Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-29 00:00:00

31 грудня 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просить: -стягнути на користь позивача солідарно з [PERSON], [PERSON], [PERSON] 40 605,00 дол. США в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на день виконання рішення виконавчою службою; -стягнути на користь позивача солідарно з [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] 8 100,00 дол. США в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на день виконання рішення виконавчою службою; -стягнути на користь позивача з [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] 1 500,00 доларів США в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на день виконання рішення виконавчою службою; -стягнути на користь позивача з [PERSON] 4\~500,00 доларів США в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на день виконання рішення виконавчою службою; - стягнути на користь позивача з [PERSON] 3 600,00 доларів США в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на день виконання рішення виконавчою службою. У судовому засіданні позивач позов підтримав в повному обсязі та просив задовольнити, пояснивши, що вищевказані кошти він передав на виконання попереднього договору купівлі-продажу квартири в розстрочку, укладеного між ним та відповідачем [PERSON]П в особі [PERSON] Оскільки у рішенні суду, яке набрало законної сили, встановлено, що даний договір є неукладеним, зазначені у позові кошти підлягають поверненню йому від відповідачів. Представник відповідачів [PERSON] свої заперечення проти задоволення позову до [PERSON], [PERSON] обґрунтовує відсутністю будь-яких належних та допустимих доказів отримання ними коштів від позивача. Відповідач [PERSON], заперечивши проти задоволення позову, визнав факт отримання від позивача гривневого еквівалента 40\~605,00 доларів США та зазначив, що безпосередньо відповідачам [PERSON] та [PERSON] їх не передавав. Крім того, наполягав на тому, що коштів, отриманих іншими особами від позивача, він не отримував. Відповідач [PERSON] позов не визнала та пояснила, що дійсно за усною вказівкою [PERSON] отримала від позивача частинами всього 8\~100 дол. США, які залишала у шухлядці в офісі [PERSON] Відповідач [PERSON] також позов не визнала та пояснила, що за усною вказівкою [PERSON] отримала від позивача частинами всього 1 500 дол. США, які передала відповідачам [PERSON] та [PERSON] Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] до суду не зявилися, про час і місце розгляду справи оповіщалися у встановленому законом порядку, про причини неявки суду не повідомили. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. У судовому засіданні встановлено, що 21 серпня 2013 року [PERSON] та [PERSON] в особі [PERSON] уклали попередній договір купівлі-продажу квартири в розстрочку (далі Договір), відповідно до умов якого сторони домовилися про те, що [PERSON] зобовязується передати у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS] (а.с. 10). Згідно з пунктами 7, 8 Договору договірна ціна квартири склала еквівалент 70 тис. доларів США, яка підлягала сплаті в строк до 21 серпня 2014 року. За домовленістю сторін, покупець сплачує продавцю суму грошей, що є еквівалентом суми 10\~600 доларів США до підписання даного договору, а решту суми в розстрочку з виплатою відсотків на залишок суми. Пунктом 9 Договору передбачено, що сплата договірної ціни квартири продавцю здійснюється покупцем у розстрочку до укладення та посвідчення нотаріусом основного договору та проведення державної реєстрації основного договору шляхом передачі покупцем продавцеві грошових коштів у розмірі, що визначені договором. За домовленістю сторін, на залишок суми, що підлягає оплаті за квартиру, нараховується 48% річних із розрахунку 365 днів в рік. Договір вважається укладеним та набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє протягом строку достатнього для реального та належного виконання цього договором сторонами до моменту переходу прав власності на квартиру від продавця до покупця. На час виплати повної вартості квартири та відсотків, продавець передає покупцеві квартиру, яка є\~предметом даного договору, відповідно акту, а покупець приймає її та зобовязується використовувати її за цільовим призначенням, сплачувати всі комунальні послуги та квартплату. А також у випадку настання події, визначеної даним пунктом договору, за домовленістю сторін, покупець [PERSON]А зобовязаний і зобовязується звільнити передану йому квартиру для проживання (п. 17). Договір укладено сторонами у простій письмовій формі і нотаріально не посвідчений. Відповідно до частини першої статті 635 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Таким чином, основною істотною умовою попереднього договору є строк (термін) укладення сторонами основного договору. За приписом статті 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами; термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Оскільки зі змісту Договору убачається, що сторонами не досягнуто домовленості щодо строку (терміну) укладення основного договору (договору купівлі-продажу Квартири), що є основною істотною умовою Договору, на підставі частини першої статті 638 ЦК України суд дійшов висновку, що Договір є неукладеним. Разом з тим, в матеріалах справи міститься відомість сплати грошей, згідно якої [PERSON] (платник) [PERSON] (представник одержувача) за належну одержувачу квартиру [ADDRESS] та відсотків на суму боргу, відповідно до укладеного договору від 21 серпня 2013 року передавав кошти (а.с. 95, 99). Відповідно до даної відомості [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти в сумі 316\~071 грн, що в еквіваленті складає 37 070 доларів США, [PERSON] 116\~890 грн, що в еквіваленті складає 7 900 доларів США, [PERSON] 50\~500 грн, що в еквіваленті складає 1 500 доларів США, [PERSON] 93 110 грн, що в еквіваленті складає 3 600 доларів США. Відповідно до положень ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у звязку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобовязання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження майна за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України). Обєктивними умовами виникнення зобовязань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. За змістом частини першої ст. 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Таким чином, оскільки суд дійшов висновку, що попередній договір купівлі-продажу квартири в розстрочку, укладений між [PERSON] та [PERSON] в особі [PERSON], є неукладеним, тому відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] безпідставно набули грошові кошти, зазначені у відомості сплати грошей. Інших правових підстав для набуття цих коштів у ході судового розгляду не встановлено. За приписами частин першої, другої - четвертої ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У судовому засіданні відповідач [PERSON] визнав та це підтверджується матеріалами справи, що він отримав від позивача грошові кошти частинами на загальну суму 365 571,00 грн, що в силу вимог частини першої ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) не підлягає доказуванню. Водночас, у своїх запереченнях проти позову та у судовому засіданні заявив про застосування до позовних вимог позовної давності. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з положеннями ст. 257, частини першої ст. 261 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до частин третьої - пятої ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.\~ Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою\~у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обовязку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обовязковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.\~\~ Такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 6-2469цс16 від 16.11.2016. 05.08.2016 [PERSON] звернувся до суду за захистом свого порушеного права з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про застосування наслідків нікчемного правочину, проте рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 30.09.2016 у справі №750/7467/16-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 08.12.2016 у задоволенні позову відмовлено у звязку з висновком суду про те, що Договір є неукладеним. Як убачається зі змісту цих судових рішень, [PERSON] 05.08.2016 звернувся до суду з позовом про стягнення коштів у звязку з нікчемністю правочину, проте обрання ним невірного способу захисту свого порушеного права призвело до відмови суду у його відновленні. Отже позивач довідався (міг довідатися) про порушення свого майнового права, а саме про безпідставність сплати коштів за договором купівлі-продажу квартири, який у судовому порядку визнаний неукладеним, лише 08.12.2016, тобто в момент оголошення судом апеляційної інстанції судового рішення у справі №750/7467/16-ц. А тому відсутні правові підстави вважати позовну давність пропущеною, у звязку порушене право позивача підлягає захисту. Посилання [PERSON] на положення пункту першого частини першої статті 215 ЦК України суд вважає неприйнятними, оскільки ця норма містить виключний перелік видів виплат, що не підлягають поверненню як безпідставно набуті (заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування), а не будь-які інші грошові кошти, та за умови що їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Грошові кошти, отримані [PERSON], не входять до зазначеного переліку платежів, а отже підлягають поверненню позивачеві. Таким чином, грошові коштів у сумі 365 571,00 грн підлягають стягненню з [PERSON] як безпідставне набуте майно. Також, оскільки матеріалами справи підтверджується отримання [PERSON] від позивача грошових коштів на загальну суму 93 110 грн, вони підлягають стягненню з цього відповідача як безпідставно набуте майно. Отримання [PERSON] грошових коштів у сумі 108\~000 грн від позивача підтверджується копією відомості сплати грошей, що міститься в матеріалах справи №750/7467/16-ц у справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про застосування наслідків нікчемного правочину, та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання попереднього договору дійсним (а.с. 101). Дана копія відомості звірена головуючим у справі з оригіналом та належить [PERSON] Наявність другого оригіналу відомості, в якій маються підписи [PERSON] про отримання від позивача 108\~000 грн, в ході судового розгляду [PERSON] визнав, пояснивши в даний час ця відомість втрачена. Отже, вказана вище сума грошових котів (108\~000 грн) підлягає стягненню з відповідача [PERSON] як безпідставно набуте майно. При цьому суд не убачає правових підстав для стягнення з [PERSON] та [PERSON] грошових коштів у доларах США, на чому наполягав [PERSON], оскільки ним не надано належних та допустимих доказів на підтвердження передачі коштів саме в іноземній валюті, а за змістом ст. ст. 192, 193, 1212 ЦК України на відповідачів як осіб, які набули майно за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), покладений обовязок повернути потерпілому саме те майно (грошові кошти у гривні), які отримали від позивача. Право визначення грошового еквіваленту надане законом лише у зобовязальних правовідносинах (частина друга ст. 533 ЦК України), які в даному конкретному випадку відсутні між сторонами спору. У ході судового розгляду [PERSON] та [PERSON] (прізвище «Білик» змінено на «Білик-Куса» згідно свідоцтва про шлюб серії І-ЕЛ №098233) визнали отримання ними без відповідних правових підстав від позивача 8\~100 доларів США та 1\~500 доларів США відповідно, що також знайшло своє підтвердження в матеріалах справи. Дані обставини в силу вимог частини першої ст. 61 ЦК України не підлягає доказуванню. Таким чином, з [PERSON] на користь позивача належить стягнути 219\~024 грн 86 коп. безпідставно набутих коштів як еквівалент 8 100 доларів США, з [PERSON] 40 560 грн 16 коп. безпідставно набутих коштів як еквівалент 1 500 доларів США. Суд також вважає позовні вимоги про солідарне стягнення безпідставно набутого майна з [PERSON] та [PERSON] необґрунтованими, зважаючи на відсутність будь-яких належних та допустимих доказів отримання ними цього майна як безпосередньо від позивача, так і від інших відповідачів. Посилання позивача на довіреність від 04.06.2013, посвідчену приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу [PERSON], якою [PERSON] уповноважила [PERSON] отримувати належні їй гроші, суд не приймає до уваги, оскільки згідно з даною довіреністю такі дії повірений може вчиняти лише у разі, якщо вони передбачені умовами договору та/чи законодавством. Також і довіреність від 16.10.2014, посвідчена приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу [PERSON], якою [PERSON] уповноважив [PERSON] одержувати належні йому кошти, не може бути взята до увага як доказ отримання [PERSON] та [PERSON] грошових коштів від позивача, оскільки за змістом довіреності вона видана в загальному порядку, а не в порядку передоручення, передбаченому положеннями ст. 1005 ЦК України. Відсутні також і правові підстави для солідарної відповідальності [PERSON] поряд з [PERSON] та [PERSON], оскільки позивач не надав належних та допустимих доказів передачі останніми безпідставно отриманих коштів у сумах 8\~100 доларів США та 1\~500 доларів США [PERSON] Крім того, за змістом довіреності від 16.10.2014, посвідченої приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON] надав повноваження [PERSON] одержувати належні йому грошові кошти, що знаходяться на рахунках (в тому числі і депозитні вклади), відкритих на його імя. Натомість, повноважень на отримання грошових коштів від будь-яких фізичних осіб довіритель повіреній не надавав. Зі змісту ж довіреності від 06.09.2013, посвідченої приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу [PERSON], взагалі не убачаються повноваження [PERSON] на отримання належних [PERSON] грошових коштів. Крім того, суд зауважує, що за приписом ст. 541 ЦК України солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання. Главою 83 ЦК України, якою врегульовані правовідносини щодо набуття, збереження майна без достатньої правової підстави, не передбачено виникнення солідарного обовязку або солідарної вимоги. З огляду на викладені обставини справи, правові норми та досліджені докази, суд дійшов висновку, що на користь позивача належить стягнути з відповідача [PERSON] 365 571,00 грн безпідставно набутого майна, з [PERSON] 93\~110,00 грн, з [PERSON] 108\~000 грн, з [PERSON] 219\~024,86 грн, з [PERSON] 40\~560,16 грн. У задоволенні решти позовних вимог слід відмовити. У звязку з частковим задоволенням позову, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, підпункту першого пункту першого частини другої ст. 4 Закону України «Про судовий збір», з відповідачів на користь позивача належить стягнути судовий збір пропорційно до розміру задоволених вимог: з [PERSON] 3\~655,71 грн, з [PERSON] 931,10 грн, з [PERSON] 1\~080,00 грн, з [PERSON] 2\~190,25 грн, з [PERSON] 405,60 грн.

Outcome: partial