Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-30 00:00:00

30.06.2021 [PERSON] звернувся до суду з даним позовом мотивуючи тим, що йому на праві власності належить квартира [ADDRESS] , в якій зареєстрована [PERSON] . Відповідач була лише зареєстрована у квартирі за його згодою, оскільки обіцяла, що буде допомагати йому купувати ліки, продукти харчування, сплачувати комунальні послуги. Однак, відповідач не виконує обіцяне, а її реєстрація у квартирі перешкоджає йому отримати субсидію на сплату комунальних послуг, що ставить його у нелюдські умови існування, він не має можливості належно харчуватися, купувати ліки, тощо. Таким чином, відповідач порушує його права щодо утримання та розпорядження майном. Мирним шляхом вирішити спір не можливо, оскільки невідомо фактичне місце проживання відповідача, тому просив у судовому порядку визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартира [ADDRESS] . 22.07.2021 судом прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи. Позивач - [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату,час та місце судового засідання повідомлений належним чином, 19.08.2021 подав до суду заяву, у якій просив розглядати справу за його відсутності. Відповідач - [PERSON] у судове засідання повторно не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суд не повідомила, відзив на позов та заяви з процесуальних питань до суду не подала. На підставі ст. 280 ЦПК України суд постановив провести заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Так, з матеріалів справи (а.с. 6-9) вбачається, що позивач - [PERSON] , [INFO] , є власником квартири [ADDRESS] , на підставі договору купівлі - продажу квартири від 10 листопада 2004 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Моцною Д.Г., зареєстрованого у реєстрі за № 6-3132, що узгоджується з копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 11 листопада 2004 року, номер запису: 10931 у книзі: 94 та Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ( а.с.30-31). Згідно Витягу з реєстру Білоцерківської міської територіальної громади № 15.2-03/16171 від 18.06.2021 (а.с. 10), у вказаному житловому приміщенні зареєстровані: з 08.12.2004 позивач - [PERSON] , [INFO] , та з 17.10.2018 відповідач - [PERSON] , [INFO] . При вирішення спору суд виходить з наступного. Ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, квартира (ст. 379, 382 ЦК України). Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Права власника квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. ( правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 у справі № 6-709цс16). Ч.1 ст.156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України. Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з тим, відповідач не є членом сім`ї власника квартири [ADDRESS] , та до суду не надано доказів щодо її постійного проживання разом із позивачем та щодо ведення з ним спільного господарства. Відповідно до ч.1 ст. 401 ЦК України, право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене зокрема щодо нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Згідно із ч. 1 ст. 402 ЦК України, сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Відповідно до ч.1 - ч.3 ст. 403 ЦК України, сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Особа, яка користується сервітутом, зобов`язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду. Згідно із ч.2 ст. 406 ЦК України, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Так, позивач вказує на те, що він надав згоду на користування відповідачем житлового приміщення квартири [ADDRESS] , за умови надання йому допомоги та сплати коштів на утримання майна, однак, дані умови нею не були виконані, тому він звернувся до суду з даним позовом. Відповідач відзив проти позову в спростування доводів позивача з належними та допустимими доказами до суду не подала. Таким чином, враховуючи вище зазначене, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення у повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, виходячи зі змісту зазначеної норми закону, прийняте рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, відповідно є підставою дня зняття цієї особи з реєстрації, а відповідно до ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організації, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Згідно ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивач сплатив при подачі позову судовий збір в розмірі 905,00 грн. (а.с.1), тому з відповідача на його користь стягуються вказані витрати.

Outcome: approved