Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-01 00:00:00

31 серпня 2018 року позивач звернулася до Березнегуватського районного суду Миколаївської області з позовом до відповідача про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В позові зазначила, що з 24 квітня 2017 року працювала на посаді фахівця з питань соціальної роботи із суб'єктами пробації Березнегуватського районного сектору з питань пробації Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України. Наказом № 144/ОС від 25 липня 2018 року її було звільнено із займаної посади з 31 липня 2018 року за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України в зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Конкретної підстави її звільнення, а ні в наказі, а ні в трудовій книжці не вказано. Своє звільнення вважала незаконним та таким, що не відповідає чинному законодавству, оскільки про звільнення її попереджено 01 лютого 2018 року, а не за два місяці до звільнення, одночасно з попередженням їй не запропоновано іншої роботи, а наказ про звільнення та трудову книжку вона отримала лише 09 серпня 2018 року. Просила визнати незаконним та скасувати наказ про її звільнення з посади фахівця з питань соціальної роботи із суб'єктами пробації Березнегуватського районного сектору з питань пробації, поновити її на зазначеній посаді та стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу. В судовому засіданні та відповіді на відзив позивач позовні вимоги підтримала, пояснила, що з 24 квітня 2017 року працювала на посаді фахівця з питань соціальної роботи із суб'єктами пробації Березнегуватського районного сектору з питань пробації. 01 лютого 2018 року її повідомили про майбутнє вивільнення, однак через два місяці її не звільнили. Наказом Міністерства юстиції штатні посади уповноважених органів з питань пробації було скорочено, однак по Миколаївській області було скорочено чомусь лише дві посади. Разом з попередженням про звільнення їй вакантних посад запропоновано не було, а зроблено це лише 19 липня 2018 року. Крім того, їй було запропоновано переведення до Первомайського сектору з питань пробації, але через віддаленість даного населеного пункту від смт. Березнегувате та сімейні обставини, вона на переведення не погодилася. Наказ про звільнення та трудову книжку вона в день звільнення не отримала, а лише після її листа про направлення їх поштою, 07 серпня 2018 року вони відповідачем були відправлені. Вважала, що її звільнення було здійснено з порушенням вимог трудового законодавства, а тому вона підлягає поновленню на роботі з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Представник відповідача в судовому засіданні та відзиві на позовну заяву проти позовних вимог позивача заперечувала, пояснила, що 10 січня 2018 року Міністерством юстиції України, в зв'язку з утворенням нової юридичної особи - державна установа «Центр пробації», було скорочено всі штатні посади уповноважених органів з питань пробації, в тому числі й посаду позивача. Трудовий договір, в зв'язку із скороченням чисельності або штату працівників, може бути розірваний за ініціативи власника або уповноваженого ним органу, оскільки це передбачено п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України. Про майбутнє вивільнення працівник повинен бути повідомлений не пізніше, ніж за два місці, що відповідачем і було зроблено 01 лютого 2018 року після прийняття наказу Міністерством юстиції України. Вказане попередження підписане позивачем власноруч. Крім того, позивачу було запропоновано ряд посад, які були вакантними по Південному міжрегіональному управлінню з питань виконання кримінальних покарань та пробації, однак вона згоди на їх зайняття не надала. Позивач письмово попереджалася про необхідність особистої явки в день звільнення за отриманням наказу та трудової книжки, однак не з'явилася, і лише за її листом 07 серпня 2018 року трудова книжка з наказом були відправлені їй поштою. Вважала, що відповідачем було дотримано всіх вимог законодавства при звільненні позивача, а тому її вимоги задоволенню не підлягають. Заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши докази у справі, суд дійшов наступного. Відповідно до ч.1 ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Згідно ст.ст.2, 5-1 КЗпП України право громадян на працю забезпечується державою. Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу та незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. В ході судового розгляду встановлено, що 24 квітня 2017 року позивач була призначена на посаду фахівця (з питань соціальної роботи із суб'єктами пробації) Березнегуватського районного сектору з питань пробації Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України. Про зазначене свідчить копія її трудової книжки серії УКР № 0797671 (а.с.10-13). Відповідно до наказу відповідача № 144/ОС від 25 липня 2018 року, відповідач звільнена із займаної посади відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України в зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, в тому числі скорочення чисельності та штату працівників, з 31 липня 2018 року (а.с.5). Звільнення позивача відбулося через те, що 10 січня 2018 року Міністерством юстиції України було прийнято наказ № 50/к, відповідно до якого було затверджено структури державної установи «Центр пробації», яка не є правонаступником відповідача, та визнано таким, що втратив чинність наказ Міністерства юстиції України № 5183/к від 11 листопада 2016 року «Про затвердження штату уповноважених органів з питань пробації Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції», яким було передбачено посаду позивача у Березнегуватському районному секторі з питань пробації (а.с.89-90,55-88). Про майбутнє вивільнення за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України позивача було повідомлено особисто під підпис ще 01 лютого 2018 року, що підтверджується відповідним попередженням, здійсненим відповідно до наказу відповідача № 33/АГ від 26 січня 2018 року (а.с.19,91). До звільнення позивача, а саме 19 липня 2018 року, листом від 13 липня 2018 року, їй було запропоновано вакантні посади рядового та начальницького складу Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції, однак вона згоди на їй зайняття не надала (а.с.26). Листом відповідача від 25 липня 2018 року позивача було повідомлено про звільнення із займаної посади з 31 липня 2018 року та запропоновано в день звільнення прибути до управління персоналу відповідача за отриманням трудової книжки та витягу з наказу, однак вона до управління не прибула (а.с.27). Листом від 01 серпня 2018 року, позивача повторно було повідомлено про необхідність явки для отримання трудової книжки, витягу з наказу про звільнення та, у випадку неявки, запропоновано звернутися з листом про згоду на їх відправлення поштою. Лише після отримання оригіналу заяви, зазначені документи 07 серпня 2018 року поштою були направлені відповідачем на адресу позивача (а.с.122). Відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Частина 2 зазначеної статті передбачає, що звільнення з підстав, зазначених в п.1 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. У п.19 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9 роз'яснено, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Згідно ч.ч.1,3 ст.49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного суду України від 18 жовтня 2017 року у справі № 6-1723цс17, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату працівників є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 492 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. Доводи позивача, викладені в позовній заяві, про відсутність у повідомленні про майбутнє вивільнення деякої інформації, що підтверджено листом Управління соціального захисту населення Березнегуватської райдержадміністрації від 10 серпня 2018 року (а.с.20), судом до уваги не приймається, оскільки відсутність у повідомленні такої інформації не спростовує факту попередження позивача про майбутнє звільнення з посади за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України. З огляду на викладене, дослідивши докази у їх сукупності, враховуючи, що звільнення позивача за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України відбулося через скасування Міністерством Юстиції України штатного розпису відповідача, який передбачав наявність посади позивача, в зв'язку із затвердженням структури нової юридичної особи - державна установа «Центр пробації», своєчасне попередження позивача про майбутнє вивільнення, пропонування відповідачем з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору вакантних посад, які малися протягом цього періоду та відсутність згоди позивача на їх зайняття, відсутність вини відповідача в несвоєчасному отриманні позивачем трудової книжки, через її неявку для отримання, суд не вбачає порушень вимог трудового законодавства при звільненні позивача із займаної посади, а тому не вбачає підстав для задоволення її позову.

Outcome: dismissed