Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-24 00:00:00

29 січня 2020 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано 30 січня 2020 року, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. Ухвалою від 03 лютого 2020 року у справі відкрито провадження для розгляду у спрощеному позовному провадженні без виклику сторін у справі. 18 лютого 2020 року від представника відповідача Державної казначейської служби у м. Києві засобами поштового зв`язку надійшов відзив на позов, у якому позов не визнано стороною, вважає позов безпідставним та необґрунтованим, просила відмовити у його задоволенні. Заперечуючи щодо задоволення позову, представник відповідача зазначила, що позивачем не доведено факт завдання йому моральної шкоди, а відтак є такими, що не підлягають задоволенню. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що заочним рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області у справі № 2-6522/11 від 17 липня 2012 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 вересня 2012 року частково задоволено позов [PERSON] до ФОП [PERSON] та зобов`язано останню повторно виконати роботи з виготовлення та монтажу металопластикових виробів відповідно до договору № ДК 05/12-10 від 02 грудня 2010 року та чинного на момент виконання сертифікату відповідності таких виробів. У січні 2018 року [PERSON] звернувся до суду із скаргою на неправомірне рішення директора Департаменту ДВС Моісеєва Ю. О. у виконавчому провадженні № 35337430. 08 жовтня 2012 року Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області видано виконавчий лист № 2-6522/2011, на підставі якого 26 листопада 2012 року постановою старшого державного виконавця Кіровського ВДВС Дніпропетровського міського управління юстиції Крайняка М. С. відкрито виконавче провадження № 35337430. Постановою директора Департаменту ДВС Моісеєва Ю. О. від 27 грудня 2017 року вищезазначене виконавче провадження було передане із Центрального відділу ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області до відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГТУЮ у Запорізькій області на підставі частини четвертої ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження», з підстав визначених абзацом 6 пункту 6, пункту 7 розділу V Інструкції з організації примусового виконання рішень. У постанові директора Департаменту ДВС Моісеєва Ю. О. від 27 грудня 2017 року зазначено, що підставою для передачі виконавчого провадження є існування обставин, які ускладнюють виконання рішення, а саме - наявність 44 скарг [PERSON] на дії посадових осіб органів державної виконавчої служби ГТУЮ у Дніпропетровській області, а також на дії та бездіяльність заступника начальника Головного територіального управління юстиції з питань виконавчої служби - начальника управління ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області П`ятницького А. В. Позивач зазначав, що директором Департаменту ДВС Моісеєвим Ю. О. вчинені дії щодо безпідставної передачі зведеного виконавчого провадження до іншої області порушують вимоги закону та його права, а тому просив суд визнати неправомірною та скасувати постанову директора Департаменту ДВС Моісеєва Ю. О. від 27 грудня 2017 року щодо передачі виконавчого провадження № 35337430 із Центрального відділу ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області до відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГТУЮ у Запорізькій області. Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області у справі № 175/84/18 від 05 лютого 2018 року, залишеною без змін постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 серпня 2018 року, скаргу задоволено, визнано неправомірною та скасовано постанову директора Департаменту ДВС Моісеєва Ю. О. у виконавчому провадженні № 35337430 із Центрального відділу ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області до відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГТУЮ у Запорізькій області. Ухвала місцевого суду, з якою погодився апеляційний суд, мотивована невідповідністю дій державного виконавця при прийнятті оскаржуваної постанови вимогам законодавства, що призвело до порушення прав заявника. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 175/84/18 від 20 травня 2019 року касаційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України залишено без задоволення, а ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05 лютого 2018 року та постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 серпня 2018 року залишено без змін. Відповідно до положень ст. 124 Конституції України, ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними чи юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Відповідно до положення ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до положень частини першої, другої ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Окрім того згідно з частиною першою ст. 280 ЦК України якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. Частиною другою ст. 1167 ЦК України визначено перелік випадків відшкодування моральної шкоди органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала. Зазначений перелік не є вичерпним, оскільки пункт 3 частини 2 статті передбачає наявність інших випадків, передбачених законом. Згідно з ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Відповідно до положень статті 11 Закону України «Про державну виконавчу службу» шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави. У п. 28 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» судам роз`яснено, що при розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування завданої шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження суди повинні виходити з положень ст. 56 Конституції України, ст. 11 Закону України «Про державну виконавчу службу», частини другої ст. 87 Закону України «Про виконавче провадження», а також з положень ст. ст. 1173, 1174 ЦК України і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України. Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби. Вказані положення відображені у правовій позиції, висловленій Верховним Судом України від 11 вересня 2013 року у справі № 6-48цс13. Стаття 23 ЦК України закріпляє загальні положення про відшкодування моральної шкоди, визначаючи, що моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. За частиною четвертою цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Суд вважає, що тривале невиконання судом рішення державним виконавцем спричинило позивачу певних душевних страждань, оскільки останній був позбавлений права розпорядження та користування належним йому майном за змушений був витрачати час на звернення до органів виконавчої служби та до суду, щоб довести порушення своїх прав. Відповідно до п. 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яке, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої ст. 25 Бюджетного кодексу України відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом. Суд звертає увагу на глибину моральних страждань позивача внаслідок невиконання ухвали, оскільки він вимушений докладати значних зусиль для захисту своїх прав та інтересів на стадії виконання судового рішення. Позивач неодноразово звертався до відділу державної виконавчої служби з приводу виконання судового рішення, здійснення керівником контролю за своєчасністю, правильністю і повнотою виконання рішення, що входить до кола його посадових обов`язків, які залишились без реагування. Позивач змушений витрачати свій вільний час на відвідування виконавчої служби за захистом своїх прав до суду, що у свою чергу свідчить про необхідність докладання позивачем значних додаткових зусиль для організації свого життя. Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Тривале та безпідставне невиконання державною виконавчою службою судового рішення свідчить про порушення прав позивача, передбачених частиною першою ст. 6 Конвенції, яку суд першої інстанції мав застосувати при розгляді справи як джерело права, на що прямо вказує ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини». З урахуванням принципів розумності та справедливості, конкретних обставин справи, а саме характеру та глибини душевних страждань, яких позивач зазнав у зв`язку з невиконанням судового рішення, ухваленого на його користь, їх тривалості, суд приходить до висновку, що розмір компенсації, яка буде достатньою та необхідною для відшкодування спричиненої моральної шкоди та відновлення душевного стану позивача, має складати 7 000, 00 грн. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними у залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України» від 18 липня 2006 року). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: approved