Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-09 00:00:00

30. 01. 2014 [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа – ТОВ «Півден на товарна біржа», про визнання права власності на нерухоме майно- квартиру № 62 у будинку № 46 по вул. Громадянській в м. Миколаєві, яку позивач придбав 30. 11. 1996 на ТОВ «Півден на товарна біржа» у [PERSON], яка діяла від свого імені та від імені свого неповнолітнього сина [PERSON]. Позивач у судове засідання не з’явився, до суду надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити. В судове засідання відповідачі та представник третьої особи не з’явилися, про час та місце слухання справи повідомлялися завчасно належним чином, причини неявки суду не повідомили, відповідних заяв та документів суду не надали. Справа розглядалась відповідно до вимог ст. 224 ЦПК України на підставі наявних в матеріалах справи доказів з ухаленням у справі заочного рішення. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 30. 11. 1996 [PERSON], діючи від свого імені та від імені свого неповнолітнього сина [PERSON], з однієї сторони, та [PERSON] – з іншої, уклали договір купівлі-продажу нерухомого майна, за яким позивач придбав у відповідачів квартиру [ADDRESS]. Договір купівлі-продажу квартири 30. 11. 1996 зареєстровано згідно зі ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» у журналі реєстрації біржових угод ТОВ «Півден на товарна біржа» за № 5847, а також в КП «Миколаївське МБТІ» за реєстровим № 18019 від 02. 12. 1996. [PERSON] умови угоди сторонами виконані, відповідачі звільнили займану ними раніше квартиру [ADDRESS], а позивач зайняв, поселилився та зареєструвався у придбаній ним внаслідок договору купівлі-продажу нерухомого майна квартирі [ADDRESS]. Позивач сплачує усі витрати на утри мання квартири [ADDRESS]. Позивач звертався до нотаріуса за посвідченням заповіту, однак йому було усно відмовлено у посвідченні заповіту, оскільки договір купівлі квартири не був нотаріально посвідчений, а був зареєст рований на біржі. На момент укладення угоди діяли положення статті 227 ЦК Української РСР (1963р.) і статті 15 Закону України від 10 грудня 1991 року № 1956-ХІІ «Про товарну біржу». На момент продажу сторони діяли законно і на теперній час відповідачі не мають до спірного об'єкту нерухомості ніякого відношення. Неможливість нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу порушує права позивача розпоряджатися належним йому об'єктом нерухомості у повному обсязі прав власника. Згідно частини 1 статті 45 ЦК Української РСР (1963р.), недодер жання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі. Статтею 47 ЦК Української РСР (1963р.) визначалося, що но таріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими час тиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі на ступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Згідно з ч. 1 ст. 153 ЦК Української РСР (1963р.), договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Частиною 1 статті 227 ЦК Української РСР (1963р.) передбачалося, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). При цьому, частиною 2 статті 15 Закону України «Про товарну біржу» (станом на день укладання договору купівлі-продажу квартири), було встановлено, що угоди, зареєстровані на біржі, не підля гають нотаріальному посвідченню. Частиною 4 етапі 15 Закону України «Про товарну біржу» пе редбачалося, що угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. У зв’язку з набуттям чинності з 1 січня 2004 року ЦК України, відповідно до пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (2003р.), Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до на брання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Згідно з п. 9 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (2003р.), до договорів, що були укладені до 1 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності Цивільним кодексом України, застосо вуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення. Згідно пункту 10 Прикінцевих та перехідних поло жень ЦК України (2003р.), правила Цивільного кодексу України про відповідальність за порушення договору застосовуються в тих випадках, коли відповідні порушення були допущені після набрання чинності цим Кодексом, крім випадків, коли в договорах, укладених до 1 січня 2004 року, була вста новлена інша відповідальність за такі порушення. Згідно статті 215 ЦК України (2003р.), недійсною вважається угода, якщо її недійсність уста новлена законом. У цьому разі не є необхідним визнання її недійсності судом. Отже, спірний договір купівлі-продажу об’єкту нерухомості не є недійсним і визнання його недійсності судом не вимагаєть ся. Статтею 203 ЦК України (2003р.), встановлено, що зміст угоди не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; угода по винна бути укладена у формі, встановленій законом, волевиявлення учасника угоди має бути віль ним і відповідати його внутрішній волі, угода повинна бути спрямована на реальне настання право вих наслідків, обумовлених нею. Угода, укладена між сторонами, відповідає усім цим умовам чинно го законодавства. Відповідно до частини 2 статті 220 ЦК України (2003р.), якщо сторони домовилися щодо всіх істотних умов договору, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна зі сторін ухи лилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до частини 1 етапі 665 ЦК України (2003р.), за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зо бов’язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов’язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За статтею 629 ЦК України (2003р.), договір є обов’язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зо бов’язання, як встановлено стапею 525 ЦК України (2003р.), не допускається. Відповідно до час тини 1 етапі 209 ЦК України (2003р.), правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотарі альному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Відповідно до частини 3 статті 334 ЦК України (2003р.), право власності на майно за договором, що підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту на брання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Відповідно до частини 1 статті 328 ЦК України (2003р.), право власності набувається на під ставах, не заборонених законом, зокрема за угодами. У частині 1 етапі 334 ЦК України (2003р.), зазначено, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання май на, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 1 статті 182 ЦК України (2003р.) встановлено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх ви никнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом (частина 4 статті 182 ЦК України (2003р.), стаття 4 Закону України «Про держав ну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». [PERSON] діє в новій редакції з 01 січня 2013 року, державна реєстрація прав проводиться державним реєстрато ром прав на нерухоме майно органу державної реєстрації прав, нотаріусом як спеціальним суб’єктом, на якого покладено функції державного реєстратора. Пунктом 5 частини 1 етапі 19 [PERSON] ну України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація прав проводиться на підставі рішень судів, що набрали закон ної сили. Згідно статті 392 ЦК України (2003р.), власник майна може пред’явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За такого позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Вимог про стягнення понесеного судового збору позивачем не заявлялося.

Outcome: approved