Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-19 00:00:00

30 листопада 2020 року (за поштовою інформацією) позивач звернулася до суду із зазначеним вище позовом, посилаючись на те, що в липні 2020 року їй почали надходити дзвінки від працівників ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», з яких вона дізналася про те, що між нею та відповідачем укладено кредитний договір № 497527761 (далі - Договір), який вона отримала в жовтні 2020 року. Відповідно до цього Договору відповідач зобов`язується надати позичальникові кредит без конкретної споживчої мети у розмірі 9000,00 грн. Позивач вважає цей Договір недійсним, оскільки він всупереч вимогам ч. 2 ст. 207 ЦК України та ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» не був підписний сторонами. Договір також не має підтвердження того, що кошти були їй передані. Він не містить необхідних умов, визначених ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування», зокрема мети отримання та конкретний спосіб кредиту, виду забезпечення за кредитом, не зазначено реальну річну процентну ставку та орієнтовну загальну вартість кредиту для споживача, про необхідність укладення договорів щодо додаткових чи супутніх послуг, які є обов`язковими для отримання кредиту, порядок повернення кредиту та сплати процентів, кількість платежів, їх розмір та періодичність внесення, порядок та умови відмови від отримання кредиту, тип процентної ставки та в порушення вимог ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та держане регулювання ринків фінансових послуг» не зазначено строк, на який надається кредит, умови взаєморозрахунків та порядок зміни та припинення Договору. У порушення вимог п. 5 ч. 3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» в п. 3.3 Договору встановлено вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад 50% вартості продукції). Кредитодавець не виконав встановлені законом вимоги, тому його дії розглядаються як нечесна підприємницька діяльність, тому просить визнати недійсним п.п. 3.3 спірного Договору та визнати цей Договір недійсним в цілому. Вирішити питання про судові витрати. У відзиві на позов уповноважений представник відповідача позов не визнає повністю, посилаючись на те, що 02.08.2019 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] було укладено договір № 497527761 про надання грошових коштів в розмірі 9000,00 грн у формі електронного документу, строком на 10 календарних днів шляхом перерахування коштів на банківський рахунок позивача № [NUMBER] на умовах строковості, зворотності та платності. Строк платежу за Договором закінчився 12.08.2019. Позивач взяті на себе зобов`язання не виконала. Укладений між стронами Договір відповідає вимогам ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію», ст.ст. 8, 11 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг». Позивач сама ініціювала укладення спірного Договору та заповнила заявку на сайті Товариства, яка передувала підписанню Договору. Товариство надіслало копію електронного Договору в електронний кабінет позивача, з умовами якого вона ознайомилась, що підтвердила шляхом натискання кнопки «З умовами договору згодний». Після того на зазначений позивачем мобільний номер телефону [NUMBER] товариство надіслало у вигляді СМС-повідомлення одноразовий ідентифікатор «6А22YN4Е», який позивач ввела у відповідне поле та натиснула кнопку «ТАК», тим самим підписавши спірний Договір. Тобто вчинила певну сукупність дій, спрямовану на отримання кредиту, погодилась з ним та зобов`язалася його неухильно дотримуватися. За період з 02.08.2019 по 14.09.2019 позивач частково сплатила заборгованість за Договором у розмірі 8582,60 грн, що нівелює її доводи стосовно неотримання грошових коштів, неукладення Договору та необізнаності з його умовами. Зі змісту оспорюваного Договору вбачається, що в ньому визначено основні істотні умови, характерні для такого виду договорів, зазначено суму кредиту, дату його видачі, строк надання коштів, розмір процентів та умови кредитування. Позивач не мала претензій щодо умов Договору. Крім того, позивач не надала жодних доказів того, що відповідач здійснював нечесну підприємницьку діяльність. Відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» позивач мала право відмовитися в односторонньому порядку від укладеного Договору протягом 14 днів з моменту отримання копії примірника договору, чим не скористалася. Згідно з п. 1.3 Договору кредит надається строком на 10 календарних днів. Отже відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про споживче кредитування» дія цього Закону не розповсюджується на договори, що містять умову про споживчий кредит у формі кредитування рахунку зі строком погашення кредиту до одного місяця, та кредитні договори, що укладаються на строк до одного місяця. Таким чином позичальник розумів, що отримує кошти не на споживчі цілі та без конкретної споживчої мети. Відповідно до п. 3.3 Договору у разі порушення позичальником своїх зобов`язань щодо погашення суми кредиту та/або процентів за користування ним товариство має право нараховувати позичальнику пеню у розмірі 1,3% від залишку суми кредиту за кожний день прострочення повернення заборгованості, починаючи з першого дня порушення до дня повного погашення заборгованості за кредитом, що не суперечить вимогам ч.ч. 1, 2 ст. 536 ЦК України, та у разі належного виконання позивачем взятих на себе зобов`язань не застосовується. Позивач не надала будь-яких доказів щодо нарахування їй непропорційно великої суми компенсації за спірним Договором. Кредитні кошти надавались на 10 днів, більш тривалого періоду використання кредитних коштів Договором не встановлювалось. Ухвалою Згурівського районного суду Київської області від 8 лютого 2021 року витребувано від відповідача оригінал спірного договору та заявку позичальника на оформлення кредитного договору, ухвалою суду від 1 березня 2021 року витребувано від АТ КБ «Приватбанк» інформацію про власника карткового рахунку № [NUMBER] та виписку про рух коштів по цьому рахунку за 2 серпня 2019 року, ухвалою суду від 19 травня 2021 року відмовлено у задоволенні клопотання позивача про призначення компьютерно-технічної експертизи. У судове засідання учасники справи повторно не з`явилися, про дату, час і місце судового засідання були належним чином повідомлені, направили заяви про розгляд справи за їхньої відсутності, позивач позов підтримує повністю представник відповідача позов не визнає повністю. Оцінюючи наведені у справі аргументи, ґрунтуючись на засадах верховенства права, на повно і всебічно з`ясованих обставин, об`єктивно та безпосередньо досліджених в судовому засіданні доказів, наявних у справі, суд дійшов висновку. Судом встановлено, що 2 серпня 2019 року між [PERSON] та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» укладено Договір № 497527761, відповідно до п. 1.1 якого відповідач зобов`язався надати позивачу кредит без конкретної споживчої мети на суму 9000,00 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а позивач зобов`язалась повернути кредит та сплатити проценти за користування ним, нараховані згідно з п. 1.4 цього Договору (п. 1.1 Договору). Кредит надано строком на 10 днів (п. 1.3 Договору) (а.с.41- копія Договору). Відповідач свої зобов`язання за Договором виконав шляхом перерахування 2 серпня 2019 року на банківський рахунок позивача № [NUMBER] грошових коштів в розмірі 9000,00 грн. Документ [NUMBER] (а.с.42 - копія платіжного доручення). Відповідно до інформації АТ КБ «Приватбанк» власником картки № [NUMBER] є [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , та згідно з випискою про рух коштів по цьому рахунку за 2 серпня 2019 року значиться, що на рахунок [PERSON] були перераховані кошти у розмірі 9000,00 грн, ID платежу 1085176255 (а.с.199-200). Проаналізувавши копію платіжного доручення та виписку про рух коштів, вбачається, що унікальний номер платежу по цих документах ідентичний. Нарахування процентів за користування кредитом здійснюється у розмірі 1,66 процентів від суми кредиту за кожний день користування кредитом, починаючи з першого дня перерахування суми кредиту до закінчення строку кредиту, визначеного в п. 1.3 цього Договору (п. 1.4 Договору). Згідно з п. 1.6 Договору розрахунок сукупної вартості кредиту зазначено в графіку розрахунків, який є невід`ємною частиною цього Договору. Згідно з графіком розрахунків, що є додатком № 1 до Договору, сукупна вартість кредиту складає 116,60% від суми кредиту (у процентному вираженні) або 10494,00 грн. Проценти за користування кредитом складають 16,60% від суми кредиту (у процентному вираженні) або 1494,00 грн (у грошовому виразі) (а.с.10 - копія графіка розрахунків). За змістом пунктів 4.1 та 4.9 спірного Договору сторони дійшли згоди, що невід`ємною частиною цього договору є «Правила надання грошових коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту «Смарт» ТОВ «Манеівео швидка фінансова допомога». Уклавши цей Договір, позичальник підтверджує, що він ознайомлений, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватись правил, текст яких розміщений на сайті товариства: www.moneyveo.ua. Позичальник підтверджує, що отримав від товариства до укладення цього Договору інформацію, вимоги надання якої передбачені в законодавстві України, отримав кредит не на споживчі цілі, інформація надана товариством з дотриманням вимог законодавства України та забезпечує правильне розуміння позичальником суті фінансової послуги без нав`язування її придбання. Відповідно до п. 4.10 Договору позивач погодилась, що недійсність окремих умов цього Договору, встановлена рішенням суду, не має наслідком недійсності всього Договору, та в будь-якому разі не звільняє позичальника від зобов`язання повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та нести іншу відповідальність, передбачену цим Договором. За положенням ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Матеріали справи свідчать про те, що оспорюваний договір укладений в електронній формі. Так п. 4.4 Договору визначено, що сторони дійшли згоди, що у всіх відносинах між позичальником та товариством в якості підпису позичальника буде використовуватися електронний підпис одноразовим ідентифікатором, відповідно до Правил та Закону України «Про електронну комерцію», що має таку саму юридичну силу як і власноручний підпис. Електронні правочини оформлюються шляхом фіксації волі сторін та його змісту. Така фіксація здійснюється за допомогою складання документу, який відтворює волю сторін. На відміну від традиційної письмової форми правочину воля сторін електронного правочину втілюється в електронному документі. У ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно ч. 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Враховуючи положення ч. 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» правочин вважається вчиненим у електронній формі у випадку, якщо в ньому наявні всі обов`язкові реквізити документа. Також відповідно до ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписування електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. З врахуванням викладеного, лише наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх. Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис». Нормою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, порядок укладення електронного договору. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Приписами ст. 12 цього Закону передбачено поняття «підпис у сфері електронної комерції». Так, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Згідно зі ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. За змістом ст. 642 ЦК України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Статтею 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідносини, в яких одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Позивач вважає, що Договір не був підписаний з її сторони, заперечує укладення кредитного договору та отримання на його основі коштів. Проте, як вбачається зі змісту самого Договору, його оформлення відбувалося за допомогою мережі Інтернет. Позивач з метою отримання кредитних коштів у розмірі 9000,00 грн 2 серпня 2019 року на сайті відповідача заповнила електронну форму заяви. Надала свої персональні дані, підтвердила про ознайомлення з умовами Договору та із сукупною вартістю кредиту в розмірі 10494,00 грн, надала номер телефону [NUMBER] та номер картки [NUMBER] , на яку в подальшому було здійснено перерахування кредитних коштів в розмірі 9000,00 грн (а.с.43, 46 - копії заявки та довідки щодо дій позичальника). За змістом п. 4.4 Договору спірний договір укладено в електронній формі та підписано за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Згідно з умовами кредитного договору невід`ємною частиною Договору є «Правила надання грошових коштів у кредит ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога». Уклавши цей договір, позичальник підтвердила, що вона ознайомлена, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватись Правил, текст яких розміщений на сайті позичальника. Правилами надання грошових коштів у кредит ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» встановлений порядок надання грошових коштів у кредит, які перебувають в загальному доступі, будучи опублікованими на сайті (а.с.44-45). Ці правила є публічною пропозицією (офертою) у розумінні ст.ст. 641, 644 ЦК України на укладення договору кредиту та визначають порядок і умови кредитування, права і обов`язки сторін, іншу інформацію, необхідну для укладення договору. За умовами зазначених Правил заявник здійснює заповнення заявки на отримання кредиту на сайті товариства, обов`язково вказуючи всі дані, відмічені в заявці в якості обов`язкових для заповнення. У заявці заявник зобов`язаний зазначити повні, точні та достовірні особисті дані, які необхідні для прийняття товариством рішення про надання кредиту. Товариство інформує заявника про прийняте рішення щодо видачі кредиту через смс-повідомлення на телефонний номер та через електронний лист на адресу електронної пошти, зазначені у заявці. У випадку прийняття рішення про надання кредиту, на електронну пошту, зазначену в заявці, надсилається лист з гіперпосиланням, здійснивши перехід по якому, заявник отримує копію електронного Договору. Інформаційна система Фінансової установи здійснює реєстрацію заявника на сайті Товариства та формує Особистий кабінет, де споживач має змогу ознайомитися з договором. Зі змісту оспорюваного кредитного договору вбачається, що в ньому визначено основні істотні умови, характерні для такого виду договорів, зазначено мету отримання та конкретний спосіб надання кредиту (на споживчі цілі), суму кредиту, дату його видачі, строк надання коштів, розмір процентів, умови кредитування. Тобто позичальник погодилася на укладення договору саме такого змісту, про що свідчить її заявка до ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та підписання договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором 6А22YN4Е (а.с.46). Саме позивач була ініціатором укладення кредитного договору, а отже не була позбавлена можливості ознайомитися із його умовами до звернення до відповідача із заявкою про укладення такого договору, а у випадку виникнення у неї сумнівів могла б відмовитись від його укладення. Відповідно до роз`яснень, наданих у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Проте із матеріалів справи вбачається, що позивач, отримавши кредитні кошти у строк, обумовлений умовами договору, останні повернула не повністю, що свідчить про недобросовісність саме її дій. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. При цьому відповідно до вимог ч.ч. 1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Посилання позивача на те, що їй не була надана відповідачем повна інформація про сукупну вартість кредиту не є підставою для визнання кредитної угоди недійсною у розумінні ст.ст.18,19 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки умови спірного договору, а також відповідні додатки до нього, які додані позивачем до справи, містять інформацію щодо розміру процентної ставки, сукупних послуг позичальника, порядок погашення кредиту, кількість платежів та їх періодичність, обсяг платежів на весь час дії договору, тобто усі істотні умови такого договору. Дійсно згідно з положеннями частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» зазначено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Однак в даному випадку зазначені проценти та пеня, на які посилається позивач є чітко визначеними умовами договору, погоджені сторонами та не призводить до зміни у витратах позивача. Більше того на спростування доводів позивача суд зазначає, що договір не містить вимоги про суму компенсації більше 50% тіла кредиту. Зазначений у п. 1.4 Договору розмір процентів за користування кредитом є відсотками за користування кредитними коштами та не входить до суми компенсації у разі невиконання зобов`язань (в розумінні ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів), тобто не є неустойкою. Позивач помилково склала разом суму наявної в неї пені та процентів за користування кредитом. Проценти за користування кредитом позивач мала би сплатити і без наявності прострочення виконання зобов`язання. Відтак твердження позивача є хибним. Такі умови відповідають нормам чинного законодавства, а сааме, ч.ч. 1, 2 ст. 536 ЦК України, відповідно до яких за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства Відповідно до п. 3.3 Договору у разі порушення позичальником своїх зобов`язань щодо погашення суми Кредиту та/або процентів за користування ним, Товариство має право нараховувати позичальнику пеню у розмірі 1,3% від залишку суми Кредиту за кожний день прострочення повернення заборгованості, починаючи з першого дня порушення до дня повного погашення заборгованості за кредитом. Згідно ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. При належному виконанні договірних зобов`язань штрафна санкція у вигляді пені не застосовується, при цьому грошова сума нарахованої пені залежить і від періоду невиконання боржником взятих на себе зобов`язань. Отже при належному виконанні договірних зобов`язань штрафна санкція у вигляді пені не застосовується, при цьому грошова сума нарахованої пені залежить і від періоду невиконання боржником взятих на себе зобов`язань. Окрім того наявність таких умов в договорі не може слугувати підставою для його повного скасування та визнання його недійсним. З огляду на викладене, позивач мав би довести ті обставини, за якими законодавець передбачає визнання кредитного договору недійсним. Таким чином, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б давали підстави вважати спірний кредитний договір несправедливим, оскільки при підписанні зазначеного Договору позивач ознайомилася та погодилася з його умовами, доказів протилежного надано не було. Крім того, Договір був укладений 2 серпня 2019 року, а позов про визнання його недійсним пред`явлено лише 30 листопада 2020 року, тобто значно більше, ніж через рік після його укладення, що стверджує факт, що цей Договір та його умови не створювали для позивача жодних незручностей протягом всього цього періоду та вона частково сплатила суму боргу в розмірі 8582,60 грн, на що посилається відповідач, та позивач не заперечила. Дослідивши письмові докази у справі, з`ясувавши фактичні обставини справи, суд дійшов висновку, що в позові необхідно відмовити повністю, оскільки в судовому засіданні не доведено, що кредитний договір містить положення, які були б несправедливими для позичальника чи створювали істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду як позичальника. Позивач не надала жодних належних та допустимих доказів, які б давали підстави вважати, що спірний договір не відповідав її внутрішній волі та суперечить нормам чинного законодавства. Суд звертає увагу й на непослідовність позиції позивача, яка заявила, що договір нею не укладався та кошти їй не передавалися, та одночасно просить визнати договір недійсним. Але недійсним можна визнати лише укладений договір. Оспорюваний договір про надання фінансового кредиту підписаний позивачкою за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами спірного правочину. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину, що спростовує доводи позивача у цій частині. Доказів протилежного матеріали справи не містять, позивачкою таких не надано, що в силу положень статей 12, 81 ЦПК України є її процесуальним обов`язком. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 9 вересня 2020 року у справі № 732/670/19 та у справі № 524/5556/19 від 12 січня 2021 року. Тобто судова практика у цій категорії справ є незмінною. Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору у порядку, визначеному ст. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів», тому судові витрати компенсувати за рахунок держави у порядку, встанановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed