Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-05 00:00:00

29 серпня 2019 року до Дніпровського районного суду міста позовна заява [PERSON] до Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві про зняття арешту з нерухомого майна. Відповідно до предмету позовних вимог, позивач просить суд зняти арешт з Ѕ частини квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] , накладеного Відділом державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві, реєстраційний номер обтяження 9162105. Обгрунтовуючи підстави звернення з позовом до суду, позивач посилається на наступне, що [PERSON] є власником 1/2 частини квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Власником іншої частини є [PERSON] - син [PERSON] . [INFO] [PERSON] - помер, що підтверджується копією Свідоцтва про смерть серія [NUMBER] . Після смерті [PERSON] єдиною спадкоємицею першої черги та особою, що на момент смерті проживала з померли є його мати, позивач [PERSON] . Прийняти спадщину після смерті сина виявилося неможливим у зв`язку із накладенням арешту на 1/2 частини квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відділом державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві за виконавчим листом від 16.06.2004 № 1- 309. Звернувшись із письмовою заявою до відповідача про зняття арешту з вище зазначеної частини нерухомого майна, було надано відповідь від 16.08.2019 № 317/13 проте, що згідно даних АСВП 17.11.2005 державним виконавцем винесено постанову про відкриття провадження. 18.05.2011 р. державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу та разом з виконавчим листом направлені на адресу стягувана. Станом на 16.08.2018 року вище зазначений виконавчий документ до відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві не надходив. Позивач зазначає, що арешт на майно триває значний час, але протягом цього часу не було вчинено жодних виконавчих дій щодо майна, зокрема і не визначено це майно, що вказує на формальність арешту, а не наявність мети, з якою він повинен накладатися відповідно до ч. 1 ст.56 Закону України «Про виконавче провадження», а саме: для забезпечення реального виконання рішення. Частка померлого та позивача у праві власності на квартиру не виділені в натурі, а відповідно на них не може бути звернено стягнення. Зазначені обставини вказують на те, що арешт не забезпечує реальне виконання рішення, а існує формально. Ухвалою суду від 02.09.2019 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, роз`яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання. За змістом ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Як вбачається з матеріалів справи, ухвала суду про відкриття провадження у справі разом із доданими до неї документами булла отримана відповідачем особисто, однак скористатись правом подати відзив до позовної заяви відповідач не скористався. Згідно ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Судом встановлено, що у Відділі державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві Головного територіального управління юстиції у м. Києві на примусовому виконанні перебувало виконавче провадження № 17800117 з примусового виконання виконавчого листа № 1-309 від 16.06.2004, виданого Дніпровським районним судом міста Києва про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості в розмірі 500,00 грн Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, яка діяла на момент вчинення виконавчих дій), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані, зокрема, на примусове виконання рішень судів, які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших Законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження», примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу. Інші органи, установи, організації і посадові особи провадять окремі виконавчі дії у випадках, передбачених законом, у тому числі відповідно до статті 5 цього Закону, на вимогу чи за дорученням державного виконавця. При цьому, вимоги державного виконавця щодо виконання рішень обов`язкові для всіх органів, організацій, посадових осіб, фізичних і юридичних осіб на території України. Невиконання законних вимог державного виконавця тягне за собою відповідальність згідно із законом. Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, на підставі постанови про арешт майна боржника, виданої 16 жовтня 2009 року, обтяжувач: ВДВС Дніпровського РУЮ у місті Києві, на все нерухоме майно, яке належить [PERSON] накладено арешт. Відповідно до ч.1 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, що відповідає конституційному положенню щодо обов`язковості виконання судових рішень на всій території України (ст. 124 Конституції України). Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. Згідно зі ст. 50 ч. 1 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого, документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Відповідно до ст. 60 ч. 2 Закону України «Про виконавче провадження» у разі прийняття рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Відповідно до ч.3 та ч.5 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження», з майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом; у всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду. 16 серпня 2019 року (вих.. № 317/13) Дніпровський РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у місті Києві повідомило [PERSON]. про те, що згідно даних АСВП 17.11.2005 державним виконавцем винесено постанову про відкриття провадження. 18.05.2011 р. державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу та разом з виконавчим листом направлені на адресу стягувана. Станом на 16.08.2018 року вище зазначений виконавчий документ до відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві не надходив. (а. с. 12) Згідно п. 9.9. Наказу Міністерства юстиції України «Про затвердження Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби» від 25.12.2008 року (діючого на момент виникнення спірних правовідносин), строк зберігання завершених виконавчих проваджень, переданих на зберігання, становить 3 (три) роки, крім виконавчих проваджень, завершених за постановами про накладення адміністративного стягнення, строк зберігання яких становить 1 (один) рік. Відповідно до п. 9.10. даного Наказу, завершені виконавчі провадження включаються в акт про вилучення виконавчих проваджень для знищення (додаток 17), якщо передбачений для них строк зберігання закінчився до 01 січня року, в якому складений акт. Виконавчі провадження, строки зберігання яких закінчилися, підлягають знищенню після затвердження акта про вилучення виконавчих проваджень для знищення керівником органу державної виконавчої служби, підпис якого скріплюється печаткою. Таким чином, завершення виконавчого провадження та закінчення строків зберігання переданих до архіву виконавчих проваджень є підставою для їх знищення. Як з`ясовано судом, на момент звернення позивача з цим позовом до суду, встановити обставини винесення постанов державними виконавцями Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві на підставі якої було накладено арешт на належне [PERSON] майно, а також чи знімався цей арешт в разі закінчення виконавчого провадження, чи повернення виконавчого документа стягувачу, враховуючи, що по теперішній час у відділі відсутні відомості про наявні відкритих виконавчих проваджень відносно боржника [PERSON] , не виявляється за можливе, оскільки документи виконавчого провадження знищені. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] помер [INFO] , про що видано відповідне свідоцтво про смерть (а. с. 8) Позивач [PERSON] є рідною матір`ю [PERSON] , який помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження (а. с. 7) Відповідно до ст. 1216-1218 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1261 Цивільного кодексу України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. 12 жовтня 1999 року між [PERSON] , діючого від імені [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] , [PERSON] з другої, укладено договір кіпівлі - продажу квартири, відповідно до умов якого, [PERSON] , [PERSON] придбали у продавців квартиру [ADDRESS] (а.с. 9) Згідно з ч.1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно п. 4.17 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, якщо на спадкове майно накладено арешт судовим чи слідчими органами, видача свідоцтва про право на спадщину затримується до зняття арешту. Аналізуючи вищевикладене, оцінюючи докази по справі в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що позивач, як спадкоємець першої черги за законом, не може отримати свідоцтво про прийняття спадщини щодо майна померлого сина [PERSON] , який є боржником виконавчого провадження, в межах якого накладено арешт на Ѕ частини квартири [ADDRESS] , що зумовлює вирішення питання про відновлення порушених прав позивача шляхом зняття арешту з Ѕ частини квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] , накладеного Відділом державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві, реєстраційний номер обтяження 9162105. .Відповідно до ч. 1, 2 ст.. 4 Цивільного - процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві про зняття арешту з нерухомого майна є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі. Враховуючи наведене та

Outcome: approved