Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-02 00:00:00

30 вересня 2014 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява [PERSON] до державного підприємства «Науково-дослідний та конструкторсько-технологічний інститут трубної промисловості ім. Я.Ю. Осади» про зобов'язання вчинити певні дії, визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди (а. с. 2-6), яка у судовому засіданні була уточнена (а. с. 99-100). В обґрунтування позовних вимог позивач у позовній заяві та у судовому посилалась на те, що з 01 вересня 1978 року по 28 серпня 2014 року перебувала у трудових відносинах з відповідачем, працюючи до 15 січня 1999 року на посаді старшого лаборанта лабораторії № 503, з 15 січня 1999 року - на посаді завідувача відділу управління персоналом інституту. Наказом № 130-к від 28 серпня 2014 року позивача було звільнено з займаною нею посади у зв'язку із скороченням штату за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Підставою для проведення ліквідації відділу управління персоналом з 01 вересня 2014 року є наказ № 53 від 27 червня 2014 року Про скорочення штату та зміни структури інституту. Така ліквідація відділу була проведена, на думку позивача, з єдиною метою - звільнення позивача, оскільки 17 квітня 2014 року був створений новий адміністративний відділ та прийнята на роботу [PERSON] Оскільки позивач вважає, що її було звільнено без достатніх на то підстав, вона просила суд, з урахуванням уточнень, зобов'язати відповідача поновити посаду завідувача відділом управління персоналом в штатному розписі з 02 вересня 2014 року; визнати наказ № 130-к від 28 серпня 2014 року про звільнення [PERSON] незаконним та скасувати його; зобов'язати відповідача поновити позивача на роботі з 02 вересня 2014 року на посаді завідувача відділом управління персоналом; стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 9 311,25 грн., в рахунок відшкодування моральної шкоди - 2 436,00 грн. (а. с. 2-6, 99-100). Позивач у судовому засіданні позовні вимоги з урахуванням уточнень підтримала, на їх задоволені у повному обсязі наполягала. Представник відповідача позовні вимоги не визнав, проти їх задоволення заперечував у повному обсязі, посилаючи на їхню необґрунтованість та безпідставність. Суд, вислухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали даної цивільної справи, приходить висновку щодо необґрунтованості позовних вимог, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтями 27, 46 ЦПК України передбачено, що обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставин при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, що випливає зі змісту ст. 27 ЦПК України. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що позивачка перебувала у трудових відносинах з відповідачем з 01 вересня 1978 року по 28 серпня 2014 року, працюючи до 15 січня 1999 року на посаді старшого лаборанта лабораторії № 503, з 15 січня 1999 року - на посаді завідувача відділу управління персоналом інституту (а. с. 19-21). Наказом № 130-к від 28 серпня 2014 року позивача було звільнено з займаною нею посади у зв'язку із скороченням штату за п. 1 ст. 40 КЗпП України (а. с. 21). Судом також встановлено, що наказом № 53 від 27 червня 2014 року Про скорочення штату та зміни структури інституту з метою оптимізації штату та структури інституту, а також покращення його фінансового стану за рахунок скорочення адміністративних витрат було ліквідовано відділ управління персоналом з усіма вхідними до нього штатними одиницями в структурі та штатному розкладі інституту (а. с. 8). Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються нормами Кодексу законів про працю України. Відповідно до ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Відповідно до ст. 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Пунктом 1 ст. 40 КЗпП України визначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Згідно з п. 7 ст. 43 КЗпП України рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника). Положенням ст. 492 КЗпП України передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Частиною першою ст. 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Аналізуючи правовідносини, що виникли між сторонами, в контексті викладених норм права суд приходить до висновку щодо недоведеності, необґрунтованості позову та необхідності відмови у задоволенні позовних вимог позивача у повному обсязі. Роблячи такий висновок суд виходить з того, що в ході розгляду даного спору були спростовані посилання позивача на ненадання профспілковому комітету інформації про скорочення відділу управління персоналом, оскільки в матеріалах справи наявна копія службової записки від 26 травня 2014 року, адресованої голові профкому, в якій йдеться саме про ліквідувати відділ управління персоналом та служби охорони праці (а. с. 41). Положенням ч. 3 ст. 64 Господарського кодексу України та положенням п.6.1.5 статуту ДП «Науково-дослідний та конструкторсько-технологічний інститут трубної промисловості ім. Я.Ю. Осади» визначено, що підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис, з огляду на що умовивід позивача щодо прийняття рішення відповідачем про ліквідацію відділу, завідувачем якого остання працювала, прийнято виключно з метою її звільнення та прийняття на роботу іншої людини із створенням іншого структурного підрозділу інституту - є необґрунтованим. З довідки № Д/743 від 08 жовтня 2014 року вбачається, що посада «ведучий інженер із спецроботи 1 відділу» комплектується спеціалістами із наданням доступу органами Служби безпеки України до державної таємниці. Приймаючи до уваги дану довідку суд приходить до висновку щодо безпідставності претендування позивачки на дану посаду. Вирішуючи позовні вимоги позивача до відповідача щодо відшкодування моральної шкоди, приймаючи до уваги, що дана вимога носить похідний характер від інших вимог позивача, у задоволенні яких було відмовлено, суд не вбачає підстав для задоволення позову і в цій частині. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, відповідно до ст. 88 ЦПК України, враховуючи результат вирішення справи, а також те, що позивач звільнена від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», суд вважає необхідним судові витрати по даній справі віднести за рахунок держави.

Outcome: dismissed