Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-17 00:00:00

31.07.2020 р. позивач звернувся до суду з вказаним позовом, який мотивує тим, що в період часу з липня 2017 року по лютий 2020 року мало місце 15 фактів протиправних дій, які були вчинені відносно позивача саме співробітниками Управління патрульної поліції в Запорізькій області, які виражалися в систематичному незаконному притягненні його до адміністративної відповідальності та незаконному складенні постанов про адміністративне правопорушення, які були ним оскаржені до суду, у зв`язку з незаконним притягненням його до адміністративної відповідальності. Окрім того, мало місце одне незаконне затримання. Всі постанови, які були винесені поліцейськими, судом скасовані, а численні звернення позивача до керівництва були фактично проігноровані. Крім того, одна постанова (ЕАА № 279333 від 30.01.2018) була винесена незаконно, яка поліцією була визнана зіпсованою та такою, що не підлягає виконанню у зв`язку з помилковою кваліфікацією вчиненого правопорушення (лист УПП в Запорізькій області від 02.02.2018 року). Протиправні дії співробітників патрульної поліції не обмежувалися виключно притягненням позивача до адміністративної відповідальності, поліція постійно намагалась звернути до примусового виконання постанови, навіть будучи обізнаним про їх оскарження в судовому порядку. Так, до виконання були пред`явлені постанови ЕАА № 272154 від 23.01.2018 року, ЕАА № 342850 від 30.03.2018 року до Хортицького ВДВС (виконавче провадження № 57313199) та з пенсії позивача було відраховано грошові кошти в загальній сумі 2312 грн., з яких 1700 грн. сума основного боргу (розмір подвоєного штрафу за двома постановами). Також позивачу відомо, що до виконання пред`являлись інші постанови працівників поліції, проте, у випадку своєчасного отримання постанови про відкриття виконавчого провадження, позивач надавав до виконавчої служби копію позову та судові рішення і виконавчі провадження закривалися. Внаслідок систематичного протиправного притягнення позивача до адміністративної відповідальності позивач поніс моральні страждання через зміну нормального та сталого способу життя. Вимушений був витрачати свій час та кошти, щоб відновити свої права. Кожне складання поліцейським відносно позивача протоколу про адміністративне правопорушення або постанови про притягнення до відповідальності мало наслідком руйнування його планів на день, оскільки по кілька годин тримали на місці зупинки транспортний засіб, вишукуючи різні порушення. Зараз позивач взагалі намагається не користуватися транспортним засобом, оскільки не хоче, щоб його знову доставляли до райвідділу. Він просить транспорті засоби у друзів, оскільки, якщо він їде на своєму транспорті його майже гарантовано зупинять та будуть утримувати кілька годин, шукаючи правопорушення, внаслідок чого не може зробити те, що планував. На даний час позивач не працює, намагався працевлаштуватись, проте служби безпеки підприємств не рекомендують його для працевлаштування та неофіційно повідомляють, що причиною відмови є значна кількість судових справ. Позивач навіть не може отримати кредит, оскільки постійно знаходиться в реєстрі боржників за постановами, які є скасованими. Просив стягнути на його користь з держави Україна через Державну казначейську службу України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з Єдиного казначейського рахунку матеріальну шкоду в розмірі 2 312,00 грн., моральну шкоду в розмірі 255 000 грн. та судові витрати Ухвалою суду від 05.08.2020 року відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за цим позовом і призначено підготовче судове засідання. 16.09.2020 року до суду надійшов відзив представника відповідача - Державної казначейської служби України на зазначений позов, в якому відповідач позов не визнав повністю та зазначив, що Державна казначейська служба України є юридичною особою публічного права та самостійно несе відповідальність за своїми зобов`язаннями. Механізм виконання органами ДКСУ рішень про стягнення коштів державного бюджету визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою КМУ від 03.08.2011 року № 845 (далі Порядок № 845). Пунктом 38 цього порядку передбачено, що для забезпечення безспірного списання коштів державного бюджету для відшкодування шкоди, заподіяної фізичним особам та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень в Державній казначейській службі України відкривається в установленому порядку рахунок. Зазначений рахунок є рахунком, на якому обліковуються кошти державного бюджету, передбачені на певну мету, а не власним рахунком Державної казначейської служби України, передбаченим для функціонування установи. Безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Державною казначейською службою України за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених у державному бюджеті на зазначену мету. Державна казначейська служба України є учасником судового процесу по справах про відшкодування шкоди лише у зв`язку з тим, що здійснює виконання судових рішень по таких справах відповідно до наданих повноважень. Також відсутні підстави для здійснення безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку, оскільки такий рахунок - це консолідований рахунок коштів державного та місцевих бюджетів, коштів інших клієнтів, які обслуговуються Казначейством, відкритий в Національному Банку України для обліку та здійснення розрахунків в системі електронних платежів. При вирішенні позовної вимоги про стягнення моральної шкоди з Держави Україна через Державну казначейську службу України, звертає увагу, що ДКСУ жодним чином не порушувала прав позивача і виступає учасником справи лише у зв`язку з тим, що здійснює обслуговування рахунку, з якого здійснюється безспірне списання коштів державного бюджету за рішеннями про відшкодування шкоди, що не може бути підставою для покладення відповідальності за дії іншого державного органу. Просить в позові відмовити повністю. 17.09.2020 року до суду надійшов відзив представника відповідача - Департаменту патрульної поліції, в якому він позов не визнав повністю та зазначив, що деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди і саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із шкодою. В даному випадку позивач не надав суду жодного доказу на підтвердження цих обставин. Наявність рішення суду щодо скасування постанови про накладання адміністративного стягнення та закриття справи про адміністративне правопорушення не встановлює незаконності дій інспектора УПП в Запорізькій області та не доводить наявності моральної шкоди, причинно-наслідкового зв`язку і не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди. Також позивачем не обґрунтовано, в чому саме полягає моральна шкода та чим це підтверджується, з яких міркувань він виходив при визначенні розміру моральної шкоди. Крім того, до даного спору не підлягають застосуванню норми Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», оскільки він визначає спеціальні підстави відповідальності - у випадку незаконного накладання адміністративного стягнення вигляді арешту чи виправних робіт за умови закриття провадження у справі за відсутності події чи складу правопорушення, не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи. Шкода в даному випадку повинна бути спричинена органами, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність. Їх перелік визначений ст.5 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність». Виходячи з вимог вказаного Закону, Закону України «Про Національну поліцію», Положення про Департамент патрульної поліції, Управління патрульної поліції в Запорізькій області не є органом, що здійснює оперативно-розшукову діяльність або досудове розслідування. Просить в позові відмовити. 22.09.2020 року до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзиви відповідачів, у якій зазначено, що у випадку задоволення позову, виконання рішення має відбуватися шляхом списання коштів з рахунків відповідача -Департаменту патрульної поліції, а не з єдиного казначейського рахунку. Також зазначив, що розмір моральної шкоди в позові обґрунтований, в тому числі з посиланням на судові рішення у схожих правовідносинах, а скасування постанов про притягнення особи до адміністративної відповідальності судом, свідчить саме про їх незаконність. Тому вважає позові вимоги законними та обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню. Ухвалою суду від 28.10.2020 року закрито підготовче провадження у даній справі справу призначено до судового розгляду. Клопотання представника позивача про виклик свідків задоволено. У судове засідання викликано свідків. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав повністю з підстав, викладених в позовній заяві, просив позов задовольнити. Представник відповідача Державної казначейської служби України в судовому засіданні позов не визнала з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Просить в позові відмовити повністю. Представник відповідача Департаменту патрульної поліції в судовому засіданні позов не визнала з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Просить в позові відмовити повністю. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , кожен окремо підтвердили, що під час перебування позивача за кермом свого транспортного засобу, його майже завжди зупиняють працівники поліції та складають кілька годин відносно нього протоколи про накладення адміністративного стягнення. Суд, вислухавши пояснення позивача та його представника, представників відповідачів, свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до такого. Відповідно до ст.15,16 ЦК України, ст. 4,5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст.3,8 Конституції України в Україні діє принцип верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно з ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають значення для справи. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. У п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно з ст.1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч.2 цієї статті. Відповідно до загальних правил, визначених ч.1 ст.1173, ст.1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, їх посадовими або службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів та їх посадових і службових осіб. Відповідно до ч.1 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах (ч. 6 ст. 1174 ЦК України). Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди встановлюється законом (ч.2,7 ст.1174 ЦК України). Так, згідно з п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» №266/94-ВР від 01.12.1994р. (далі - Закон № 266), відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу. Згідно з п. 4 ч.1 ст. 2 Закону № 266 право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття справи про адміністративне правопорушення. Судом встановлено з матеріалів справи, які були досліджені у судовому засіданні та не заперечувалось сторонами, що в період часу з липня 2017 року по лютий 2020 року постановами працівників поліції УПП в Запорізькій області позивача [PERSON] 15 разів було притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення Правил дорожнього руху України та накладено адміністративні стягнення. Зазначені постанови позивачем були оскаржені до Хортицького районного суду м. Запоріжжя, які за результатом розгляду були скасовані, а провадження по адміністративним справам закрито, що підтверджується копіями рішень суду (а.с. 22-50). Відповідно до ст.12,13,81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. З`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням наявні докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємозв`язку, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог [PERSON] та їх часткове задоволення. Ухвалюючи рішення, суд виходить з того, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні (у разі, якщо шкода відшкодовується за наявності вини). В даному випадку за нормами ст.1173,1174,1176 ЦК України шкода, спричинена незаконними рішеннями, діями чи бездіяльність державних органів, їх посадових осіб, відшкодовується державою незалежно від вини цих органів та посадових осіб, у зв`язку з чим при вирішенні даної справи не підлягає встановленню та доведенню наявність вини заподіювача шкоди. В той же час, в силу вимог ст.12,13,81 ЦПК України позивач повинен подати суду докази, що підтверджують факт завдання шкоди та її розмір, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду. Дії (бездіяльність) посадових осіб державного органу, внаслідок яких (якої) було завдано шкоди, є основним предметом доказування у справах відповідної категорії, оскільки відсутність такого елемента делікту свідчить про відсутність інших складових цієї правової конструкції та відсутність самого заподіяння шкоди як юридичного факту, внаслідок якого виникають цивільні права та обов`язки (правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019р., справа №920/715/17). Здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрито судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи були понесені особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності є, як правило, відповідне судове рішення, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищих посадових осіб органу державної влади. Такий висновок міститься в постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10.10.2019р., справа №569/1799/16-ц). В даному випадку суд вважає доведеним, що відносно позивача [PERSON] мало місце 15 незаконних проваджень у справах про адміністративне правопорушення, за результатами яких на нього були накладені адміністративні стягнення у вигляді штрафів. Цей факт встановлений рішеннями Хортицького районного суду м. Запоріжжя, які набрали законної сили, тому відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України не підлягає доказуванню в межах розгляду даної цивільної справи, яка фактично стосується цивільно-правових наслідків незаконних дій. Так, зазначеними судовими рішеннями було встановлено, що інспектори патрульної поліції, як суб`єкти владних повноважень при накладенні на позивача адміністративних стягнень у вигляді штрафу не давали належну оцінку усім обставинам справи, доводам позивача, не зібрали та не оцінили доказів вчинення відповідного порушення Правил дорожнього руху, не зазначили їх у своїх постановах, не наводили мотивів прийняття оскаржуваного рішення, тобто діяли не на підставі, не в межах повноважень та не у спосіб, що передбачені Законом, чим порушено вимоги ст. 19 Конституції України, тому прийняті ними рішення про накладання адміністративного стягнення є протиправними і підлягають скасуванню, а провадження у справах про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] - закриттю. Отже, вказаними судовими рішеннями встановлено факти неправомірності дій посадових осіб патрульної поліції під час притягнення позивача до адміністративної відповідальності, що, в свою чергу, безумовно свідчить про наявність у нього душевних страждань внаслідок таких дій посадових осіб державного органу та систематичного притягнення до адміністративної відповідальності, тобто наявність моральної шкоди, і є підставою для її відшкодування Державою. Доводи представника відповідача - Департаменту патрульної поліції про те, що наявність рішення суду про скасування постанови про накладання адміністративного стягнення та закриття справи про адміністративне правопорушення не встановлює незаконності дій інспекторів УПП в Запорізькій області та відповідно не доводить наявності моральної шкоди, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення позову, не заслуговують на увагу. Суд вважає, що вчинення інспектором патрульної поліції законодавчо визначених дій має наслідком прийняття відповідного рішення суб`єкта владних повноважень - постанови у справі про адміністративне правопорушення. Самі по собі дії щодо розгляду справи про адміністративне правопорушення, складання постанови у такій справі не можуть бути окремим предметом оскарження. Як вже зазначалось вище, суд ухвалюючи 15 рішень у справах за адміністративними позовом [PERSON] , надавав оцінку діям інспектора УПП в Запорізькій області під час здійснення провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно позивача та прийшов до висновку про їх протиправність та відповідно скасування постанов про накладання адміністративного стягнення. Отже, доводи представників відповідачів про недоведеність факту заподіяння позивачу моральної шкоди суд відхиляє через вищевикладене. Вирішуючи позовну вимогу [PERSON] про стягнення з держави Україна через державну казначейську службу України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з Єдиного казначейського рахунку на його користь матеріальної шкоди в розмірі 2 312 грн. (з яких 1700 грн. сума основного боргу, розмір подвоєного штрафу за двома постановами ЕАА № 272154 від 23.01.2018 року, ЕАА № 342850 від 30.03.2018 року, які були пред`явлені до Хортицького ВДВС (виконавче провадження № 57313199 та № 57314074) (а.с. 51-53), суд виходить з наступного. Вищезазначені постанови були скасовані рішеннями Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 18.04.2020 року та 01.10.2019 року (справа 337/434/18, 337/2864/19)(а.с.30, 34-35). Як вбачається з позовної заяви та матеріалів справи, зазначені грошові кошти були стягнуті в порядку примусового виконання виконавчою службою. Однак жодну з зазначених постанов державної виконавчої служби позивачем оскаржено не було, що свідчить про їх законність. Отже, вимоги позивача в цій частині не підлягають задоволенню, а повернення коштів, сплачених за скасованими постановами, має бути вирішено в іншому порядку. Разом з тим, ухвалюючи рішення, суд вважає, що спричинена в даному випадку позивачу [PERSON] моральна шкода повинна відшкодовуватись на загальних підставах, визначених ст.1174 ЦК України, а не на підставі ст.1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», на які посилається позивач. Так, зазначені норми права встановлюють спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади чи його посадовими особами. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди - посадові чи службові особи органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди - зокрема, внаслідок незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу, у випадку закриття справи про адміністративне правопорушення. За відсутності цих підстав в силу вимог ч.6 ст.1176 УК України шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст.1173, 1174 ЦК України). Саме такий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019р., справа №920/715/17. В контексті норм діючого законодавства, які визначають перелік органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування та їх повноваження (Закон України «Про оперативно-розшукову діяльність», Кримінальний процесуальний кодекс України, Закон України «Про Національну поліцію»), а також, виходячи з повноважень Департаменту патрульної поліції, визначених відповідним Положенням, затвердженим наказом Національної поліції України №73 від 06.11.2015р. (з подальшими змінами), Департамент патрульної поліції та його структурні підрозділі, які в силу покладених на них завдань мають право здійснювати провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймати рішення про застосування адміністративних стягнень у випадках, передбачених законом (пп.4 п.1 р.ІІІ Положення), не є органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність та досудове розслідування. У зв`язку з цим підстав для застосування під час вирішення даної цивільної справи ст.1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», суд не знаходить. Визначаючи розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню на користь позивача, суд відповідно до ст.23 ЦК України враховує характер правопорушення, глибину та тривалість душевних страждань позивача, час та зусилля, які були ним витрачені для відновлення свого порушеного права. Зокрема, що відносно позивача мало місце більше 15 разів неправомірне здійснення адміністративного провадження та накладання адміністративного стягнення саме з боку посадових осіб державного органу, в той час, коли такий орган та його посадові особи, в першу чергу, зобов`язані гарантувати дотримання конституційних принципів захисту прав людини і громадянина, не допускати порушення таких прав. Все це призвело до зміни звичного укладу його життя, необхідності докладання додаткових зусиль для поновлення своїх прав, що, на думку суду, викликало у позивача відповідний психоемоційний дискомфорт, спричинило душевні переживання, що підтверджується висновком психологічного дослідження практичного психолога [PERSON] (а.с. 207-208). Суд також виходить з того, що не може бути точних критеріїв майнового виразу фізичного і душевного болю, спокою. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз і його визначення не піддається математичним формулам. Таким чином, враховуючи вищевказані обставини, принцип розумності, виваженості і справедливості, суд вважає необхідним стягнути на користь позивача моральну шкоду в розмірі 20 000,00грн. Визначену позивачем суму відшкодування моральної шкоди суд вважає перебільшеною і такою, що не відповідає вимогам ст. 23 ЦК України та обставинам даної справи. На підставі вищевикладеного, позов [PERSON] слід задовольнити частково. При визначенні порядку стягнення з Держави моральної шкоди, спричиненої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади та їх посадових осіб, суд виходить з положень ст.2, 170 ЦК України, згідно з якими Держава Україна є учасником цивільних відносин, набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Таким чином, відповідачем у справі є Держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди Державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому немає необхідності зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номер чи вид рахунка, з якого має бути здійснено стягнення (списання), оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не в резолютивній частині рішення (п.6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18)). Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. В судових дебатах представник позивача, відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України зробив відповідну заяву, щодо подання доказів про розмір понесених витрат позивача на розгляд після ухвалення рішення у справі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, беручи до уваги, що позивач був звільнений від сплати судового збору за подання цього позову до суду, його позов до Держави задоволений, суд вважає необхідним судові витрати зі сплати судового збору у цій справі віднести на рахунок Держави.

Outcome: partial