Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-08 00:00:00

29 липня 2021 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, у якому просить суд стягнути з відповідача на його користь грошові кошти у розмір 800 000,00 (вісімсот тисяч) гривень, а також судові витрати у розмірі 8 000,00 (вісім тисяч) гривень. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що відповідачем підписана власноручно та видана розписка від 14 січня 2021 року, згідно якої відповідач зобов`язується повернути позивачу позику - отримані ним грошові кошти в розмірі 800 000,00 гривень до 01 лютого 2021 року. Однак, до моменту подання даної позовної заяви відповідачем не виконано власного обов`язку щодо повернення грошових коштів, належних йому за відповідним договором позики. Відтак, позивач вимушений звернутись до суду з метою захисту порушеного права. Позивач в судове засідання не з`явився, але звернувся до суду з заявою, відповідно до якої позов підтримав, просив суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, справу слухати без його участі. Відповідач в судове засідання не з`явився, але надав суду заяву про визнання позову та розгляд справи у його відсутність. Ознайомившись з позовом, дослідивши надані суду письмові по справі, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом встановлено, що відповідачем підписана власноручно та видана розписка від 14 січня 2021 року, згідно якої відповідач зобов`язується повернути позивачу позику - отримані ним грошові кошти в розмірі 800 000,00 гривень до 01 лютого 2021 року. Факт отримання грошових коштів [PERSON] підтверджується письмовою розпискою останнього від 14.01.2021 року. Як зазначив позивач в позові, станом на день подачі позову (29.07.2021 року) відповідач не повернув йому суму позики відповідно до умов договору. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Тому письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Факт отримання коштів підтверджується змістом боргової розписки (а.с.8). Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. За змістом положень ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст.ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Належних та достовірних доказів погашення заборгованості за договором позики відповідач [PERSON] суду не надав та не спростував доказів наданих позивачем. З урахуванням викладеного, суд вважає, що вимога позивача про стягнення з відповідача суми боргу за вищевказаним договором позики від 14 січня 2021 року є правомірною, оскільки останній в порушення умов договору суму позики позивачу не повернув. При цьому відповідач позов визнав. Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню, судовий збір в сумі 8 000,00 грн. слід стягнути з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved