Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-16 00:00:00

31 січня 2019 року позивач звернувся до суду з даним позовом. В обгрутування позову позову позивач зазначає, що відповідачів протягом тривалого часу, а саме протягом тривалого часу не проживають у належній йому квартирі [ADDRESS]. З наведених вище підстав, а також з посиланням на приписи ст.ст. 386, 391 ЦК України, ст.ст.72, 163 ЖК України позивач просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування цією квартирою. Ухвалою суду від 19 лютого 2019 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито загальне позовне провадження та призначено розгляд справи у підготовчому засіданні. Ухвалою суду від 27 березня 2019 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивача в судове засідання не з'явився, водночас, у заяві від 17.04.2019р. позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, просив їх задовольнити; не заперечував щодо винесення заочного рішення. Відповідачі в судове засідання повторно не з'явилися, про час і місце судового засідання повідомлялися належним чином. Представник третьої особи служби у справах дітей Луцької міської ради у судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, пояснень по суті заявлених вимог не подав, хоча повідомлявся належним чином про дату, час та місце розгляду справи. Розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст.247 ЦПК України. За погодженням позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Дослідивши письмові докази у справі в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Як встановлено судом, [PERSON] на праві власності належить квартира [ADDRESS] на підставі договору дарування квартири від 18 квітня 2013 року, засвідченим приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області, р.№2126 (а.с.5-6). Право власності згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності зареєстровано у визначеному законом порядку (а.с.15). З копії будинкової книги для прописки (реєстрації) громадян серії [NUMBER] вбачається, що у вищезазначеній квартирі зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.16-21). Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Позивач зазначає, що реєстрація відповідачів в належному йому на праві власності будинку перешкоджає йому у повній мірі розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разу відсутності члена сім'ї без поважним причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. З долучених до матеріалів справи пояснень, листів, рапорту начальника Луцького ВП ГУНП у Волинській області вбачається, що в результаті проведеної перевірки на факт проживання зареєстрованих [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] за адресою: [ADDRESS], сусіди підтвердили, що вказані особи за місцем реєстрації не проживають з липня 2018 року (а.с.25-30). Із ч. 3 ст. 29 ЦК України вбачається, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є, зокрема, місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Судом встановлено, що неповнолітні діти відповідача фактично проживають з останньою у Сполучених Штатах Америки, разом із матір'ю (а.с.10-12). Відповідачем не вчинялося будь-яких дій, які б свідчили про те, що остання користується вказаною квартирою, бере участь у її утриманні нарівні із позивачем, сплачує комунальні послуги, будь-яких доказів, що відповідач зверталася до суду із питанням про вселення в квартиру, встановлення порядку користування квартирою чи про поділ рахунків, усунення перешкод у користуванні квартирою суду надано не було, жодного доказу про те, що не втратила інтерес до квартири на протязі 2018-2019 років, відповідач суду не надала. Таким чином, проаналізувавши зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що слід визнати [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Згідно з ч.1 ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Outcome: approved