Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-27 00:00:00

30 січня 2020 року до суду звернулась [PERSON] з позовом про стягнення з відповідача [PERSON] коштів (аліментів) на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання. Позивач просив стягнути з відповідача на свою користь аліменти в розмірі 1/4 частини доходу зі всіх видів заробітку до закінчення навчання щомісячно на період його навчання з моменту подачі позову до досягнення віку 23 років. Зазначила, що від шлюбних відносин з відповідачем має повнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . На даний час [PERSON] є курсантом Кременчуцького льотного коледжу Харківського національного університету внутрішніх справ та навчається на третьому курсі денного відділення на місцях державного замовлення. Ухвалою судді від 03 березня 2020 року було відкрито провадження у справі, залучено учасників справи та визначено розглядати справу у порядку спрощеного позовного провадження (а.с. 21). Ухвалою суду від 30 березня 2020 року було залучено до участі у справі третьою особою без самостійних вимог [PERSON] ( а.с. 32). Позивач [PERSON] у судове засідання не прибула, про час, дату та місце розгляду справи була повідомлений належним чином, просила розглянути справу за її відсутності, просила позов задовольнити у повному обсязі, про що надала письмову заяву (а.с. 28). Відповідач [PERSON] у судове засідання не прибув, про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, позов визнав, просив розглянути справу за його відсутності, про що надав письмову заяву (а.с. 29). Третя особа [PERSON] у судове засідання не прибув, був повідомлена про час, дату та місце розгляду справи належним чином, просив розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, про що надав письмову заяву (а.с. 28). Третя особа [PERSON] у судове засідання не прибула, була повідомлена про час, дату та місце розгляду справи належним чином, заяви про розгляд справи без її участі до суду не подала. Суд, вивчивши матеріали справи, встановив наступне. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно, зокрема, для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо який у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частині 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтується. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа «Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Згідно ст. 182 Сімейного Кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно ч. 1 ст. 199 цього Кодексу якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Згідно ч. 2 ст. 199 СК України право на утримання припиняється у разі припинення навчання. У ч. 2 ст. 200 СК України зазначено, що при визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Так, судом достовірно встановлено, що згідно рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 10 листопада 2004 року було розірвано шлюб, взятий [PERSON] з [PERSON] , який 18 серпня 2001 року був зареєстрований у Кременчуцькому відділі РАГС Полтавського обласного управліньня юстиції, актовий запис № 649, що також підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданого13 липня 2005 року Автозаводським відділом реєстрації актів цивільного стану Кременчуцького управління юстиції. З копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Автозаводського районного управління юстиції від 12 лютого 2002 року постає, що третя особа [PERSON] , [INFO] , є рідним сином позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] . Відповідач разом з позивачем та третьою особою [PERSON] не проживає, матеріальної допомоги на утримання сина не надає. Згідно довідки Кременчуцького льотного коледжу Харківського національного університету внутрішніх справ від 14 січня 2020 року третя особа [PERSON] є курсантом Кременчуцького льотного коледжу Харківського національного університету внутрішніх справ з 01 вересня 2017 року ( наказ КЛК НАУ № 58/К від 31 липня 2017 року) та навчається на третьому курсі денного відділення на місцях державного замовлення. Передбачуваний термін закінчення навчання 30 червня 2021 року. Третя особа [PERSON] не працює, перебуває на утриманні у матері. Вказані обставини постають з позовної заяви. Відповідач не подав до суду належних, допустимих, безспірних і достовірних доказів про необхідність його звільнення від сплати аліментів та про те, що доход його повнолітньої дитини перевищує доход кожної із сторін по справі, натомість, позов визнав, про що зазначив в своїй письмовій заяві. Суд, на підставі встановлених фактів, а також враховуючи матеріальне становище позивача [PERSON] та третьої особи [PERSON] , який навчається на денному відділенні, перебуває на утриманні матері, відповідача, який не заперечував проти задоволення позову та погодився на сплату аліментів у розмірі 1/4 частини заробітку/доходу щомісячно на період навчання дитини, а також зважаючи на те, що право третьої особи на утримання припиняється у разі припинення навчання, дійшов висновку про необхідність задоволення позову. Необхідно стягнути з відповідача на користь позивача кошти на утримання дитини у зв`язку з продовженням навчання в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходів), щомісячно, починаючи з 30 січня 2020 року до закінчення [PERSON] навчання - 30 червня 2021 року і на користь держави судовий збір в розмірі 840 грн. 80 коп. за ставкою згідно п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» на день подання позову. Відповідно ст. 430 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити рішення до негайного виконання в частині стягнення сум платежу за один місяць з метою забезпечення інтересів дитини позивача.

Outcome: partial