Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-28 00:00:00

31 травня 2018 року [PERSON] звернулась до суду із позовом, в якому просила надати дозвіл на тимчасовий виїзд та переміщення у супроводі позивача її малолітньої сина [PERSON], [INFO], вздовж лінії зіткнення в межах Донецької області, вїзд на непідконтрольну територію України в зону проведення операції обєднаних сил, а також повернення та виїзд на територію України з малолітнім сином без дозволу та супроводження його батька [PERSON], [INFO], в період з 01 червня 2018 року по 31 грудня 2018 року. В обґрунтування позову зазначила, що в грудні 2016 року зареєструвала з відповідачем шлюб, в якому 11 серпня 2017 року народився син [PERSON]. Через декілька місяців після народження дитини сімейні стосунки з відповідачем були припинені, а дитина залишилась проживати з позивачкою. До цього позивач проживала в Донецьку [ADDRESS] та бажає разом із малолітнім сином відвідати своїх родичів, які проживають на тимчасовій окупованій частині Донецької області. Проте відповідач безпідставно не надає дозволу на виїзд та ставиться до дитини байдуже, що шкодить її інтересам та не сприяє всебічному розвитку дитини. Позивач в судове засідання не прибула, надіслала до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала та просила провести розгляд справи без її участі, не заперечувала проти винесення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не прибув. При цьому судом вживалися заходи для належного повідомлення відповідача шляхом направлення судових повісток, які поверталися за спливом строку зберігання. Представник третьої особи Служби у справах дітей Маріупольської міської ради позовні вимоги не підтримав, про що надіслав до суду письмову заяву та просив розглядати справу без їх присутності. Оскільки відповідач, будучи своєчасно та належним чином повідомленим про час і місце слухання справи, у судове засідання не прибув з невідомих причин та відзив на позов не надав, тому за наявності письмової згоди позивача суд вважає можливим постановити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Згідно із статтею 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Дослідивши письмові матеріали, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. З 30 грудня 2016 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим 30 грудня 2016 року відділом ЗАГС міського округу Сизрань управління ЗАГС Самарської області, та свідоцтвом про зміну імені від 12 травня 2017 року. Встановлено, що сторони є батьками [PERSON], [INFO], що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження, виданим Кальміуським районним у місті Маріуполі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області. Згідно з довідкою від 29 вересня 2017 року №0000349674 про взяття на облік внутрішньої переміщеної особи позивач зареєстрована в [INFO], а фактичне місце проживання: [INFO]. На даний час малолітній [PERSON] проживає спільно із своєю матірю, позивачем у справі, яка через наявність у неї родичів та місця реєстрації в місті Донецьк з метою відвідування та оздоровлення має намір тимчасово виїхати на тимчасово окуповану територію Донецької\~ області, що вимагає для перетину лінії розмежування надання батьком дитини нотаріальної згоди. Проте батько такої згоди не надав. Відповідно до ст. 51 Конституції України турбота про дітей, їх виховання є рівним правом і обовязком батьків. Принцип загальної і рівної відповідальності обох батьків за виховання та розвиток дитини закріплений і в нормах міжнародного права. Конвенцією про права дитини (ст. 18) проголошено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Рівності прав і обовязків батьків стосовно дітей необхідно дотримуватися незалежно від наявності або відсутності шлюбу між ними. Одним із питань, яке має вирішуватися за взаємною згодою батьків дитини, є реалізація права дитини на свободу пересування. Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом. Згідно з ч. 1 ст. 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини не можуть бути обмежені. Згідно із ч.ч. 7, 8 ст. 7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Відповідно до ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла 16 років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків, піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно частини 2 статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. У відповідності з п.п.2 пункту 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» визначено, що виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків здійснюється у разі пред'явлення оригіналу або нотаріального посвідчення копії рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний та моральний розвиток. Згідно ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. На думку суду дії кожного із батьків не повинні обмежувати права один одного та їх спільної неповнолітньої дитини щодо можливості відвідування місця реєстрації, сумісного тимчасового виїзду на тимчасово окуповану територію України для організації оздоровлення дитини та відпочинку, а також для спілкування із родичами. На підставі зазначеного суд вважає можливим надання згоди на тимчасовий виїзд дитини без згоди батька до тимчасово непідконтрольних та окупованих районів Донецької області терміном до 31 грудня 2018 року з дня набрання рішенням законної сили.

Outcome: approved