсутній за вказаною адресою». Крім того з метою виклику відповідача на веб-сайті «Судова влада України» розміщено відповідне оголошення. (а.с.28). Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, № 11681/85, § 35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року). З огляду на викладене, суд визнає причини повторної неявки відповідача у судове засідання неповажними і на підставі ч.4 ст. 223 ЦПК України розглядає справу у відсутність відповідача на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Враховуючи неявку в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи відповідно до ст. 229 ЦПК України, судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Згідно копії договору позики від 25 квітня 2016 року [PERSON] отримав в борг від [PERSON] строком з 25 квітня 2016 року по 25 жовтня 2017 року грошові кошти в сумі двісті тисяч гривень. Договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Борисовою В.А. (а.с. 13). Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Стаття 1047 ЦК України передбачає, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частина перша статті 1049 ЦК України передбачає, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та у порядку,що встановлені договором. За змістом положень частини 1 ст. 526 ЦК зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) ст. 530 ЦК. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином ст. 599 ЦК. Отже, відповідач не припинив зобов`язання перед позивачем шляхом повернення суми позики у визначений за договором час. Згідно з положеннями статті 611 ЦК у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Зокрема, ст. 625 ЦК врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Формулювання ст. 625 ЦК, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3% річних є неустойкою у розуміння положень ст. 549 ЦК і ст. 230 ГК України. Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Разом із тим, главою 19 ЦК визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки ст. 257 ЦК З огляду на викладене суд приходить висновку, що між сторонами укладено договір позики від 25 квітня 2016 року, згідно якого позивач передав відповідачу 200 000 грн. строком з 25 квітня 2016 року по 25 жовтня 2017 року. Відповідно до п. 5 договору позики, у разі прострочення позичальником строку повернення позикодавцю грошових коштів, позичальник сплачує позикодавцю пеню в розмірі 7% від несвоєчасно сплаченої суми за кожен місяць прострочення. Крім того, в разі прострочення Позичальником кінцевого терміну повернення Позикодавцю коштів, 25.10.2017 року, сума позички, яка залишилась несплаченою, підлягає сплаті з врахуванням індексу інфляції. На виконання своїх обов`язків за договором відповідач, за період з 01.09.2016 року і до 25.10.2017 року сплатив позивачу 28 000 грн. Таким чином, позивач просить стягнути із відповідача 314 445 грн. 28 коп. боргу за договорами позики від 25 квітня 2016 року, в тому числі: -заборгованість за договором позики 172 000 грн.; -інфляційні збитки за період з 26.10.2017р. по 09.09.2020р. - 27 812 грн. 40 коп.; -сума відсотків (3% річних від простроченої суми) за користування грошовими коштами за період з 25.10.2017р. по 09.09.2020р. - 14 848 грн. 20 коп.; -розмір процентів за користування чужими грошовими коштами - 73 485 грн. 17 коп.; -пеня за прострочену суму боргу за договором позики за період з 26.10.2017р. по 26.04.2018р. в сумі 26 299 грн. 51 коп. Враховуючи, що позивач свої зобов`язання за договором виконав, а відповідач у встановлений договором строк грошові кошти не повернув, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача 314 445 грн. 28 коп. підлягають задоволенню. Враховуючи задоволення позовних вимог,

Outcome: approved