Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-14 00:00:00

29.09.2020 позивач [PERSON] звернувся до Київського районного суду м. Харкова з позовом до Харківської міської ради та [PERSON] в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить суд визнати за ним право власності на квартиру 4 , а саме приміщення №№ 4-2, 4-3, 4-4, 4-5 житлового будинку А-1 за адресою: [ADDRESS] загальною і житловою площею 62,0 кв.м. та огорожею № 3,4,5,9 які складають 36/100 часток за набувальною давністю, припинивши у цій частці реєстрацію права власності на будинок ВАТ фірма «Побуттех». В обґрунтування позовних вимог вказує, що він з 1998 року проживає та зареєстрований в будинку [ADDRESS] , де разом з його бабою, [PERSON] та [PERSON] займають квартиру №4 . В його користуванні знаходиться приміщення №№4-2,4-3,4-4, 4-5 житлового будинку А-1 загальною та житловою площею 62,0 кв.м. та огорожі № 3,4,5,9. Вказані приміщення складають 36/100 часток від жилого будинку з надвірними будівлями, інвентаризаційна вартість яких складає 191964 грн. Позивач вказує, що вказана квартира була надана родині його баби - [PERSON] за ордером №1 від 19.04.1958 року артіллю інвалідів «Точна механіка». В подальшому право власності на вказаний житловий будинок зареєстровано за заводом «Ремпобуттехніка», 73/100 часток вказаного житлового будинку і досі зареєстровані за заводом «Ремпобуттехніка». Інші 27/100 часток житлового будинку на праві приватної власності належать відповідачу [PERSON] , яка користується квартирою № 2. В 1994 році завод «Ремпобуттехніка» було ліквідовано і створено ВАТ фірма «Побуттех», яка стала правонаступником заводу. Житловий будинок [ADDRESS] на баланс ВАТ фірми «Побуттех» не передавався. Також позивач зазначає, що рішенням Київського районного суду м. Харкова від 23.03.2007 року встановлено, що житловий будинок [ADDRESS] не має власника. Таким чином, позивач зазначає, що з часу ліквідації заводу «Ремпобуттехніка», тобто з 12.12.1994 року батьки позивача [PERSON] та [PERSON] та з 1998 року [PERSON] відкрито та безперервно володіють приміщенням № 4-2, 4-3, 4-4, 4-5 житлового будинку А-1 загальною та житловою площею 62,0 кв.м. та огорожі № 3.4,5,9, які складають 36/100 часток від жилого будинку з надвірними будівлями. Позивач також вказує, що його батьки неодноразово звертались до Управління комунального майна та приватизації виконавчого комітету Харківської міської ради стосовно пошуку власника зазначеного житлового будинку, а також до ВАТ «фірми «Побуттех» з приводу отримання довідки-дозволу на приватизації частки житлового будинку, якою користується родина, та їм неодноразово надано відповідь про те, що вживаються заходи спрямовані на встановлення балансотримувача. В 2006 році мати позивача, [PERSON] зверталась до Київського районного суду м. Харкова з позовною заявою до ВАТ фірма «Побуттех», Управління комунального майна та приватизації виконкому Харківської міської ради та Харківської міської ради про зобов`язання вчинити приватизацію квартири, однак в задоволенні позову було відмовлено, у зв`язку з тим, що у будинку де мешкає родина позивача відсутній власник. Таким чином, позивач зазначає, що він з часу народження, з 1998 року разом з батьками , а з 2011 після смерті його матері та зняття з реєстраційного обліку його батька, особисто відкрито, безперервно володіє квартирою № 4, а саме приміщеннями №№ 4-2, 4-3, 4-4, 4-5 житлового будинку А-1 за адресою: [ADDRESS] загальною та житловою площею 62,0 кв.м., та огорожею № 3,4,5,9, які складають 36/100 часток будинку і несе усі витрати по її утриманню та обслуговуванню. Листом № 1055340 від 04.03.2019 КП «ХМБТІ» підтверджено, що 27/100 частки будинку [ADDRESS] на праві приватної власності належить відповідачу [PERSON] , а інші 73/100частин житлового будинку до цього часу зареєстровані за заводом «Ремпобуттехніка». У володінні позивача перебуває 36/100 часток відповідного домоволодіння. Він зі своєю бабою безперервно володіють спірною часткою будинку, однак остання вимоги про визнання права власності на частку домоволодіння не висуває, та не заперечує, проти визнання права власності на відповідну частку за онуком, позивачем по справі. Після смерті матері позивача, [PERSON] позивач [PERSON] фактично спадкував майно матері за місцем проживання та продовжив володіти квартирою [ADDRESS] . Таким чином, оскільки відсутня можливість приватизації частки у спірному домоволодінні, позивач звернувся до суду з позовною заявою про визнання права власності за набувальною давності. 01.12.2020 до суду надійшов відзив представника відповідача Харківської міської ради, в якому просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Відзив обґрунтовував тим, що у фактичному користуванні позивача також знаходиться прибудова літ. «а11» (площею 41,9 кв.м.), ганок «а12», гараж літ «Л», льох літ. «М», які побудовано самочинно, таким чином квартира №4 зазначала суттєвих змін за рахунок влаштування прибудови літ «а11» без жодних дозвільних документів, а отже є самочинно реконструйованою та не прийнятою до експлуатації, як цього вимагають приписи законодавства. Також представник відповідача в своєму відзиві зазначив, що предметом позову у даній справі є визнання права власності на майно за набувальною давністю, тому насамперед необхідно встановити: момент виникнення права власності за набувальною давністю та строк володіння, характер володіння (добросовісне, недобросовісне), обставини справи , за якими виникло володіння спірним майном й чи підпадає володіння під ознаки безтитульного (незаконного) володіння; юридичний статус спірного майна, а саме, чи є це майно чужим для позивача, особу, яка є власником спірного майна. також представник відповідача зазначає, що при вирішенні спорів про набувальну давність необхідно враховувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент , який буде включатись у повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. представник відповідача зазначає, що володіння є добросовісним, якщо володілець не знав і не міг знати про те, що володіє чужою річчю, а обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали сумніву щодо правомірності набуття майна. Таким чином, з урахуванням викладеного, та того, що особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього , а є лише власником будівельних матеріалів, в задоволенні позову позивача просить відмовити в повному обсязі. Згідно вимог ст.43 ЦПК України позивач та відповідач зобов`язані добросовісно здійснювати процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки, що відповідно до принципу юридичної визначеності є складовою частиною конституційного принципу верховенства права. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Позивач [PERSON] та його представник адвокат Діденко С.А. позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити з підстав викладених в позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні вимоги позивача визнала та не заперечувала проти визнання за позивачем права власності в порядку набувальної давності на 36/100 частки квартири 4, які складаються з приміщень №№ 4-2,4-3,4-4, 4-5 житлового будинку А-1 за адресою: [ADDRESS] загальною та житловою площею 62,0 кв.м., та огорожі № 3,4, 5,9. Представник відповідача Харківської міської ради в судове засідання не з`явився, в своєму відзиві на позовну заяву зазначав про розгляд справи без участі представника відповідача, в задоволенні позовних вимог просив відмовити з підстав, вкладених у відзиві на позовну заяву. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позовних вимог [PERSON] . Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та надані докази, приходить до наступного. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Вимогами ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступні обставини і відповідні ним правовідносини. Судом встановлено, що 19.04.1958 року на підставі ордеру №1 правління артелі інвалідів «точна механіка» Харківського обласного побутового промислового союзу, прадіду позивача, [PERSON] , в складі сім`ї: дружина - [PERSON] , 1975 р.н., дочка [PERSON] , 1940 р.н., син [PERSON] 1946 р.н., та [PERSON] 1948 р.н., надано право на вселення в квартиру [ADDRESS] . (а.с. 23). Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 23.03.2007 року встановлено, що подальше право власності за будинком [ADDRESS] зареєстровано за заводом «Ремпобуттехніка», яке було ліквідовано та його правонаступником, відповідно до наказу № 35 від 12.12.1994 року Харківської обласної ради Депутатів є Відкрите акціонерне товариство по наданню послуг населенню фірма «Побуттех». Вказаним рішенням також встановлено, що при передачі майна від заводу «Ремпобуттехніка`до ВАТ фірма «Побуттех» буд. [ADDRESS] не був переданий та на його балансі не перебуває. (а.с. 12). Згідно свідоцтва про одруження серія [NUMBER] вбачається, що [PERSON] , 1948 року народження зареєструвала шлюб з [PERSON] після реєстрації шлюбу прізвище дружини : [PERSON] (а.с 22.) [PERSON] , 1948 року народження є бабою [PERSON] , 1998 року народження, що підтверджується довідкою про склад сім`ї виданої Адміністрацією Київського району Харківської міської ради від 20.04.2016 року № К-2-867/0/177-16-1698/0/189-16. (а.с.21). Відповідно до свідоцтва про народження серія [NUMBER] вбачається, що [PERSON] , народився [INFO] , батьки останнього вказані: батько [PERSON] , мати [PERSON] . (а.с. 19). Відповідно до паспорту громадянина України, серія [NUMBER] , [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 30.03.1998 року (а.с. 18). [INFO] мати позивача [PERSON] - [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкові Харківського міського управління юстиції (а.с. 20). За життя, [PERSON] та її чоловік [PERSON] , мали намір приватизувати спірну квартиру, однак, оскільки житловий будинок [ADDRESS] не перебував на балансі правонаступника заводу «Ремпобуттехніка» - відкритого акціонерного товариства по наданню побутових послуг населенню фірми «Побуттех» в наданні довідки дозволу на приватизацію житлового приміщення їм було відмовлено (лист від 10.09.2004 року № 90/62) (а.с. 13). 15.06.2006 мати позивача, [PERSON] звернулась до Київського районного суду м. Харкова з позовом до ВАТ «Побуттех», Управління комунального майна та приватизації Виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області, Харківської міської ради Харківської області в якому просила відновити необхідну документацію на будинок, видати їй довідку про склад сім`ї та про займані приміщення, а також прийняти її заяву на приватизацію квартири [ADDRESS] , здійснити обстеження квартири та здійснити приватизацію шляхом безоплатної передачі. В задоволенні позовних вимог позивача відмовлено, оскільки спірне майно не перебуває на балансі у відповідачів, а тому фактично не має власника. (а.с. 12). Після смерті [PERSON] фактично продовжують користуватись квартирою [ADDRESS] позивач [PERSON] та його баба, [PERSON] . Відповідно до довідки ТОВ «ТОП Естейт» від 15.03.2019 № 0022/19 в фактичному користуванні [PERSON] знаходяться приміщення №№ 4-2, 4-3, 4-4, 4-5 житлового будинку літ. А-1 (загальною площею 62,0 кв.м., житловою площею 62,0 кв.м.), огорожі № 3, 4, 5, 9, які складають 36/100 частини від житлового будинку з надвірними будівлями. Розрахунок ідеальної частини проведено без урахування будівель на які не надано дозвільні документи (а.с. 9). З вказаних підстав позивач, вважає, що спірне майно не має власника, він відкрито, добросовісно з дотриманням строку давнини володіє квартирою (36/100), фактично спадкував майно матері за місцем проживання та продовжив володіти квартиро [ADDRESS] , а тому він має право визнання за ним права власності на 36/100 частини за набувальною давністю. Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Аналіз указаної норми дає підстави для висновку, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Суд, враховуючи зазначене про умови набуття права власності за набувальною давністю, не вбачає підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Аналізуючи норми чинного законодавства щодо добросовісності набуття права на певну річ за набувальною давністю є необхідним встановити добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. У відповідності до чинного цивільного законодавства, набувач визнається добросовісним, якщо він не знав і не повинен був знати про незаконність свого володіння. Отже позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Отже застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Позивач та його представник зазначили, що [PERSON] добросовісно володіє спірним майном, що виразилось в тому, що він з народження мешкає в цьому будинку та безперервно ним користується, в вказаній квартирі мешкала також його матір, яка померла в 2011 році та яка намагалась приватизувати спірну квартиру, а також мешкає його баба, [PERSON] яка вселена в зазначену квартиру на підставі ордеру, виданого її батьку, [PERSON] та членам його родини, тобто позивачу [PERSON] достовірно відомо, що його баба, [PERSON] вселена в зазначену квартиру на підставі ордеру, мешкала в ньому зі своєю родиною, дочкою [PERSON] , чоловіком дочки, [PERSON] та їх сином, [PERSON] та у зв`язку з виникненням права на приватизацію зазначеного майна, останні звертались до приватизаційних органів, однак приватизувати спірне майно не виявилось можливим, у зв`язку з неможливістю встановити власника майна. Відповідно до листа КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради, вбачається, що станом на 04.03.2019 27/100 частини буд. [ADDRESS] належать [PERSON] та 73/100 частини продовжують перебувати у приватній власності за ліквідованим заводом «Ремпобуттехніка». Посилання позивача на те, що рішенням Київського районного суду м. Харкова від 23.03.2007 року, встановлено, що вказане майно не має власника, суд не бере до уваги, оскільки вказаним рішенням також зазначено, що у разі відсутності власників майна, таке майно повинно перейти до держави і після цього вирішено питання про приватизацію майна у відповідності з діючим законодавством. Завод «Ремпобуттехніка» таких вимог не виконав і тому фірма «Побуттех» при передачі майна з балансу на баланс був позбавлений можливості прийняти будинок на свій баланс належним чином оформлений встановленим порядком. Тобто, позивач правомірно отримав право перебувати у спірному будинку, та достеменно розумів, хто є його власником майна та те, що на вказане майно можуть претендувати треті особи. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-яке право, що опосередковує отримання майна особою у володіння (володіння та користування), адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Позов про право власності за давністю володіння не може пред`явити законний володілець або особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є її власником. Тобто, судом було встановлено, що на момент заволодіння майном позивачу було відомо про власника майна завод «Ремпобуттехніка», про те, що на вказане майно можуть претендувати треті особи, а також те, що підставою набуття позивачем права власності на вказане майно може стати реалізація права на приватизацію, в тому числі його бабою [PERSON] , яка вселена до вказаної квартири на підставі ордеру. Тобто, у даному випадку відсутня така складова умова набуття права власності за набувальною давністю як добросовісне заволодіння чужим майном, що унеможливлює набуття квартири у власність позивача за давністю володіння відповідно до встановлених статтею 344 ЦК України правил. Відсутність добросовісності у позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 Цивільного кодексу України. Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 08 серпня2019 року, справа № 522/17354/16-ц, провадження № 61-21581св18. Суд зазначає, що безперервне користування спірним будинком, як позивач бажав довести суду, а також доказів понесення ним витратна його утримання, не спростовують вказаних висновків суду та не зумовлюють набуття права власності на квартиру за позивачем. Щодо посилань представника відповідача Харківської міської ради, про те, що у зв`язку з самочинним будівництвом квартира зазнала значних змін, суд не приймає до уваги, оскільки відповідно до листа КП «Харківського міського бюро технічної інвентаризації» від 04.03.2019 № 1055340 вбачається, що обстеженням 20.05.2011 року встановлено, що за адресою: [ADDRESS] , що побудовано прибудову літ. «А1-2» (приміщення № 2-4, 2-5,2-6,2-7,2-8,2-9,2-10,2-11,2-12,2-13, загальною площею 95,7 кв.м., житловою площею 45,5 кв.м.), прибудову літ.»а10» (приміщення №IV площею 4,6 кв.м.), прибудову літ. «а11» (приміщення №4-6,4-7,4-8,4-9,4-10 загальною площею 41,9 кв.м.), гараж літ. «Л», льох літ. «К», літ. «М». Частину приміщення 1-6 площею 5,2 кв.м., переобладнано із комори під житлову кімнату. Дозвільні документи не надано. (а.с. 4). Тобто, дійсно встановлено, що позивачем здійснено самочинне будівництво, однак оскільки позивач не просить суд визнати за ним право власності за набувальної давністю на вказані самочинно збудовані приміщення, суд в цій частині не дає оцінку вказаним обставинам. Крім того, суд також зазначає, що відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ» № 5 від 7 лютого 2014 року, можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також ч. 4 ст. 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. На обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що право власності на житловий будинок було зареєстровано за заводом «Ремпобуттехніка», за даними КП «ХМБТІ» 73/100 частини і досі зареєстровані за вказаним заводом. Правонаступником заводу після його ліквідаціє є ВАТ фірма «Побуттех». Тобто, позивачу достовірно відомий власник майна, правонаступник цього власника, однак такий правонаступник до участі у справі в якості відповідача позивачем не залучений, та клопотань про його залучення в якості співвідповідача позивач та його представник не заявляли. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження». Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Таким чином, враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є такими, що не підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови у позові покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed