Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-06 00:00:00

30 травня 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення коштів за договором позики, в якому просив стягнути з відповідача кошти в сумі 144\~557, 69 грн. з урахуванням інфляційних, трьох відсотків річних та пені, мотивуючи свої вимоги тим, що він з відповідачем уклав договір про наміри на придбання будинку та земельної ділянки, в той же він день передав відповідачу 2000,00 доларів США, про останній написав розписку. Пізніше передав ще 600 доларів США, про що також була написана розписка. Однак основний договір так і не був укладений, оскільки відповідач не усунув недоліки, які були в будинку. А потім він дізнався, що даний будинок навіть не оформлений на відповідача. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник зменшили позовні вимоги та просили стягнути з [PERSON] лише 2\~600,00 доларів США, а також змінили правову підставу, просили стягнути такі кошти як безпідставно набуті. Відповідач в судовому засіданні зменшені позовні вимоги визнав. При цьому вказав, що дійсно даний будинок та земельну ділянку він на себе не оформив. Дане майно належить його покійній матері. Спадщину ще не прийняв. Кошти поверне позивачу одразу ж як продасть будинок. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що зменшенні вимоги позову підлягають задоволенню в повному обсязі у звязку з наступним. Так, відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, указана норма визначає обєктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права повязане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання субєктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту субєктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України. Судом встановлено, що 03 червня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір про наміри у простій письмовій формі, відповідно до якого, відповідач зобовязувався продати позивачу земельну ділянку та будинок № 14 по вул. Партизанська, 14, в с. Западинці, Красилівський район, Хмельницька область. Згідно даного договору плата за договором повинна вноситися частинами, але не пізніше 30.09.2014 р., перший внесок становить третю частину від загальної суми. Сума договору складає 6\~000 доларів США. Продавець до кінцевого терміну розрахунку оформлює необхідні документи. Так, позивачем на виконання даного договору 03.06.2014 р. було передано відповідачу 2000,00 доларів США, про що останній написав розписку. 22.08.2014 року позивач передав відповідачу ще 600,00 доларів США, про що також була написана розписка. Суд приходить до висновку, що договір, який уклали сторони є попереднім договором. Встановлено, що у встановлений строк договір купівлі продажу не був укладений. Відповідач [PERSON] не оформив на себе право власності на даний будинок та земельну ділянку, що не заперечується відповідачем, який вказав, що земельна ділянка та будинок належить його матері, а після смерті останньої спадщину він так і не оформив. Відповідно до ч.1\~ст. 635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Відповідно до ч. 1\~ст. 546 ЦК України\~виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно зі\~ст. 570 ЦК України\~завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобовязання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Таким чином, внесення завдатку як способу виконання зобовязання може мати місце лише в разі наявності зобовязання, яке повинно було виникати на підставі договорів купівлі-продажу будинку або квартири. Статтею 657 ЦК України\~передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Частиною 1\~статті 220 ЦК України\~передбачено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Згідно із ч.1\~ст.1212 ЦК України\~особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Відповідно до п.1 ч.3\~ст.1212 ЦК України\~положення\~глави 83 ЦК України\~ «Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави» застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином. Таким чином, суд приходить до висновку, що попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна повинен укладатися у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню, і у зв'язку з недодержанням цих вимог відповідно до ч.1\~ст.220 ЦК України\~є нікчемним, та враховуючи, що відповідач так і не оформив право власності на себе на зазначена майно (тобто укладаючи попередній договір знав, що таке майно йому не належить), а тому з відповідача підлягають стягненню на користь позивача грошові кошти в сумі 2\~600, 00 доларів США, що еквівалентно 67\~765, 80 грн., як набуті [PERSON] без достатньої правової підстави. Судові витрати по справі суд розподіляє у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved