Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-25 00:00:00

30 березня 2021 року [PERSON] звернулась до суду з вищевказаним позовом, предметом позову є Договір № 1684 відповідального зберігання від 11.01.2021 року укладений між ФОП [PERSON] та ТОВ «ФІДЛАЙФ». позиція сторін В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що 18 березня 2021року за адресою: [ADDRESS] був проведений обшук з метою виявлення та вилучення комбікормів та білково-вітамінно-мінеральних концентратів, які відповідно до договору про відповідальне зберігання №1684 від 11.01.2021 року належать ТОВ «ФІДЛАЙФ» та передані ФОП [PERSON] на відповідальне зберігання. 29.01.2012 року [PERSON] за адресою: [ADDRESS] фактично отримав відвантажений товар на загальну суму 133080 грн., згідно акту приймання-передачі продукції, а саме: повнораціонний комбікорм НПК 1-25/17, в кількості 3 тони, вартістю 29520 грн., повноцінний комбікорм ПК 6-6/17, в кількості 7 тонн, вартістю 91140 грн., повноцінний комбікорм ПК -6-7/17, в кількості 1 тонна, вартістю 12420 грн., крім того 29.01.2021 року ФОП [PERSON] за цією ж адресою отримав фактично відвантажений товар на загальну суму 244 380 грн., згідно акту приймання передачі продукції, а саме: концентрат НС 2,5 арт. 2634, вагою 1 тонна, вартістю 39000 грн.; повнораціонний комбікорм ПК 6-7/17, вагою 4 тони, вартістю 49680 грн.; концентрат БР 2,5 арт. 2567213, вагою 1 тонна, вартістю 46560 грн., концентрат КС 25 арт.51102, вагою 2 тони, вартістю 40200 грн., концентрат КСУ 12,5 арт. 264102, вагою 3 тонни, вартістю 68380 грн. В ході досудового розслідування було встановлено, що товар, який є предметом договору відповідального зберігання, може перебувати за адресою: [ADDRESS] , куди здійснюється перевезення вищевказаного товару з адреси, куди товар був відвантажений, а саме: [ADDRESS] . З умов самого договору відповідального зберігання слідує, що зберігач [PERSON] здійснює відповідальне зберігання майна, переданого йому Поклажодавцем (ТОВ «ФІДЛАЙФ») на складі, що належить йому на праві власності або користування за адресою: [ADDRESS] тобто за адресою, де розміщено житловий будинок який є спільним майном подружжя і предметом спору у справі ґ№509/6192/20 про поділ майна подружжя під час розірвання шлюбу. Позивач свою згоду ніколи на укладення даного договору не давала, не була його стороною і не була обізнана про цей договір до моменту ознайомлення з текстом ухвали Біляївського районного суду Одеської області від 15.03.2021 року, про умови договору позивачу стало відомо лише після ознайомлення з матеріалами кримінального провадження №12021162250000218 від 12.03.2021 року. Позивач вважає, що їх спільна сумісна власність не може бути місцем зберігання будь-чого за невідомим її договором, на який вона ніколи згоди не давала. В ході судового засідання представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала і просила суд їх задовольнити. Відповідачі копію позову отримали належним чином, відзив в порядку ст.178 ЦПК України до суду не направили, в судові засідання не з`явились, будучи повідомлені про дати, час та місце судових засідань. рух справи 01 квітня 2021 року судом першої інстанції було відкрито цивільне провадження. Дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступного. Відповідно до ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і\~стаття 368 ЦК України. Частиною першою\~статті 70 СК України\~встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. За вимогами частин першої, другої\~статті 369 ЦК України\~співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Згідно з частиною третьою\~статті 65 СК України\~для укладення\~одним із\~подружжя договорів,\~які потребують\~нотаріального посвідчення\~і (або)\~державної реєстрації,\~а також\~договорів стосовно\~цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. У\~статті 68 СК України\~закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до\~ЦК України. Відповідно до частини четвертої\~статті 369 ЦК України\~правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності. Відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя - на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним. Згідно з частиною першою статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України). Правочин вважається таким, що вчинено в письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами (частина друга статті 207 ЦК України). Статтею 203 ЦК України\~встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За положеннями статті 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. обставини, які встановлені судом 15 березня 2021 року слідчим суддею Біляївського районного суду Одеської області було постановлено Ухвалу про проведення обшуку, за матеріалами кримінального провадження №12021162250000218 від 12.03.2021 року та надано дозвіл на проведення обшуку житла за адресою: [ADDRESS] , з метою виявлення та вилучення наступного майна: комбікормів та білково-вітамінно-мінеральних концентратів, які відповідно до договору про відповідальне зберігання №1684 від 11.01.2021 року належать ТОВ «ФІДЛАЙФ» та передані ФОП [PERSON] на відповідальне зберігання, транспортних засобів, документації. Житловий будинок, за адресою: [ADDRESS] , належить на праві власності [PERSON] , що підтверджується договором купівлі - продажу житлового будинку від 15.02.2000 р., зареєстрованим в реєстрі №230. [PERSON] і [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано 24 жовтня 2020 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серія [NUMBER] від 24.10.2020 року. 11січня 2021 року між ТОВ «ФІДЛАЙФ» та ФОП [PERSON] було укладено договір №1684 відповідального зберігання. Згідно умов якого зберігач [PERSON] здійснює відповідальне зберігання майна, переданого йому поклажодавцем (ТОВ «ФІДЛАЙФ») на складі, що належить йому на праві власності або користування за адресою: [ADDRESS] , тобто за адресою, де розміщено житловий будинок який є спільним майном подружжя. Згідно Акту прийому-передачі продукції від 27.01.2021 року товар на суму 244\~380, 00 грн., постачальник ТОВ «ФІДЛАЙФ», одержувач ФОП [PERSON] , розвантажено на складі за адресою: [ADDRESS] . Згідно Акту прийому-передачі продукції від 27.01.2021 року товар на суму 133 080, 00 грн., постачальник ТОВ «ФІДЛАЙФ», одержувач ФОП [PERSON] , розвантажено на складі за адресою: [ADDRESS] . Виходячи з вищевикладеного суд приходить до висновку, що ТОВ «ФІДЛАЙФ» та ФОП [PERSON] уклали Договір відповідального зберігання №1684 без відома [PERSON] , яка є титульним власником житлового будинку за адресою [ADDRESS] та визначили даний об`єкт місцем зберігання майна, про яке [PERSON] нічого відомо не було, а отже Договір порушує право спільної сумісної власності на вищевказаний будинок, тому зміст правочину суперечить нормам чинного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Таким чином, після проведення аналізу матеріалів, які надійшли до суду, суд приходить до висновку, що позов є обґрунтований. судові витрати При поданні позову позивач сплатив судовий збір в розмірі 908,00 грн., що підтверджується фінансовим документом, суд прийшов до висновку, що позов є обґрунтований, а тому відповідно до\~ст. 141 ЦПК України\~з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню судові витрати в розмірі 908,00 / 2 = 454 грн., з кожного. Під час судового розгляду позивачем були здійснені витрати на професійну правничу допомогу, однак підтверджуючі документи суду надані не були, а тому в цій частині витрати не стягуються.

Outcome: approved