Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-13 00:00:00

31 серпня 2018 року до Обухівського районного суду Київської області звернулася [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. На обґрунтування заявленого позову зазначила, що від шлюбу мають двох спільних дітей - дочку [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO]. З вересня 2013 року разом з відповідачем не проживає, спільне господарство, побут і бюджет не ведуть, оскільки відповідач зловживав та зловживає на даний час спиртними напоями, на утримання дітей грошові кошти не надає, участі у вихованні не приймає. Спільне життя з відповідачем не склалось, через протиріччя погляду на життя, несумісність характерів, втрату поваги один до одного, спільне господарство не ведуть. Шлюб носить формальний характер, примирення з відповідачем вважає не можливим. На підставі наведеного просила суд розірвати шлюб. 18 жовтня 2018 року винесено ухвалу про відкриття провадження та призначено підготовче судове засідання. 19 листопада 2018 року винесено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила позов задовольнити, вказала, що збереження сім'ї є не можливим, прізвище просила залишити шлюбне. Відповідач в судове засідання не з'явився, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому вказав, що не заперечує проти розірвання шлюбу. Суд, вислухавши позивачку, дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази у їх сукупності, вважає, що позовні вимоги позивача підлягають до задоволення, виходячи з такого. Як встановлено судом, 22 липня 2010 року між позивачем та відповідачем укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб [NUMBER] виданим виконавчим комітетом Добрянської сільської ради Тячівського району Закарпатської області. Від шлюбу мають двох дітей - доньку [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO]. Із позову та відзиву сторін, поданих на адресу суду, встановлено, що подальше спільне проживання між ними є неможливим. Відповідно до статті 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Статтею п'ятою Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Згідно із частиною першою статті 24 СК України, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Аналіз наведених положень свідчить про те, що як при укладенні шлюбу так і при його розірванні передбачається реалізація волі жінки та чоловіка без будь-якої дискримінації та примушування та/або утримання у шлюбних відносинах. Згідно з частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. З огляду на зміст наведених норм матеріального права та враховуючи зібрані у справі докази суд доходить висновку, що відносини, які склалися між подружжям ([PERSON] та [PERSON]) вказують на те, що їх подальше спільне проживання є неможливе, обидві сторони погоджуються на розірвання шлюбу, а тому надання строку на примирення суд вважає недоцільним. Висловлені кожною із сторін мотиви припинення шлюбу не мають вирішального значення, оскільки вказують на окремі неузгодженості між мотивуванням позиції сторін, однак не свідчать про можливість примирення. За таких обставин, позовні вимоги підлягають задоволенню. Доводи обох сторін щодо місця проживання їх спільної дитини суд не приймає до уваги, оскільки вони виходять за межі цього судового розгляду, суперечать принципу диспозитивності цивільного судочинства з огляду на те, що у цій справі позовних вимог про визначення місця проживання дитини ніким не пред'являлось, тому такі доводи не мають правового значення для вирішення саме цього позову. Відповідно до заяви позивача та згідно ст.88 ЦПК України судові витрати слід стягнути з відповідача на її користь.

Outcome: approved