Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-15 00:00:00

30.06.2017 р. позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача, яким просила стягнути з Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» на свою користь борг з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми боргу за період прострочення з 01.10.2014 по 31.03.2016 у сумі 5597,31 грн. В обґрунтування позову посилалася на те, що 23 грудня 2013 року Першотравенським міським судом Дніпропетровської області з Публічного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» на користь [PERSON] стягнуто 10000,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди у звязку із смертю батька позивача внаслідок професійного захворювання на виробництві. 07 квітня 2014 року сторони уклали угоду про погашення заборгованості із сплати моральної шкоди за рішенням суду, за якою сторони домовилися, що ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» сплачує заборгованість частинами у сумі по 2500,00 грн з жовтня 2014 року по січень 2015 року, а [PERSON] не предявляє виконавчий лист із примусового виконання вказаного рішення суду до відділу ДВС Павлоградського МРУЮ. Проте відповідач належним чином не виконував свої зобовязання й не сплатив у строки та у повному обсязі заборгованість, сплатив 29.05.2015 - 1492,50 грн, 18.06.2015 1492,50 грн, 03.03.2016 2985,00 грн, 31.03.2016 3980,00 грн, а тому просить стягнути збільшення боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції,індекс інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми боргу за період прострочення з 01.10.2014 по 31.03.2016 у сумі 5597,31 грн. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні наполягала на задоволенні позову. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти заявленого позову, спираючись на письмові заперечення, в яких вказав, що відповідач розрахувався із позивачем, а також на те, що позивач неправомірно застосовує ст. 625 ЦК України до деліктних зобовязань, які встановлені рішенням суду, а тому просив відмовити у задоволенні позову. Дослідивши матеріали справи, зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обовязковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Як було встановлено при розгляді справи, та не заперечувалося сторонами, що 23 грудня 2013 року Першотравенським міським судом Дніпропетровської області ухвалено рішення, яким стягнуто з Публічного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» на користь [PERSON] стягнуто 10000,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди у звязку із смертю батька позивача внаслідок професійного захворювання на виробництві. 07 квітня 2014 року сторони уклали угоду про погашення заборгованості із сплати моральної шкоди за рішенням суду, за якою сторони домовилися, що ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» сплачує заборгованість частинами у сумі по 2500,00 грн з жовтня 2014 року по січень 2015 року, а [PERSON] не предявляє виконавчий лист із примусового виконання вказаного рішення суду до відділу ДВС Павлоградського МРУЮ. (а.с. 3,4) Згідно із випискою по картковому рахунку [PERSON] №5168757201550532 за період з 01.10.2014 по 27.11.2016 встановлено, що на вказаний рахунок від відповідача в разунок оплати моральної шкоди надійшли кошти на загальну суму 9950,00 грн, а саме: 29.05.2015 - 1492,50 грн, 18.06.2015 1492,50 грн, 03.03.2016 2985,00 грн, 31.03.2016 3980,00 грн. (а.с. 5 -12). Відповідно до платіжних доручень №352437 від 29.05.2015 на суму 1500,00 грн, №355975 від 18.06.2015 на суму 1500,00 грн, №2116479280 від 31.03.2016 на суму 3500,00 грн, №2116477858 від 31.03.2016 на суму 500,00 грн, №2116460101 від 03.03.2016 на суму 3000,00 грн, а всього на суму 10000,00 грн, призначення платежу яких було [PERSON] №карти 5168757201550532, оплата моральної шкоди за рішенням суду від 23.12.2013, суд доходить висновку, що відповідач перерахував представнику позивача [PERSON] обумовлену моральну шкоду у повному обсязі(а.с. 30,31,32,33,34). Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.01.2013\~ № 10-74/0/4-13 відшкодування шкоди - це відповідальність, а не боргове (грошове) зобов'язання, на шкоду не повинні нараховуватись проценти за користування чужими грошовими коштами, що теж є відповідальністю. Отже, нарахування процентів на суму шкоди є фактично подвійною мірою відповідальності. Таким чином, дія частини другої статті 625 Цивільного кодексу України про обов'язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, не поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку із завданням шкоди. На підставі викладеного, суд доходить висновку, що відповідач дійсно прострочив виконання угоди від 07.04.2014 про погашення заборгованості із виплати моральної шкоди за рішенням суду, оскільки відхилився від розмірів та строків виплати взятого на себе зобовязання щодо виконання рішення суду із розстроченням у добровільному порядку, проте всю завдану шкоду у розмірі 10.000,00 грн відшкодував. Враховуючи наведене, а також те, що відшкодування шкоди не є грошовим/договірним/ зобовязанням, а є деліктним зобовязанням, тому на ці правовідносини не поширюється дія частини другої статті 625 Цивільного кодексу України про обов'язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, а тому відсутні підстави для задоволення вимоги про стягнення індексу інфляції та трьох процентів річних.

Outcome: dismissed