Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-30 00:00:00

31.10.2017р. [PERSON] звернувся до суду із заявою, в якій просить встановити факт смерті його матері - [PERSON], [INFO], громадянки України, уродженки [INFO], яка померла 26 жовтня 2017 року в Симферопольському районі, с. Доброє, вул. Широкая, 4, Республіки Крим, яка є тимчасово окупованою територією України. З матеріалів заяви вбачається, що матір заявника проживала в [INFO] та померла 26.10.2017р. в Симферопольському районі, с. Доброє, вул. Широкая, 4, Республіки Крим, яка є тимчасово окупованою територією України, де він отримав медичне свідоцтво про смерть, яке було видане Державним бюджетним закладом охорони здоровя Республіки Крим Кримське республіканське бюро судово-медичної експертизи, тобто органом на території України, де органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, а рішення інших органів, в Україні не визнаються. Вказане медичне свідоцтво про смерть він отримав з метою поховання матері. На даний час вказане свідоцтво про смерть не визнається на території України та встановлення зазначеного факту йому необхідне для оформлення допомоги на поховання та спадкових прав. Представник заінтересованої особи в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення заяви [PERSON], при чому вказала, що згідно даних Врадіївського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області заявник являється сином померлої особи. Дослідив матеріали справи та надані суду докази, судом встановлено наступне. Відповідно до медичного свідоцтва про смерть серії 35 № 050750 від 27.10.2017 року, [PERSON], 22.03.1942р.н., померла 26 жовтня 2017 року в Симферопольському районі, с. Доброє, вул. Широкая, 4, Республіки Крим. Медичне свідоцтво про смерть видане 27 жовтня 2017 року Державним бюджетним закладом охорони здоровя Республіки Крим Кримське республіканське бюро судово-медичної експертизи, та в якій вказана причина смерті фібриляція шлуночків, атеросклеротична хвороба серця. Вказана обставина також підтверджується протоколом встановлення смерті людини від 26.10.2017 року. Згідно з ч. 1 ст. 3 Закону України Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України від 15.04.2014р. (далі - Закон), сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій визначається тимчасово окупованою територією. Частини 1, 6 ст. 17 Закону України Про державну реєстрацію актів цивільного стану\~передбачають, що державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Державна реєстрація смерті проводиться за заявою родичів померлого, представників органу опіки та піклування, працівників житлово-експлуатаційних організацій, адміністрації закладу охорони здоров'я, де настала смерть, та інших осіб. Пунктом 1 розділу 5 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом встановлено, що підставою для державної реєстрації смерті є: а) лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006р. № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024 (далі - лікарське свідоцтво про смерть); б)фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-1/о), форма якої затверджена наказом, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024 (далі - фельдшерська довідка про смерть); в)лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; г) рішення суду про оголошення особи померлою; ґ) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; д) повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням не судових та судових органів; е) повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть. Відповідно до\~ст. 1 Закону,\~тимчасово окупована територія України є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституція\~та законів України. Стаття 4 цього ж Закону передбачає, що на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим реалізації прав і свобод людини і громадянина. Частинами 2-4 ст. 9 Закону передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законодавством України. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Встановлення зв'язків та взаємодія органів державної влади України, їх посадових осіб, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з незаконними органами (посадовими особами), створеними на тимчасово окупованій території, допускається виключно з метою забезпечення національних інтересів України, захисту прав і свобод громадян України. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону,\~у разі порушення положень цього Закону державні органи України застосовують механізми, передбачені законами України та нормами міжнародного права, з метою захисту миру, безпеки, прав, свобод і законних інтересів громадян України, які перебувають на тимчасово окупованій території, а також законних інтересів держави Україна. З аналізу вищенаведеного законодавства, суд приходить до висновку, що медичне свідоцтво про смерть серії 35 № 050750, видане 27.10.2017 року Державним бюджетним закладом охорони здоровя Республіки Крим «Кримське республіканське бюро судово-медичної експертизи», тобто органом, який створений та діє у порядку, не передбаченому законом України, а отже є недійсним і не створює правових наслідків. Згідно зі ст. 18 Закону, громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території. Разом із тим, вирішуючи питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду згаданої категорії справ необхідно враховувати висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема Loizidou v. Turkey, Cyprus v. Turkey), a також Молдови та Росії (зокрема, Mozer v. the Republic o f Moldova and Russia, Ila§cu and Others v. Moldova and Russia), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи намібійський виняток у справі Кіпр проти Туреччини, ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що, виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, рішення суду в такій категорії справ має ґрунтуватись на дотриманні вимог статті 213 ЦПК України щодо повного і всебічного зясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території. Пунктом 8 ч. 1 ст. 256 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно ч. 2 ст. 256 ЦПК України,\~у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до ч. 4 ст. 257-1 ЦПК України, ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. Судом встановлено, що заявник позбавлений можливості здійснити державну реєстрацію смерті матері у позасудовому порядку. За таких обставин, суд вважає за необхідне задовольнити заяву.

Outcome: approved