Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-13 00:00:00

29 вересня 2016 року позивач [PERSON] звернувся до Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя Донецької області із позовом до Публічного акціонерного товариства «Будівельно монтажна фірма «Азовстальбуд» (надалі - ПАТ «БМФ «Азовстальбуд») про зміну формулювання звільнення, стягнення заробітної плати, індексації, компенсації вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В обгрунтування позову, з урахуванням уточнень від 01.02.2017 року зазначив, що він з 22.04.2011 р. працював у ПАТ «БМФ «Азовстальбуд» на посаді каменщику. 30.08.2016 р до відділу кадрів Відповідача, ним подано заяву про звільнення з 01.09.2016 р. за ч.3 ст.38 КЗпП України через систематичну затримку заробітної плати з 2015року. Зазначену заяву про звільнення отримано інженером відділу кадрів 30.08.2016 р. та зареєстровано за № 1/422. 01.09.2016 року, він відпрацював останній робочий день, та звернувся до Відповідача за копією наказу про звільнення та трудовою книжкою з відповідним записом. Але йому було відмовлено із невідомих підстав. В подальшому представник Відповідача запропонував йому забрати трудову книжку, але при цьому зазначив, що його звільнили за п.1 ст.36 КЗпП України, тобто самостійно змінили підставу звільнення. Враховуючи, що він не зміг особисто зявитися до Відповідача, йому було запропоновано направити письмову заяву на адресу підприємства із проханням видати трудову книжку дружині та написати, що він ознайомлений зі статтею звільнення (п.1 ст.36 КЗпП України угода сторін). З яких підстав було змінено статтю звільнення, Відповідач не чого не пояснив та змінив й дату звільнення з 01.09.2016 р. на 02.09.2016 р. Вказував, що не виплаченою є заробітна плата в сумі 17632,76 грн. та відпускні в сумі 4039,79 грн., індексація за період його роботи з вересня 2015 р. по червень 2016 р. включно у сумі 10797,13 грн., яка є додатковою заробітною платою, компенсація за затримку виплати заробітної плати в сумі 4812,51 грн., вихідна допомога у розмірі, не менше тримісячного середнього заробітку, що складає 6720 грн., а також середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільнені в сумі 17920,00 грн. На підтвердження вказаних сум, надав відповідні розрахунки. Посилаючись, зокрема на ст.ст.1, 24 Закону України «Про оплату праці», ст.ст.115, 116, 117 КЗпП України, просив суд: стягнути з ПАТ «БМФ «Азовстальбуд» на його користь заборгованість із заробітної плати у розмірі 17632,76 грн. без утримання податків та обовязкових платежів та 4039,79 грн., з яких підлягають утриманню податки та обовязкові платежі; індексацію заробітної плати за період з вересня 2015 р. по червень 2016 р. включно у сумі 10797,13 грн.; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 17920,00 грн. за період з 02.09.2016 р. по 09.02.2016 р.; компенсацію за несвоєчасну виплату заробітної плати в сумі 4812,51 грн.; вихідну допомогу у звязку зі звільненням за ч.3 ст.38 КЗпІІ України у розмірі 6720 грн., а також змінити формулювання причин звільнення з п.1 ст.36 КЗпП України (угода сторін) на ч.3 ст.38 КЗпП України з 01.09.2016 р. Відповідач ПАТ «БМФ «Азовстальбуд» письмових заперечень проти позову до суду не подало. Позивач [PERSON] та його представник Морозова, що діє на підставі довіреності, в судове засідання не зявилися. Подали до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, проти прийняття заочного рішення не заперечували. Представник ПАТ «БМФ «Азовстальбуд», в судове засідання також не зявився, про причини своєї неявки суд не повідомляв, хоча про місце, день та час судового розгляду справи, ПАТ «БМФ «Азовстальбуд» було повідомлено належним чином, заяву про розгляду справи за відсутності представникп ПАТ «БМФ «Азовстальбуд»до початку судового засідання до суду також не надходила. Відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи вищенаведене, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення по справі на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши у сукупності надані докази, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст.47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України. Відповідно до ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ч.2 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Стаття 57 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно з ч.2 ст.60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, а ч.4 цієї статті передбачає, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З трудової книжнки [PERSON] вбачається, що він з 16 серпня 2004 року по 02 вересня 2016 року перебував у трудових відносинах з ПАТ «БМФ «Азовстальбуд». Доказів того, що на момент звільнення позивача [PERSON], з ним було проведено остаточний розрахунок по заробітній платі, суду не надано. Також Відповідачем не спростовано, що ПАТ «БМФ «Азовстальбуд» має заборгованість перед [PERSON] із заробітної плати у розмірі 17632,76 грн., а також заборгованість із виплати компенсації за невикористану відпустку у розмірі 4039,79 грн. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення заборгованості із заробітної плати у розмірі 17632,76 грн. без утримання податків та обовязкових платежів та 4039,79 грн., з яких підлягають утриманню податки та обовязкові платежі є обгрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Частина 1 ст.11 ЦПК України передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. З розрахунку позивача [PERSON] вбачається, що розмір його середньоденної заробітної плати складає 160,00 грн., а кількість днів затримки становить 112 днів. Вказаний розрахунок Позивача, Відповідачем також не спростовано. Таким чином, суд приходить до висновку, що сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 17920,00 грн. (160 х 112), отже позовна вимога в цій частині також є обгрунтованою та підлягає задоволенню. Згідно з ч.6 ст.95 КЗпП України заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку. Відповідно до ст.33 Закону України «Про оплату праці» у період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством. Індексація заробітної плати здійснюється на підставі Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» (надалі Закон про індексацію) та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 р. №1078 (надалі - Порядок). Об'єктом індексації грошових доходів населення є оплата праці (грошове забезпечення) як грошовий дохід громадян, одержаний ними в гривнях на території України і який не має разового характеру (ч.1 ст.2 Закону про індексацію, п.2 Порядку). Відповідно до ч.1 ст.4 Закону про індексацію, індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка. Відповідно до ст.5 Закону про індексацію, підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв'язку з індексацією за рахунок власних коштів. Пункт 11 Порядку передбачає, що підвищення грошових доходів громадян у зв'язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. При цьому обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком починаючи з березня 2003 р. - місяця опублікування Закону про індексацію. Абзац 5 цього пункту також передбачає, що для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, в якому індекс споживчих цін не перевищив поріг індексації, зазначений в частині першої цієї статті. Відповідно до ст.110 КЗпП України, ст.30 Закону України «Про оплату праці» при кожній виплаті заробітної плати роботодавець повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави утримань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати. Під час судового розгляду, суду не надано суду доказів, з яких вбачається, що ПАТ «БМФ «Азовстальбуд» проводив індексацію заробітної плати [PERSON] При цьому, розрахунок Позивача Відповідачем також не спростовано. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовна вимога про стягнення індексації заробітної плати за період з вересня 2015 р. по червень 2016 р. включно в сумі 10797,13 грн. також є обгрунтованою та підлягає задоволенню. Відповідно до ст.1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» (надалі - Закон про компенсацію), підприємства, установи та організації усіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Згідно зі ст.3 Закону про компенсацію, сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). З матеріалів справи вбачається, що ПАТ «БМФ «Азовстальбуд» допускало порушення встановлених строків виплати доходу [PERSON] під час трудових відносин з останнім. При цьому, ПАТ «БМФ «Азовстальбуд» розрахунок суми компенсації [PERSON] не було спростовано. Таким чином, суд також приходить до висновку, що позовна вимога про стягнення компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати в сумі 4812,51 грн. також є обгрунтованою та підлягає задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.\~ З листа ПАТ «БМФ «Азовстальбуд» вбачається, що заборгованість по заробітної плати перед [PERSON] не погашена з причин, що не залежать від волі підприємства. Частина 3 ст.38 КЗпП України передбачає, що працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Із заяви [PERSON] від 30.08.2016 року, поданої на імя керівника ПАТ «БМФ «Азовстальбуд» вбачається, що він повідомляє про розірвання трудового договору на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України у звязку з порушенням строків заробітної плати з 01 вересня 2016 року. В той же час, з трудової книжки [PERSON] вбачається, що його було звільнено з ПАТ «БМФ «Азовстальбуд» з 02.09.2016 року на підставі п.1 ст.36 КЗпП України. Відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України, підставою припинення трудового договору є угода сторін. При цьому, суд виходить з того, що угодою сторін є взаємна, узгоджена домовленість між власником або уповноваженим ним органом та працівником про припинення трудового договору у визначений сторонами строк. В той же час, суд не надано доказів того, що розірвання трудового договору між ПАТ «БМФ «Азовстальбуд» та [PERSON] з 02.09.2016 року було проведено за наявності згоди останнього та не через порушення строків виплати заробітної плати. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовна вимога про зміну формулювання причин звільнення з п.1 ст.36 КЗпП України (угода сторін) на ч.3 ст.38 КЗпП України з 01.09.2016 р. також є обгрунтованою та підлягає задоволенню. Відповідно до ст.44 КЗпП України, при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39), власником або уповноваженим органом виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Судом встановлено, що [PERSON] розірвав трудовий договір з ПАТ «БМФ «Азовстальбуд» у звязку з порушенням строків виплати заробітної плати. Розрахунок Позивача про розмір вихідної допомоги при звільненні, Відповідачем не спростовано. Таким чином, суд вважає, що позовна вимога про стягнення вихідної допомоги у звязку зі звільненням за ч.3 ст.38 КЗпІІ України в розмірі 6720 грн. також є обгрунтованою та підлягає задоволенню. Відповідно до ч.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Згідно з ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. При цьому, ч.3 ст.88 ЦПК України передбачає, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Таким чином, з ПАТ «БМФ «Азовстальбуд» в дохід держави підлягає стягненню сума судового збору в розмірі 1653,60 грн. (551,20 грн. за позовні вимоги майнового характеру, за які позивач не було звільнено; 551,20 грн. за позовні вимоги майнового характеру, за які Позивача було звільнено; 551,20 грн. за позовні вимоги немайнового характеру). На підставі викладеного,

Outcome: approved