Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-25 00:00:00

31 серпня 2018 року позивач звернулась до суду з вказаним позовом в якому просить визнати [PERSON], [INFO], особою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: Херсонська область, Великоолександрівський район, смт. Велика Олександрівка, вул. Першотравнева, 70. Позовна заява мотивована тим, що позивач є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: Херсонська область, Великоолександрівський район, смт. Велика Олександрівка, вул. Першотравнева, 70 в якій зареєстрована відповідач з 21 грудня 2000 року та в якому остання не проживає з 2001 року та мешкає в м. Москва Російської Федерації, але де саме позивачу не відомо. Позивачу через реєстрацію відповідача чиняться перешкоди у вирішенні побутових, комунальних та інших житлових прав при вирішенні яких вимагається згода усіх зареєстрованих осіб. Оскільки визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням вирішується в судовому порядку, позивач заявив відповідні вимоги. Відзив на позов відповідачем не наданий. Під час розгляду справи заяви та клопотання від сторін не надходили. Ухвалою суду від 05 вересня 2018 року відкрито спрощене позовне провадження за вказаною позовною заявою. В судове засідання позивачка не зявилася, надавши заяву про розгляд справи за її відсутності. Відповідач в судове засідання не зявився, про розгляд справи був повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Дослідивши письмові докази, перевіривши наведенні позивачем обставини, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити з огляду на таке. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 01.07.1999 року будинок за адресою: Херсонська область, Великоолександрівський район, смт. Велика Олександрівка, вул. Першотравнева, 70 [PERSON] передала у власність у порядку спадкування [PERSON] в якому вона була зареєстрована та проживає на теперішній час, що підтверджується записом в паспорті виданого на її імя та записом в домовій книзі на вказаний житловий будинок. Із зазначеної домової книги також встановлено, що у житловому будинку на умовах та з підстав члена сімї була зареєстрована відповідач 21 грудня 2000 року, яка на час розгляду справи не знята з реєстрації. Відповідно до довідки від 27.08.2018 року виданої Великоолександрівською селищною радою Херсонської області відповідач зареєстрована за адресою: [INFO], яка за вказаною адресою не проживає з 2000 року тобто більше року. Наведені докази є належними та допустимими, оскільки отримані у встановленому законом порядку, містять інформацію щодо предмету доказування, узгоджуються між собою, не заперечуються сторонами та не викликають сумніву щодо їх достовірності. Зміст позовних вимог, підстави позову та встановлені судом фактичні обставини справи свідчать про те, що між сторонами виникли цивільні правовідносини з приводу прав відповідача на користування житловим приміщення, які врегульовані статтями 383, 405 Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року (далі ЦК України), статтею 150 Житлового кодексу України від 29 листопада 2001 року (далі ЖК України), Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року № 1382-IV (далі Закон). Так, відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів свої сімї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ч.1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. При цьому, до членів сімї власника квартири, згідно ч.2 ст. 64, ч.4 ст. 156 ЖК України належать дружина наймача, їх діти і батьки. Згідно ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Згідно зі ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до частини першої статті 7 Закону зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що власник майна має право вимагати від інших осіб усунення правових перешкод у користуванні належною йому власністю у випадку, якщо їх дії або бездіяльність щодо відповідного майна є неправомірними та порушують права власника. Суд установив, що позивач є власником житлового будинку, а відповідач є її рідною дочкою отже між ними існують правовідносини як між членами сімї та позивач має право ставити питання про втрату відповідачем права користування житловим приміщенням. Також право власності передбачає, що саме власник майна визначає коло осіб, яким слід надати право користування ним у порядку визначеному чинним законодавством. Це може відбуватись, зокрема шляхом надання згоди на реєстрацію у житловому будинку, що свою чергу передбачає і надання особі права користуватись ним. Крім цього вказаний Закон передбачає можливість зняття особи з реєстраційного обліку на підставі рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Таким чином, наведені обставини свідчать про те, що права позивача, за захистом яких мало місце звернення до суду, порушені неправомірною бездіяльністю відповідача, оскільки власник майна при здійсненні користування ним обмежений волею відповідача. Обраний позивачем спосіб захисту порушеного права відповідає вимогам закону та змісту правовідносин. Ухвалюючи рішення, суд врахував, що при такому вирішенні спору буде досягнуто справедливий баланс інтересів як позивача, яка є власником будинку, так і відповідача, яка втратила інтерес до будинку та не проживає у ньому тривалий період часу. Отже, враховуючи наведене, суд вважає за необхідне задовольнити позов про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Відповідно до частини першої, пункту першого частини другої, частини третьої статті 141 ЦПК України судові витрати у виді сплаченого позивачем судового збору необхідно покласти на відповідача, оскільки позов задоволений, а позивач був змушений звернутись до суду внаслідок неправомірної бездіяльності відповідача.

Outcome: approved