Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-09 00:00:00

29.10.2019 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про припинення права на частку у спільному майні, що перебуває у спільній частковій власності зі стягненням відповідної грошової компенсації, виселення без надання іншого житлового приміщення. В обґрунтування позову зазначає, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 11.10.2011 року та договору дарування від 12.04.2018 року, їй на праві приватної власності належить 1/2 частка квартири [ADDRESS] , яка складається з однієї кімнати, кухні, ванної кімнати та туалету, загальною площею 36.5 кв.м, житловою площею 12.1 кв.м. Інша 1/2 частка квартири належить на праві власності відповідачу [PERSON] .. Без узгодження з нею, як власницею 1/2 частини квартири, в квартирі розміщує свій офіс адвокат Уколов М.І.. Відповідач [PERSON] до червня 2018 року проживала за місцем своєї реєстрації, але після отримання вказаної позовної заяви, стала часто перебувати в спірній квартирі. Зазначає, що спір щодо користування спірною квартирою між нею та [PERSON] виник ще в 2014 році, однак, через те, що квартира однокімнатна, вирішити порядок спільного користування неможливо. Вказує, що пропонувала відповідачу [PERSON] викупити належну позивачці частку квартири, але позитивної відповіді не отримала, через неспроможність відповідача сплатити її вартість. Відповідно до Звіту про оцінку майна, вартість квартири станом на 25 травня 2018 року складала 246 820.00 грн.. Відповідно, вартість 1/2 частки 123 410.00 грн.. У зв`язку з цим, просить припинити право [PERSON] на належну їй 1/2 частку квартири, що перебуває у спільній частковій власності зі стягненням з позивача на її користь відповідної грошової компенсації. При цьому також просить виселити з вказаного житлового приміщення, без надання іншого, адвоката Уколова М.І., який в спірній квартирі не зареєстрований проте використовує її, як офіс. Судовий збір просить стягнути з відповідачів в солідарному порядку. В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги у повному обсязі та просили їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явились, направили на адресу суду письмові заяви, в яких просять розглянути справу без їх участі, зазначили, що позовні вимоги не визнають у повному обсязі та просять відмовити у задоволенні позову. 30.11.2018 року відповідач [PERSON] надала відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що вселена в спірну квартиру за рішенням суду від 01.08.2014 року, а до цього, [PERSON] здавала її квартирантам. Оскільки квартира перебувала у непридатному для проживання стані, вона змушена була деякий час проводити ремонтні роботи, а тому змогла вселитись тільки в січні 2018 року. [PERSON] в даній квартирі ніколи не проживав, але інколи приходить до неї в гості. Також вказує, що не заперечує сплатити [PERSON] вартість 1/2 частини квартири, однак вважає її вартість значно завищеною, оскільки житлова кімната має лише 12.1 кв.м житлової площі, квартира потребує капітального ремонту. Зазначає, що у власності іншого житла не має, а тому позбавлення її права власності завдасть їй значної шкоди. Окрім того вважає, що позивач повинна була пред`явити позов не про позбавлення її права власності на частину квартири, а про стягнення з неї вартості вказаної квартири, суму якої визначив би суд. Також зазначила, що в провадженні судді Далматової Г.А. перебувала цивільна справа № 486/1366/17 за аналогічним позовом та ухвалою суду від 10.09.2018 року залишена без розгляду. Однак вказана ухвала оскаржена нею до апеляційного суду, де було відкрито апеляційне провадження (а.с. 52-56). Відповідач [PERSON] 24.01.2019 року надав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що в спірній квартирі ніколи не проживав, а зареєстрований за іншою адресою, де фактично і проживає. Також вказав, що кошти, які були внесені позивачем 21.08.2018 року в сумі 123 410.00 грн. на депозитний рахунок ТУ ДСА України, були повернуті позивачу ухвалою суду від 10.09.2018 року (а.с. 73). Також відповідачі у своїх заявах неодноразово звертали увагу суду на неналежну сплату позивачем судового збору. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] показали, що відповідач [PERSON] в квартирі [ADDRESS] фактично не проживає, однак останнім часом стала частіше навідуватись. При цьому, фактично в квартирі винаймає офіс адвокат Уколов М.І., де працює та приймає громадян. Також про це свідчить, наявна на вході, відповідна вивіска. Дослідивши письмові матеріали справи суд приходить до наступного. Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України, з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Як вбачається з копії свідоцтва про право власності, виданого 04.01.1994 року органом приватизації житла Южноукраїнського міськвиконкому, квартира [ADDRESS] належала на праві спільної власності [PERSON] та [PERSON] по 1/2 частці. Також в судовому засіданні було встановлено, що після смерті [PERSON] належну йому 1/2 частку вказаної квартири успадкували його доньки [PERSON] та [PERSON] по 1/4 частці та в подальшому, згідно договору дарування від 12.04.2018 року, [PERSON] подарувала свою 1/4 частку квартири на користь [PERSON] .. Після смерті [PERSON] належну йому 1/2 частку квартири успадкували його діти від першого шлюбу [PERSON] , [PERSON] та дружина [PERSON] , по 1/6 частці кожен. Згідно договорів дарування від 03.02.2015 року та 29.04.2015 року [PERSON] та [PERSON] подарували свої по 1/6 частці квартири на користь [PERSON] .. Таким чином, право власності [PERSON] на 1/2 частину квартири [ADDRESS] підтверджується: копією свідоцтва про право на спадщину від 11.10.2011 року, згідно якого остання набула право власності на 1/4 частину квартири та копією договору дарування від 12.04.2018 року, згідно якого набула право власності ще на 1/4 частину квартири, яку їй подарувала [PERSON] (а.с. 11, 27-28). Право власності [PERSON] на 1/2 частину спірної квартири підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з якого вбачається, що їй належить 1/6 частина вказаної квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину від 25.11.2011 року. Згідно договору дарування укладеного 03.02.2015 року між [PERSON] та [PERSON] остання набула у власність 1/6 частину квартири, а згідно договору дарування укладеного 29.04.2015 року між [PERSON] та [PERSON] набула у власність ще 1/6 частину вказаної квартири (а.с. 23-24, 25-26). Частинами 1, 2 та 4 ст. 355 ЦК України визначено, що майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Відповідно до ст. 365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинено за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Як вбачається з копії технічного паспорту на квартиру, квартира [ADDRESS] складається з однієї кімнати, кухні, ванної кімнати та туалету, загальною площею 36.5 кв.м, житловою площею 12.1 кв.м (а.с. 9-10). Для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених п.п.1-3 ч.1 ст. 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Вказаний висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 16.01.2012 року № 6-81цс11, від 02.07.2014 року № 6-68цс14. Аналіз ч.2 ст. 365 ЦК України дає можливість зробити висновок про те, що згоди особи, право якої на частку у спільному майні припиняється, на отримання грошової компенсації не вимагається, а позивачу необхідно не лише довести обставини, передбачені ч.1ст. 365 ЦК України, а й внести розмір цієї компенсації на депозитний рахунок суду. У відповідності до звіту про оцінку майна складеного 25.05.2018 року ТОВ «НОМО», вартість квартири [ADDRESS] складає 246 820.00 грн. (а.с.12-18). 21.08.2018 року [PERSON] внесла на депозитний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації вартість 1/2\~ частини квартири [ADDRESS] , в сумі 123 410.00 грн., що підтверджується оригіналом наявної в матеріалах справи квитанції №0.0.1115106926.1 від 21.08.2018 року\~ (а.с. 2). При цьому, позивач та представник позивача пояснили, що дійсно за ухвалою суду від 10.09.2018 року кошти з депозитного рахунку були повернуті позивачу. Однак, маючи намір повторно звернутись до суду з позовом, позивач кошти не отримувала, а долучила отриману квитанцію №0.0.1115106926.1 від 21.08.2018 року, до даного позову. Вирішуючи спір на підставі наявних у матеріалах справи доказів, суд виходить з того, що частки позивача та відповідача є рівними, однак реальний виділ вказаних часток є неможливим, а тому, враховуючи той факт, що спільне володіння і користування майном між сторонами неможливе, суд вважає, що наявні підстави, передбачені ст. 365 Цивільного кодексу України, для припинення права власності відповідача на частку за рішенням суду. Також суд враховує той факт, що відповідач у спірному житловому приміщенні не проживає, а враховуючи його зручне розміщення на першому поверсі, надає його в оренду, як офіс, адвокату Уколову М.І.. Таким чином, припинення права власності [PERSON] , яка забезпечена іншим житловим приміщенням, зі сплатою грошової компенсації, не завдасть їй істотної шкоди. Як роз`яснюється у п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», оскільки суд за чинним законодавством вирішує спори учасників спільної власності щодо розпорядження чи користування майном, то не слід розглядати як неправомірне позбавлення права власності присудження грошової компенсації за частку у спільній власності, якщо її неможливо виділити або поділити майно у натурі чи спільно користуватись ним. Вартість, визначеної у висновку оцінювача від 25.05.2018 року, квартири [ADDRESS] складає 246 820.00 грн., відповідно вартість 1/2 частки складатиме 123 410.00 грн.. Дана сума перебуває на депозитному рахунку судової адміністрації, а тому, за рішенням суду, може бути виплачена відповідачу [PERSON] .. З`ясувавши обставини справи суд приходить до висновку, що право власності [PERSON] на належну їй 1/2 частину квартири слід припинити, стягнувши з [PERSON] на її користь вартість 1/2 частини квартири у розмірі 123 410.00 грн. та визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину вказаної квартири, яка належала [PERSON] .. На думку суду, таке припинення права власності, не завдасть істотної шкоди відповідачу. Відповідно до ст. 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.\~\~ Згідно з ч.3 ст. 116 ЖК України, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Враховуючи той факт, що [PERSON] в спірній квартирі не зареєстрований та зайняв житлове приміщення самоправно, без погодження з власником 1/2 частини вказаного приміщення [PERSON] , суд приходить до висновку, що він підлягає виселенню з цього приміщення, без надання іншого.\~ Таким чином, позов [PERSON] в даній частині також підлягає задоволенню. Також судом встановлено, що в провадженні Южноукраїнського міського суду Миколаївської області перебувала цивільна справа № 486/1366/17\~ за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про припинення права на частку у майні, що перебуває у спільній частковій власності зі стягненням відповідної грошової компенсації та ухвалою суду від 10.09.2018 року позовна заява [PERSON] була залишена без розгляду. За даними Єдиного реєстру судових рішень, постановою Миколаївського апеляційного суду від 11.12.2018 року апеляційна скарга представника відповідача на ухвалу суду від 10.09.2018 року, залишена без задоволення, а ухвала Южноукраїнського міського суду від 10.09.2018 року, залишена без змін. Відповідно, в провадженні суду не перебуває цивільної справи між тими самими сторонами та про той самий предмет спору. З приводу сплати судового збору суд зазначає наступне. Позивач [PERSON] звернулась до суду з вказаною позовною заявою 29.10.2018 року. Станом на 01.01.2018 року, ставки судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особою складали 1 відсоток ціни позову, але не менше 0.4 розміру прожиткового мінімуму на одну працездатну особу та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму на одну працездатну особу, що складало не менше 1 762.00 грн. та не більше 616 700.00 грн., а за подання заяви немайнового характеру фізичною особою 0.4 розміру прожиткового мінімуму на одну працездатну особу, що складало 704.80 грн.. Позивачем заявлено вимогу про припинення [PERSON] права власності на 1/2 частину квартири зі стягненням компенсації, про визнання за [PERSON] права власності на вказану частину квартири та про виселення відповідача [PERSON] .. При цьому позивач сплатила судовий збір в сумі 1 938.90 грн., з яких 1 234.10 грн. -\~ 1 відсоток ціни позову та 704.80 грн. за позовну вимогу немайнового характеру. З огляду на те що вимоги про припинення права власності, стягнення компенсації та визнання права власності випливають одна з іншої, стосуються одного предмета спору, а саме - 1/2 частини квартири [ADDRESS] , а тому, на думку суду, належним чином сплачені судовим збором. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач поніс документально підтверджені витрати по сплаті судового збору в сумі 1 938.90 грн., які, у зв`язку із задоволенням позову, підлягають стягненню з відповідачів на його користь (а.с. 1). Як роз`яснено у п.39) Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17.10.2014 року, при повному або частковому задоволенні позову майнового характеру до кількох відповідачів судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується ними пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів. Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено. Таким чином, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь позивача витрати по сплаті судового збору по 969.45 грн., з кожного.

Outcome: approved