Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-30 00:00:00

31.10.2014 року позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до відповідача ПАТ «ОТП Банк» про зміну формулювання причин звільнення, стягнення вихідної допомоги та моральної шкоди, мотивуючи свої вимоги тим, що позивач працювала в АТ «ОТП Банк» з 22.11.2005 року на посаді начальника відділу клієнтських рахунків Регіонального відділення АТ «ОТП Банк» в м. Вінниці з 20.07.2012 року. 14.08.2014 року на ім'я голови правління АТ «ОТП Банк» позивачем була подана заява про звільнення з займаної посади з 28.08.2014 року за власним бажанням у зв'язку з неналежними умовами праці. У відповідь на лист роботодавця від 18.08.2014 року за вих.№571 позивачем 20.08.2014 року були надані письмові пояснення про причини звільнення, де було зазначено, що керівником відділення здійснюється втручання в функціональні обов'язки позивача, визначені її посадовою інструкцією, а саме зобов'язанням позивача виконувати роботу інших підрозділів та відділень банку, що не передбачено посадовою інструкцією та є порушенням трудового законодавства, оскільки така робота не оплачується. 26.08.2014 року відповідачем було видано наказ №3236/14-01К про звільнення позивача з 28.08.2014 року за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України, з яким позивача було ознайомлено 28.08.2014 року. Оскільки рішення про виплату вихідної допомоги за результатами перевірки порушень законодавства про працю роботодавцем не приймалось, а частина статті, за якою звільнено позивача в наказі та в трудовій книжці не зазначена, позивач вважала себе звільненою з тих підстав, що були зазначені нею в заяві про звільнення. 24.09.2014 року позивач з листом звернулась до голови правління АТ «ОТП Банк» за відповідними роз'ясненнями. 17.10.2014 року позивач отримала відповідь від відповідача про те, що виплата вихідної допомоги передбачена ст.44 КЗпП України, у тому числі у випадку припинення трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору. А, враховуючи, що під час роботи позивача в АТ «ОТП Банк» будь-яких порушень законодавства про працю, колективного чи трудового договору не допускалось, а відтак підстави для виплати вихідної допомоги відсутні. Таким чином, з вищезазначеного листа позивачу стало відомо, що її звільнено не на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, а на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України, що змусило позивача звернутись до суду з даним позовом, в якому позивач просила поновити строк звернення до суду з заявою про вирішення трудового спору; визнати її звільненою з посади начальника відділу клієнтських рахунків Регіонального відділення АТ «ОТП Банк» в м. Вінниця з 28.08.2014 року за власним бажанням у зв'язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України; стягнути з відповідача на користь позивача вихідну допомогу у розмірі 22 466,87 грн. та 2 000 грн. моральної шкоди. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд останні задовольнити з підстав, зазначених у позові. Представник відповідача за довіреністю [PERSON] позовні вимоги не визнав та просив у задоволенні останніх відмовити у зв'язку з безпідставністю. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що строк звернення позивача до суду з даним позовом підлягає поновленню, однак позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що згідно трудової книжки [PERSON] [NUMBER] від 01.01.2000 року з 20.07.2012 року по 28.08.2014 року позивач працювала на посаді начальника відділу клієнтських рахунків регіонального відділення АТ «ОТП Банк» в м. Вінниця (а.с.3-4). 14.08.2014 року на ім'я голови правління АТ «ОТП Банк» позивачем була подана заява про звільнення з займаної посади з 28.08.2014 року за власним бажанням у зв'язку з неналежними умовами праці (а.с.5). У відповідь на лист роботодавця від 18.08.2014 року за вих.№571 позивачем 20.08.2014 року були надані письмові пояснення відповідачу про причини її звільнення, де було зазначено, що керівником відділення здійснюється втручання в функціональні обов'язки позивача, визначені посадовою інструкцією, що проявляється в зобов'язанні позивача виконувати роботу інших підрозділів та відділень банку, що не передбачено її посадовою інструкцією та є порушенням трудового законодавства, оскільки така робота не оплачується (а.с.6). 26.08.2014 року відповідачем було видано наказ №3236/14-01К про звільнення позивача з 28.08.2014 року за власним бажанням згідно ст.38 КЗпП України, з яким позивача було ознайомлено 28.08.2014 року (а.с.7). 24.09.2014 року позивач з листом звернулась до голови правління АТ «ОТП Банк» за відповідними роз'ясненнями з приводу невиплати вихідної допомоги (а.с.8). 17.10.2014 року позивач отримала відповідь від відповідача про те, що виплата вихідної допомоги передбачена ст.44 КЗпП України, у тому числі у випадку припинення трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору. А, враховуючи, що під час роботи позивача в АТ «ОТП Банк» будь-яких порушень законодавства про працю, колективного чи трудового договору не допускалось, а відтак підстави для виплати вихідної допомоги відсутні (а.с.9). Згідно ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки (ст.234 КЗпП України). Так, як вбачається з матеріалів справи та пояснень сторін в судовому засіданні у відповідності до ч.1 ст.47 КЗпП України відповідач в день звільнення позивача, а саме 28.08.2014 року, видав останній належно оформлену трудову книжку та ознайомив з наказом про звільнення №3236/14-01К від 26.08.2014 року. Натомість, з даним позовом до суду позивач звернулась лише 31.10.2014 року, пропустивши місячний строк для такого звернення. Однак, суд дійшов обґрунтованого висновку, що позивач пропустила строк звернення до суду з даним позовом з поважних причин, а відтак у відповідності до ст.234 КЗпП України такий строк має бути поновлений з наступних міркувань. Стаття 38 КЗпП України визначає підстави розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника. Зокрема частина 1 даної статті визначає, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Окрім того, згідно частини 3 вищезазначеної статті працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Відповідно до п.2.26 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України, Міністерства праці України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року №58 (зі змінами та доповненнями) записи про причини звільнення у трудовій книжці повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства із посиланням на відповідну статтю, пункт закону. Позивач звернулась до відповідача із заявою про розірвання трудового договору за власним бажанням у зв'язку з неналежними умовами праці. Оскільки, всупереч вимогам Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників частина статті, за якою звільнено позивача в наказі та в трудовій книжці відповідачем не зазначена, позивач вважала себе звільненою з тих підстав, що були зазначені нею в заяві про звільнення. Зі змісту статті 44 КЗпП України вбачається, що при припинені трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. З пояснень позивача в судовому засіданні встановлено, що після її звільнення останній платіж, який надійшов на її банківську картку, був здійснений 17.09.2014 року у розмірі 1 146 грн. в рахунок погашення заборгованості за лікарняними листами. Звернувшись 24.09.2014 року до голови правління за відповідними роз'ясненнями з приводу невиплати вихідної допомоги, 17.10.2014 року на адресу позивача надійшов лист-відповідь з приводу виниклих правовідносин, однак в той час з 12.10.2014 року по 25.10.2014 року позивач проходила лікування в санаторно-курортному комплексі «Карпати», про що свідчить рахунок №83439 від 12.10.2014 року, фіскальний чек від 12.10.2014 року (а.с.55), курортна карта (а.с.56), Акт №30028 здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 25.10.2014 року (а.с.57). З огляду на вищенаведене причини пропуску позивачем строку звернення до суду є поважними, а тому останні підлягають поновленню. Що ж стосується позовних вимог щодо зміни формулювання причин звільнення, стягнення вихідної допомоги та моральної шкоди, то суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову за наступних обставин. Обов'язковою умовою для звільнення працівника за власним бажанням згідно ч.3 ст.38 КЗпП України (на підставі якої позивач наполягала визнати її звільненою) є порушення власником трудового законодавства або умов трудового договору. Як уже було зазначено вище, згідно п.2.26 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України, Міністерства праці України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року №58 (зі змінами та доповненнями) записи про причини звільнення у трудовій книжці повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства із посиланням на відповідну статтю, пункт закону. А тому, зважаючи на те, що у поданій 14.08.2014 року заяві про звільнення, позивачем була зазначена на власний розсуд причина для звільнення - у зв'язку з неналежними умовами праці, що не передбачена та не відповідає формулюванню чинного трудового законодавства України, зокрема ст.38 КЗпП України, відповідач не мав права зазначати таку причину звільнення позивача. Окрім того, згідно матеріалів справи та пояснень позивача в судовому засіданні неналежні умови праці на думку останньої полягали у тому, що керівником відділення здійснювалось втручання в функціональні обов'язки позивача, визначені посадовою інструкцією, що проявлялись в зобов'язанні позивача виконувати роботу інших підрозділів та відділень банку, що не передбачено її посадовою інструкцією та є порушенням трудового законодавства, оскільки така робота додатково не оплачувалась. Однак, з вищезазначеним твердженням, як на підставу про задоволення позову, суд не погоджується з наступних міркувань. Згідно ч.1 ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Власник або уповноважений ним орган не має права вимагати від працівника виконання роботи, не обумовленої трудовим договором (ст.31 КЗпП України). З вищезазначених норм закону випливає те, що трудовий договір укладається, як правило, у письмовій формі. На практиці ж замість письмового трудового договору оформляють наказ чи розпорядження про зарахування працівника на роботу, як у випадку позивача, яку згідно наказу №1691/12-01К від 19.07.2012 року було переведено на посаду начальника відділу клієнтських рахунків регіонального відділення АТ «ОТП Банк» в м. Вінниці (а.с.4). А тому, пункт 6 Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 29 грудня 2004 року №336, який являється нормативним документом обов'язковим з питань управління персоналом на підприємствах, в установах і організаціях усіх форм власності та видів економічної діяльності, передбачає необхідність розроблення та затвердження посадових інструкцій керівників, спеціалістів, фахівців та технічних службовців із зазначенням конкретних завдань, обов'язків, функцій, прав, відповідальності працівників тощо. Зі змісту посадової інструкції начальника відділу клієнтських рахунків регіонального відділення м. Вінниця АТ «ОТБ Банк» [PERSON], затвердженої наказом керівника № від 04.03.2013 року, погодженої у встановленому законом порядку з іншими посадовими особами банку, та з якою ознайомлено позивача 04.03.2013 року, про що свідчить її особистий підпис, встановлено, що згідно п.1.3 позивач безпосередньо підпорядковувалась директору регіонального відділення/ начальнику відділення, функціонально підпорядковувалась начальнику Управління корпоративних продуктів та сервісу ГО/ начальнику відділу клієнтських рахунків ГО/ начальнику Управління корпоративних продажів регіональної дирекції. У розділі 2 «Завдання та обов'язки» вищезазначеної посадової інструкції детально характеризується зміст діяльності працівника за даною посадою, зокрема у п.2.13 якого зазначено, що працівник зобов'язаний брати участь у проектах, визначених рішенням Правління Банку та здійснювати виконання інших завдань та доручень безпосереднього керівництва якісно та вчасно. Таким чином, вимоги начальника відділення банку, якому безпосередньо підпорядковувалась позивач, щодо виконання інших завдань та доручень є законними та такими, що відповідають положенням посадової інструкції позивача. А відтак, дані обставини не є такими, які б свідчили про неналежні умови праці або порушення роботодавцем законодавства про працю чи умов трудового договору. Також, суд вважає за можливе відмітити, що у мотивувальній частині постанови судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 20 лютого 2013 року у справі №6-157цс12 зазначено, що для визначення правової підстави розірвання трудового договору значення має сам лише факт порушення законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причин такого порушення та істотність порушення трудових прав працівника. Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Таким чином, під час судового розгляду позивачем не доведений факт порушення відповідачем її трудових прав, передбачених нормами трудового законодавства, а тому відсутні підстави для зміни формулювання причини її звільнення на ч.3 ст.38 КЗпП України з виплатою компенсації та моральної шкоди. Окрім того, суд звертає увагу, що відповідачем у повному обсязі виконувалися норми чинного трудового законодавства у відносинах з позивачем, більше того, відповідачем здійснювалось заохочення за трудові заслуги позивача, що виражалась у виплаті та нарахуванні премії, щомісячно, за період з січня 2013 року по серпень 2014 року у розмірі 34 025,00 грн. у наступному розрізі: січень 2013 року - 1 235 грн.; лютий 2013 року - 1 245 грн.; березень 2013 року - 1 225 грн.; квітень 2013 року - 920 грн.; травень 2013 року - 1 030 грн.; червень 2013 року - 1 085 грн.; липень 2013 року - 1 085 грн.; серпень 2013 року - 1 055 грн.; вересень 2013 року - 1 160 грн.; жовтень 2013 року - 1 260 грн.; листопад 2013 року - 1 310 грн.; грудень 2013 року - 1 330 грн.; січень 2014 року - 1 320 грн.; лютий 2014 року 1 310 грн.; березень 2014 року - 1 235 грн.; квітень 2014 року - 1 235 грн.; травень 2014 року 1 105 грн.; червень 2014 року - 1 235 грн.; липень 2014 року - 11 410 грн.; серпень 2014 року - 1 235 грн. До того ж, щорічно, відповідач за власний рахунок здійснював медичне страхування здоров'я позивача, за яке у січні 2013 року було сплачено 2 442 грн., а в січні 2014 року - 2 771 грн. Крім того, відповідачем своєчасно нараховувались та виплачувались належні позивачу кошти, у зв'язку з перебуванням у відпустках по догляду за дитиною, а саме за період з жовтня 2012 року по серпень 2014 року за перебування протягом 37 робочих днів у відпустці по догляду за дитиною відповідачем було нараховано та виплачено позивачу 12 084,90 грн. Також, слід зазначити, що за період з жовтня 2013 року по серпень 2014 року за 74 дні перебування у щорічних відпустках відповідачем було нараховано та сплачено позивачу 17 686,86 грн. Крім того, відповідачем своєчасно та у повному обсязі сплачувались належні позивачу суми її перебування на лікарняному. Про виплату вищезазначених сум відповідачем позивачу свідчать розрахункові листи позивача за період роботи з жовтня 2012 року по вересень 2014 року (а.с.30-34). Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а тому задоволенню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed