Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-15 00:00:00

31 травня 2021 року позивачі, [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з позовом про визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. В позовній заяві позивачі вказали, що їм на праві спільної сумісної власності належить будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В даному будинку, окрім позивачів зареєстрований [PERSON] , який з 2012 року перебував у шлюбі з [PERSON] 04 березня 2020 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, а з квітня 2020 року відповідач за вищевказаною адресою не проживає. Оскільки відповідач, в утриманні житла участі не бере, комунальні платежі не сплачує, особистих речей в будинку він не має, спільне господарство не веде, позивачі прохають суд визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. Ухвалою суду від 14 червня 2021 року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 01 липня 2021 року закрито підготовче провадження по справі та призначено судовий розгляд по суті. Позивачі, [PERSON] та [PERSON] , будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились, однак подали до суду заяви, в яких прохали розгляд справи проводити без їх участі. Позов підтримали в повному обсязі та прохали його задовольнити. Відповідач, [PERSON] , будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, шляхом оголошення на офіційному вебсайті судової влади України, в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Суд, розглянувши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що власниками будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] та [PERSON] (а.с.9-12). Рішенням Кобеляцької міської ради сьомого скликання від 18 лютого 2016 року №3 назву [ADDRESS] перейменовано на [ADDRESS]. З 18 лютого 2015 року [PERSON] зареєстровано за адресою: [ADDRESS] (а.с.7, 23-25). [PERSON] має такий склад сім`ї: син - [PERSON] , мати - [PERSON] , інша особа - [PERSON] , що підтверджується довідкою виконавчого комітету Кобеляцької міської ради Полтавського району Полтавської області № 699 від 12 квітня 2021 року (а.с.8). Рішенням Кобеляцького районного суду Полтавської області від 04 березня 2020 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Зі змісту зазначеного рішення вбачається, що [PERSON] не веде спільне господарство з [PERSON] (а.с.21-22). 19 квітня 2021 року депутатом Кобеляцької міської ради проведено обстеження будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , за результатами якого встановлено, що з травня 2020 року [PERSON] за місцем реєстрації не проживає, а також не веде спільного господарства (а.с.13). Витрати по утриманню домоволодіння за адресою: [ADDRESS] несе позивач (а.с. 26-52). Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. У статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зазначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Згідно ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 383 Цивільного кодексу України та статтею 150 Житлового кодексу України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 Житлового кодексу України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини четвертої статті 156 Житлового кодексу України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. (Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, Справа № 6-709цс16) Відтак, за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 Цивільного кодексу Українита статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 Житлового кодексу України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 Цивільного кодексу України, передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 Цивільного кодексу України, статей 150, 156 Житлового кодексу України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. (Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, Справа № 6-709цс16) Відповідно до положень ч. 1, 5 статті 403, ч. 2 ст. 406 Цивільного кодексу України, сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут не позбавляє власника майна щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпорядження цим майном. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Крім того, Верховний Суд України у Постанові від 15 травня 2017 року, Справа № 734/387/15-ц, зауважив, що «право користування житловим приміщенням може виникати та існувати лише в членів сім`ї власника будинку»; «право відповідачки на користування чужим майном (спірним житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч. 2 ст. 406 Цивільного кодексу України». Аналогічна правова позиція вбачається у постанові Веховного Суду від 27 лютого 2019 року по справі справа № 357/7940/16-ц. Як вбачається з матеріалів справи, предмет спору становлять вимоги позивачів про позбавлення відповідача права користування житловим приміщенням, а саме: будинком, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , вказуючи на те, що відповідач, не будучи членом сім`ї позивачів, з травня 2020 року не проживає в будинку та не несе тягар утримання житла, що порушує право позивачів як власників спірного нерухомого майна на реалізацію ними права користування належним на праві власності майном. Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, аналізуючи наявні в матеріалах справи докази,

Outcome: approved