Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-23 00:00:00

6 травня 2015 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за спожиту за адресою [ADDRESS], протягом 2010-2012 років електроенергію в сумі 3326,45 гривень станом на 8 квітня 2014 року. В обґрунтування вимог позивач зазначив, що відповідач є споживачем електричної енергії за вказаною адресою, на нього оформлений особовий рахунок № [NUMBER], а тому повинен дотримуватись вимог Правил користування електричною енергією для населення, щомісяця сплачувати вартість спожитої електроенергії. Через порушення зобов'язань, у зв'язку з несплатою, виникла заборгованість за спожиту електроенергію станом на 08.04.2014 року. До початку судового засідання представник позивача надала заяву, в якій позов підтримала, просила задовольнити, дала згоду на постановляння заочного рішення. Відповідач до суду не прибула вдруге, про час та місце розгляду справи повідомлялась відповідно до вимог ЦПК України - судовою повісткою, направленою рекомендованим листом з повідомленням про вручення за зареєстрованим місцем проживання, жодних заяв, клопотань не надала. За згодою представника позивача суд вважає можливим провести розгляд справи на підставі наявних в ній доказів з постановленням заочного рішення. Дослідивши надані письмові докази в їх сукупності, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно роздруківки особового рахунку № [NUMBER], дата складання якого не зазначена, а останні відомості в якому зазначені станом на 15.09.2011, відповідачка з 21.10.1995 є споживачем електричної енергії, яку поставляє позивач в квартиру за адресою [ADDRESS], за фактом оформлення особового рахунку на її ім'я та реєстрації в квартирі, що підтверджується реєстрацією її місця проживання за довідкою Жовтневого РВ у м. Маріуполі Головного управління ДМСУ в Донецькій області від 22.05.2015 № 25/2871 (а.с.12). Як вбачається з копії особового рахунку (розділ програма для розрахунку побутових абонентів) в квартирі встановлено лічильник СО -И446 34А № 1197002 1 березня 1998 року, розмір заборгованості зазначений за період з 01.03.1998 по вересень 2006 в 2985,04грн (а.с.9). Контрольні показання лічильника відображені в розділі «робота зі споживачами» (а.с.8) за період з 14.06.2006 (2534) по 15.09.2011 (6420), за п. 69 наявний запис про заміну лічильника 12.06.2009. Платежі споживача відображені в тому ж розділі (а.с.7) за період з 05.07.2006 по 15.09.2011, де також зазначена заборгованість за е/е в розмірі 3097,76грн.. Довідка-розрахунок, складена інженером Південної дільниці абонентської служби МРЕМ [PERSON] , не містить ані дати складання, ані зазначення того, що розрахована за період з 01.12.98 року по 15.09.2011 року заборгованість в сумі 3326,45 грн існує станом на 8 квітня 2014 року, тобто, на той час, який зазначений в позовній заяві, або станом на якусь іншу дату. Жодних інших доказів на підтвердження позовних вимог позивачем або його представником суду не надано. Як вбачається з копії ухвали про скасування судового наказу від 28.12.2011 року у справі № 2с-279/11 (а.с.4), причиною скасування судового наказу, виданого 11 листопада 2011 року за заявою ПАТ»Донецькобленерго» про стягнення з [PERSON], [PERSON], [PERSON] заборгованості за спожиту електроенергію в сумі 3326,45 грн стала незгода [PERSON] з наявністю заборгованості, її розрахунком, на підтвердження чого надавала суду квитанції. Відносини з приводу постачання фізичним особам електричної енергії регулюються ст. 714 ЦК України, ст.. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Правилами користування електричною енергією для населення (далі - Правила), затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 26 липня 1999 року № 1357. П. 1 частини 1 ст.. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п. 5 частини 3 ст. 20 цього закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Згідно п. 19 Правил розрахунки населення за спожиту електричну енергію здійснюються за діючими тарифами(цінами) для населення на підставі показань приладів обліку. За п. 8 Правил прилади обліку електричної енергії мають бути придбані, встановлені, підключені енергопостачальником. За п. 10 Правил Прилад обліку повинен мати пломбу з відбитком повірочного клейма територіального органу Держспоживстандарту та пломбу з відбитком клейма або логотипу енергопостачальника. Згідно з пунктами 38 та 40 Правил на енергопостачальну компанію покладені обов'язки щодо здійснення планової повірки, обслуговування, ремонту і заміни лічильників, які проводяться в терміни, встановлені нормативно-технічними документами та договором про користування електроенергією. Відповідно до пункту 2 статті 11 Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність», лічильники в якості розрахункових дозволяється застосовувати лише за умови, якщо вони пройшли державну метрологічну атестацію або повірку. Свідченням того, що лічильник пройшов повірку та обліковує електричну енергію з відповідною точністю, є наявність на лічильнику пломби з відбитком тавра держповірителя. Періодичність повірки для однофазних індукційних лічильників встановлена в 8 років, електронних - в 6-16 років. Отже, виходячи з системного аналізу цих нормативно-правових актів, суд приходить до висновку, що єдиною підставою для розрахунку кількості спожитої електричної енергії є показання приладу обліку, який придбаний, встановлений, підключений енергопостачальником, пройшов Держповірку і має пломбу з відбитком повірочного клейма територіального органу Держспоживстандарту та пломбу з відбитком клейма або логотипу енергопостачальника. Відповідно до частини 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.. 59 ЦПК України обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 3 ст.10, ст.. 60 ЦПКУкраїни кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Згідно ст.. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Як встановлено судом, лічильник електричної енергії № СО -И446 34А № 1197002 був встановлений в квартирі відповідача 1 березня 1998 року. Відомості про встановлення в квартирі іншого лічильника, його опломбування зі складанням акту за участю споживача, показання якого були б підставою для обліку кількості спожитої електроенергії та розрахунку її вартості, суду не надані Відповідач, як вбачається з тексту ухвали суду, ще в 2011 році заперечував наявність заборгованості за спожиту електроенергію в розмірі 3326,45 грн. Позивачем не доведено в суді, що станом на 8 квітня 2014 року(зазначена в позові дата) у відповідача існувала заборгованість за спожиту електричну енергію в розмірі 3326,45 грн, розрахована за показаннями лічильника електричної енергії, який відповідав вимогам п. 8 Правил, і ця заборгованість не сплачена станом на час пред'явлення позову та розгляду справи, оскільки суду не надані жодні належні докази щодо кількості спожитої відповідачем та облікованої відповідно до вимог Правил електроенергії, її вартості, періоду споживання, розміру внесених платежів за спожиту електроенергію за відповідний період.. Отже, суд приходить до висновку, що в позові необхідно відмовити за його необґрунтованістю. Згідно ст. 88 ЦПК України у зв'язку з відмовою в позові понесені позивачем і документально підтверджені судові витрати не підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача.

Outcome: dismissed