Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-25 00:00:00

30 березня 2021 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 11 березня 2021 року державним виконавцем Білокуракинського районного ВДВС Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Силкіним О.С. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого напису № 24624, вчиненого 16 листопада 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М., про стягнення з позивача на користь відповідача - ТОВ «Фінпром маркет» заборгованості у розмірі 30\~980,51 грн. Вважає, що виконавчий напис нотаріуса є таким, що не підлягає виконанню, оскільки п.2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою КМУ від 29 червня 1999 року № 1172, на який посилається нотаріус як на підставу вчинення вказаного виконавчого напису, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року визнано незаконним та нечинним. Крім того, документи, на підставі яких було вчинено виконавчий напис, не підтверджують безспірність його заборгованості, тому просить визнати зазначений виконавчий напис від 16 листопада 2020 року таким, що не підлягає виконанню. В судове засідання позивач не з`явився, про дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином, надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги просив задовольнити. Представник відповідача - ТОВ «Фінпром маркет» в судове засідання не з`явився, надав поштою заяву про визнання позовних вимог. Вказав, що просить суд задовольнити позовні вимоги в частині визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню та стягнути із відповідача витрати на оплату судового збору у розмірі 454,00 грн. Також від відповідача на адресу суду надійшло клопотання про врегулювання спору за участю судді. З приводу такого клопотання відповідача суд зазначає наступне. Так, згідно ч. 1 ст. 201 ЦПК України, врегулювання спору за участю судді проводиться за згодою сторін до початку розгляду справи по суті. Подане відповідачем клопотання не містить інформації про згоду позивача на ініціювання згаданої процедури та не містить підпису позивача, яким така згода могла би бути підтверджена. В матеріалах справи така згода позивача також відсутня. Оскільки суду не надано доказів наявності згоди позивача на початок процедури врегулювання спору, суд не приймає до розгляду вказане клопотання відповідача. Приватний нотаріус Остапенко Є.М. в судове засідання також не з`явився, про час і місце розгляду справи належним чином повідомлений, надав письмові пояснення, в яких проти задоволення позову заперечує, просить у задоволенні позову відмовити. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, дослідивши матеріали справи вважає, що позов підлягає задоволенню з огляду на таке. Судом встановлено, що приватним нотаріусом Остапенком Є.М. вчинено виконавчий напис про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Фінпром маркет» заборгованості у розмірі 30\~980,51 грн. Державним виконавцем Білокуракинського РВ ДВС Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) відкрито виконавче провадження з примусового виконання вищевказаного виконавчого напису. Згідно зі ст. 18 ЦК України, нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст.\~87\~Закону України\~«Про нотаріат», для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88\~Закону України\~«Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Зокрема, передбачено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років; а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу. Згідно з підпунктом 1.2 пункту 1 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до підпункту 3.2 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999р. №1172. Підпунктом 3.5 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України при вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Згідно з підпунктом 3.1 пункту 3 глави 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України нотаріус вчиняє виконавчі написи якщо: подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Тобто, безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком, нотаріус під час вчинення виконавчого напису не встановлює права та обов`язки учасників правовідносин, а лише перевіряє наявність необхідних документів для вчинення нотаріальних дій. Відповідно до правових позицій, викладених у Постановах Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 760/2193/15-ц,\~\~29 березня 2019 року, у справі №137/1666/16-ц, суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88\~Закону України\~«Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі, установити та зазначити в рішенні чи справді на момент учинення нотаріусом виконавчого напису, боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто, чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час учинення нотаріусом виконавчого напису. Законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Належними доказами, які підтверджують наявність чи відсутність заборгованості, а також встановлюють розмір заборгованості, можуть бути виключно документи первинної бухгалтерської документації, оформлені у відповідності до норм ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», оскільки тільки первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій і складені під час здійснення господарської операції, є правовою підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій. Проте, із матеріалів справи не вбачається, що при учиненні виконавчого напису, нотаріус отримував від стягувача первинні бухгалтерські документи щодо видачі кредиту та здійснення його часткового погашення (квитанції, платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки тощо), а тому у нотаріуса були відсутні підстави вважати, що розмір заборгованості перед банком, прострочена заборгованість за тілом кредиту та сума процентів за користування кредитом, які зазначені у написі, є безспірними. Таким чином, нотаріусом не було з`ясовано питання щодо безспірності заборгованості, зокрема розміру основної суми боргу та відсотків за користування кредитом, не було з`ясовано даного питання і з боржником. Слід зазначити, що в матеріалах справи відсутні будь-які відомості на підтвердження того, що повідомлення про зміну кредитора в зобов`язанні з вимогою про погашення заборгованості за кредитним договором, на підставі якого було учинено виконавчий напис, [PERSON] отримано, а тому останній був позбавлений можливості бути вчасно поінформованим про наявність заборгованості за кредитним договором та можливості оспорити вимоги нових кредиторів, або ж виконати їх, що не може свідчити про безспірність суми, пред`явленої до стягнення. Оскільки позивач позовні вимоги визнав, враховуючи викладене, суд вважає, що слід визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Остапенка Є.М., вчинений 16 листопада 2020 року та зареєстрований в реєстрі за номером 24624, про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Фінпром маркет» заборгованості у розмірі 30\~980,51 грн. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 454,00 грн. понесені витрати на судовий збір, сплачені останнім при подачі позову до суду. Згідно ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Таким чином суд вважає за необхідне половину суми сплаченого судового збору повернути позивачу із державного бюджету, іншу половину стягнути із відповідача.

Outcome: approved