Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-10 00:00:00

29 листопада 2013 року від позивача [PERSON] до суду надійшов позов до відповідача Державного навчального закладу «Михайлівське вище професійне училище» про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, визнання дій незаконними, зобов'язання вчинити дії, стягнення середньої заробітної плати, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди (а.с. 1-4). В подальшому, представник позивача [PERSON], двічі, 11 грудня 2013 року (а.с. 26-32) та 10 січня 2014 року (а.с. 147-152), звертався до суду із заявами про уточнення позовних вимог. 11 лютого 2014 року представник позивача [PERSON] заявив клопотання про залишення без розгляду частини позовних вимог (а.с. 215), на підставі якого ухвалою суду від 11 лютого 2014 року були залишені без розгляду позовні вимоги про зобов'язання відповідача нарахувати та виплатити середню заробітну плату з 28 червня 2013 року по останній день роботи 22 жовтня 2013 року та стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 23 жовтня 2013 року по дату постановлення рішення. [PERSON] обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що 6 вересня 2003 року позивач був прийнятий на роботу до Михайлівського ВПУ № 52 (надалі, яке було реорганізоване у Державний навчальний заклад «Михайлівське вище професійне училище») водієм, 3 вересня 2007 року його було переведено на посаду майстра виробничого навчання. Наказом № 180к від 29 листопада 2012 року його було звільнено за п.2 ст. 40 КЗпП України. Відповідно до рішення апеляційного суду Запорізької області від 27 червня 2013 року наказ про звільнення був визнаний незаконним, його було поновлено на роботі та стягнуто з ДНЗ «Михайлівське вище професійне училище» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 9221,48 грн. та моральну шкоду в сумі 2000 грн. Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць 1277 грн. підлягало негайному виконанню. Наказом від 15 серпня 2013 року, який на думку позивача був винесений з порушення норм КЗпП України, [PERSON] був поновлений на роботі. Та згодом наказом № 141 «к» від 22 жовтня 2013 року його було звільнено за прогул без поважної причини з 21 жовтня 2013 року. Вказаний наказ позивач вважає незаконним, оскільки його відсутність на роботі була обумовлена поважними причинами, а саме: не допуском його до роботи у зв'язку з вимогою роботодавця пройти медичний огляд та проходженням ним медичної комісії. Тому, позивач просить суд, визнати наказ про його звільнення незаконним, поновити його на роботі, визнати незаконними дії відповідача щодо невиконання рішення апеляційного суду Запорізької області від 27 червня 2013 року в частині негайного поновлення на роботі та виплати 1277 грн. середнього заробітку за один місяць, зобов'язати відповідача виготовити дублікат трудової книжки без записів про звільнення, яку заповнити українською та російськими мовами, а також стягнути з відповідача 30000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явився, але надав суду заяву з клопотанням про розгляд справи без його участі. Представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав, підтвердив обставини, викладені в позовній заяві та заявах про уточнення позовних вимог, і просив суд задовольнити позов в повному обсязі. Представник відповідача Карпенська Р.Т. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову в повному обсязі, посилалася на підстави викладені в наданих суду письмових запереченнях (а.с. 72-76, 185-191). Зокрема, пояснила, що рішення суду про поновлення [PERSON] на роботі та виплати середнього заробітку, відповідачем було виконано, але через те, що останній жодного разу на роботу не вийшов, він був звільнений за прогул, при звільненні [PERSON] відповідачем були дотримані всі норми закону. Також зазначила, що на її думку позивачем не було надано жодного належного доказу на обґрунтування позовних вимог. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що працює на посаді старшого майстра в ДНЗ «Михайлівське вище професійне училище», він є безпосереднім керівником майстра виробничого навчання [PERSON] та ним ведеться табель обліку робочого часу. Після винесення рішення суду 27 червня 2013 року про визнання наказу про звільнення незаконним та поновлення [PERSON] на роботі, яке підлягало негайному виконанню, ним були внесені відомості про [PERSON] в табель обліку робочого часу, починаючи з 1 липня 2013 року та по день звільнення 22 жовтня 2013 року. За вказаний період [PERSON] жодного разу не звертався до нього з вимогою допустити його на роботі. Про відсутність [PERSON] на роботі у цей період складалися відповідні акти. Взагалі свідок бачив [PERSON], за вказаний період всього три рази: 6 вересня 2013 року коли [PERSON] прийшов до училища, надав трудову книжку у відділ кадрів та відмовився підписати наказ про поновлення на роботі, після чого покинув навчальний заклад; 23 вересня 2013 року, коли йому було запропоновано надати пояснення щодо причин не виходу на роботу, але давати пояснення [PERSON] відмовився; 21 жовтня 2013 року на засіданні профспілкового комітету, під час якого [PERSON] також не повідомив про причини з яких він не виходив на роботу. Додатково свідок пояснив, що він особисто не чинив перешкоди [PERSON] у виході на роботу та виконанні своїх трудових обов'язків, також йому не відомо щоб інші працівники училища не допускали [PERSON] до роботи. Допитаний в якості свідка [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що раніше працював на посаді державного виконавця ДВС Михайлівського РУЮ та в нього на виконанні перебувало виконавче провадження щодо виконання рішення суду про поновлення [PERSON] на роботі. В ході виконання рішення суду, ним була надіслана вимога до ДНЗ «Михайлівське вище професійне училище» про негайне виконання рішення суду. Після цього в кінці серпня він особисто прийшов до директора училища з вимогою поновити [PERSON] на роботі, на що директор йому повідомив, що [PERSON] вже поновлений на роботі наказом від 15 серпня 2013 року та надав копію відповідного наказу. На підставі вказаного наказу ним, як державним виконавцем, було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, копія якого була направлена сторонам. На початку вересня до нього звернувся [PERSON] та повідомив, що на підприємстві відмовляються внести запис про поновлення на роботі в трудову книжку, після чого вони разом прийшли до училища, [PERSON] віддав трудову книжку у відділ кадрів, де йому було зроблено запис в трудовій книжці про поновлення на роботі. Постанову про закінчення виконавчого провадження ніхто із сторін не оскаржував. Заслухавши пояснення учасників процесу, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, враховуючи наступне: Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 57, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об??єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв?язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. В судовому засіданні встановлено, що рішенням апеляційного суду Запорізької області від 27 червня 2013 року (а.с. 8-12) позов [PERSON] був задоволений частково, був визнаний незаконним наказ №180к від 29 листопада 2012 року про звільнення [PERSON] на підставі п. 2 ст. 40 КЗпПУ, поновлено його на роботі, стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 9221,48 грн. та моральну шкоду в розмірі 2000 грн., а також зазначено, що рішення в частині поновлення на роботі стягнення заробітку за один місяць 1277 грн. підлягає негайному виконанню. З метою виконання рішення суду [PERSON] звернувся до ВДВС Михайлівського РУЮ з виконавчим листом №2/321/92/2013 від 8 липня 2013 року про визнання наказу №180к від 29 листопада 2012 року про звільнення незаконним та поновлення на роботі (а.с. 61-62). На підставі листа державного виконавця від 15 серпня 2013 року (а.с. 61) рішення суду від 27 червня 2013 року було виконано шляхом видання ДНЗ «Михайлівське вище професійне училище» наказу №101к від 15 серпня 2013 року, яким [PERSON] був поновлений на попередній роботі (а.с. 70). Копію наказу про поновлення на роботі [PERSON] отримав 5 вересня 2013 року, про це він сам вказує в позовній заяві та листі на адресу роботодавця від 16 вересня 2013 року (а.с. 2, 14), а також цей факт не оспорюється представником відповідача Карпенською Р.Т. Згідно ч.1 ст. 61 ЦПК України, обставини визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягає доказуванню. 6 вересня 2013 року [PERSON] прийшов в ДНЗ «Михайлівське вище професійне училище» на віддав у відділ кадрів оригінал трудової книжки, де в цей же день 6 вересня 2014 року був зроблений запис про поновлення його на роботі, що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 6) та показаннями свідка [PERSON] Водночас, ставити підпис про ознайомлення з наказом про поновлення на роботі [PERSON] відмовився та покинув територію училища, що підтверджено актом від 6 вересня 2013 року (а.с. 99). З вказаних доказів, суд робить висновок, що [PERSON] стало достовірно відомо, про поновлення його на роботі, тому він мав приступити до виконання своїх трудових обов'язків. Крім того, з наданого позивачем листка непрацездатності від 8 серпня 2013 року (а.с. 161) вбачається, що [PERSON] в період з 22 липня 2013 року по 8 серпня 2013 року вважав себе працюючим в ДНЗ «Михайлівське вище професійне училище» про що й повідомив лікаря з метою отримання листка непрацездатності. Згідно акту від 9 вересня 2013 року, складеного комісією у складі інспектора відділу кадрів [PERSON], секретаря директора [PERSON], майстра виробничого навчання [PERSON], майстер виробничого навчання [PERSON] був відсутній на роботі цілий день, про причини відсутності не повідомив (а.с. 97). Згідно акту від 10 вересня 2013 року, складеного комісією у складі інспектора відділу кадрів [PERSON], секретаря директора [PERSON], голови профспілкового комітету [PERSON], майстер виробничого навчання [PERSON] був відсутній на роботі цілий день, про причини відсутності не повідомив (а.с. 96). Згідно акту від 11 вересня 2013 року, складеного комісією у складі інспектора відділу кадрів [PERSON],викладача [PERSON], майстра виробничого навчання [PERSON], майстер виробничого навчання [PERSON] був відсутній на роботі цілий день, про причини відсутності не повідомив (а.с. 95). Згідно акту від 12 вересня 2013 року, складеного комісією у складі інспектора відділу кадрів [PERSON], майстрів виробничого навчання [PERSON] та [PERSON], майстер виробничого навчання [PERSON] був відсутній на роботі цілий день, про причини відсутності не повідомив (а.с. 94). Згідно акту від 13 вересня 2013 року, складеного комісією у складі інспектора відділу кадрів [PERSON], викладача [PERSON], майстра виробничого навчання [PERSON], майстер виробничого навчання [PERSON] був відсутній на роботі цілий день, про причин відсутності не повідомив (а.с. 93). Згідно акту від 16 вересня 2013 року, складеного комісією у складі інспектора відділу кадрів [PERSON], майстрів виробничого навчання [PERSON] та [PERSON], майстер виробничого навчання [PERSON] був відсутній на роботі цілий день, про причин відсутності не повідомив (а.с. 92). Викладені у вказаних актах обставини підтверджується також табелями обліку робочого часу (а.с. 121-124), згідно яких [PERSON] був відсутній на робочому місці ДНЗ «Михайлівське вище професійне училище» у період з 1 липня 2013 року по 22 жовтня 2013 року. Крім того, в матеріалах справи містяться акти при відсутність [PERSON] на роботі 1 липня 2013 року (а.с. 202), у період з 2 по 15 липня 2013 року (а.с. 206), у період з 16 липня 2013 року по 31 липня 2013 року (а.с. 205), у період з 1 серпня 2013 року по 15 серпня 2013 року (а.с. 204), у період з 16 по 30 серпня 2013 року (а.с. 203), у період з 3 по 4 вересня 2013 року (а.с. 101), 5 вересня 2013 року (а.с. 100), 6 вересня 2013 року (а.с. 98), 18 вересня 2013 року (а.с. 91), 19 вересня 2013 року (а.с. 90). Листом № 446 від 10 вересня 2013 року (а.с. 54) директор [PERSON] просив [PERSON] невідкладно повідомити про причини відсутності на роботі з 15 серпня 2013 року. Вказаний лист був отриманий [PERSON] 16 вересня 2013 року. 16 вересня 2013 року [PERSON] направив на адресу ДНЗ «Михайлівське вище професійне училище», міністра освіти на науки України [PERSON] та народного депутата України [PERSON] лист (а.с. 14-15) зі своїми поясненнями, щодо відсутності на робочому місці, вказавши, що керівництво училища чинить йому перешкоди у виконанні ним своєї роботи. Проте жодних доказів, що його не допускають до роботи, [PERSON] ні до свого листа, ні до позовної заяви, ні в ході судового розгляду справи не надав, з клопотанням про витребування відповідних доказів до суду не звертався, клопотань щодо виклику свідків з метою підтвердження його доводів заявлено не було, хоча згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. 16 вересня 2013 року [PERSON] з'явився на роботі, поставив підпис на наказі про поновлення на роботі від 15 серпня 2013 року, але до роботи не приступив та покинув територію училища, що підтверджується відповідним актом від 16 вересня 2013 року (а.с. 92). 23 вересня 2013 року о 09 год. 05 хв. [PERSON] відмовився від давання пояснень про причини відсутності на робочому місці, а також не надав документи про поважність причин відсутності на робочому місці, що підтверджується актом від 23 вересня 2013 року (а.с. 89), складеним комісією в складі старшого майстра [PERSON], заступника директора [PERSON] та майстрів виробничого навчання [PERSON] та [PERSON] Вказана обставина також була підтверджена в судовому засіданні свідком [PERSON] У періоди з 23 вересня по 30 вересня 2013 року та з 2 жовтня по 17 жовтня 2013 року [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні, що підтверджується відповідними листками непрацездатності (а.с. 171, 172). Лікарняні за вказані періоди [PERSON] були оплачені в повному обсязі в сумі 346,20 грн. та 432,74 грн. (а.с. 38, 118). 17, 18, 19, 20 жовтня 2013 року [PERSON] знаходився в закладах охорони здоров'я, згідно направлення на проходження медичної комісії від 3 вересня 2013 року (а.с. 52), що підтверджується записами в медичній картці, консультативним висновком спеціаліста від 19 жовтня 2013 року (а.с. 46-48). 1 жовтня 2013 року [PERSON] подав за місцем роботи заяву про те, що 1 жовтня 2013 року він буде проходити медичний огляд в лікарні м. Запоріжжя, у зв'язку з чим просить вважати, що він буде відсутній на робочому місці 1 та 2 жовтня 2013 року по поважній причині (а.с. 57). 18 жовтня 2013 року [PERSON] звернувся до директора [PERSON] із заявою про надання йому відпустки за власний рахунок, тривалістю один календарний день 18 жовтня 2013 року, у зв'язку з проходженням МСЕК (а.с. 58). У зв'язку з вчиненням [PERSON] дисциплінарного проступку, 18 жовтня 2013 року директор училища [PERSON] звернувся до голови профспілкового комітету ДНЗ «Михайлівське вище професійне училище» [PERSON] з поданням про надання дозволу на звільнення [PERSON] в порядку ч. 4 ст. 40 КЗпПУ, у зв?язку з вчиненням ним прогулів в період з 9 по 23 вересня 2013 року (а.с. 127). Засідання профспілкового комітету ДНЗ «Михайлівське вище професійне училище» відбулося 21 жовтня 2013 року, за результатом якого складено протокол № 42. [PERSON] був присутній на засіданні профкому, але пояснити причини своєї відсутності на роботі не зміг, жодних доказів на підтвердження поважності причин відсутності не надав, у зв'язку з чим, на засіданні профспілкового комітету вирішили надати дозвіл на звільнення з роботи майстра виробничого навчання [PERSON] згідно з п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України за прогул. Вказані обставини підтверджуються витягом з протоколу засідання профкому ДНЗ «Михайлівське вище професійне училище» від 21 жовтня 2013 року № 42 (а.с. 126). Наказом ДНЗ «Михайлівське вище професійне училище» від 22 жовтня 2013 року № 141к [PERSON] було звільнено згідно з п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважної причини з 21 жовтня 2013 року (а.с. 71). 22 жовтня 2013 року [PERSON] звернувся із заявою про направлення йому трудової книжки (а.с. 194). 23 жовтня 2013 року [PERSON] були направлені оригінал трудової книжки і розрахункова відомість (а.с.179). Згідно зі ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. А тому, суд приходить до висновку, про необґрунтованість тверджень представника відповідача про те, що [PERSON] був пропущений місячний строк звернення до суду з позовом про поновлення на роботі, передбачений ст. 233 КЗпПУкраїни. Відповідно до ст. 139 КЗпП України працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Відповідно до ст. 140 КЗпП України трудова дисципліна на підприємствах, в установах, організаціях забезпечується створенням необхідних організаційних та економічних умов для нормальної високопродуктивної роботи, свідомим ставленням до праці, методами переконання, виховання, а також заохочення за сумлінну працю. У трудових колективах створюється обстановка нетерпимості до порушень трудової дисципліни, суворої товариської вимогливості до працівників, які несумлінно виконують трудові обов'язки. Щодо окремих несумлінних працівників застосовуються в необхідних випадках заходи дисциплінарного і громадського впливу. Відповідно до п.4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. В пункті 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року (зі змінами та доповненнями) «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснюється, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясовувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3,4,7,8 статті 40, пунктом 1 статті 41 КЗпП України, чи дотримані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Відсутність працівника на роботі мають підтверджувати відповідні документи, зокрема : доповідна записка безпосереднього керівника працівника та один або кілька актів (де стоятимуть підписи кількох осіб) про відсутність працівника на робочому місці в сукупності більше 3-х годин протягом дня; табель обліку робочого часу. Проте, доки власник не вживе всіх можливих заходів для з'ясування причин прогулу, то звільнити працівника за прогул не можна. Отже, перед тим як звільняти працівника за прогул, власник (уповноважений ним орган) повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмового пояснення (таке загальне правило прописано в ч. 1 ст. 149 КЗпП для всіх дисциплінарних стягнень), аби з'ясувати причини порушення трудової дисципліни. Як було встановлено в ході судового розгляду справи, [PERSON] дійсно вчинив прогули, зокрема 9, 10, 11, 12, 13, 16 вересня 2013 року без поважних причин, оскільки обставини скоєння прогулів підтверджено доказами, а саме: актами про відсутність [PERSON] на робочому місці, табелем обліку робочого часу, показаннями свідка [PERSON] Будь-яких даних на спростування доказів відсутності на робочому місці без поважних причин у вказані дні позивачем [PERSON] та його представником [PERSON] не було надано, клопотань щодо витребування додаткових доказів не заявлено. Водночас не вихід [PERSON] на роботу в період з 1 липня 2013 року по 5 вересня 2013 року не можна вважати прогулом, оскільки [PERSON] не було відомо при винесення наказу про його поновлення на роботі, про це він дізнався, як встановлено в ході розгляду справи, лише 5 вересня 2013 року. Також, в обґрунтування поважності відсутності на роботі 17, 18, 19, 20 вересня 2013 роки [PERSON] були надані копії документів про проходження медичного огляду, проте вказані докази ним були надані лише в ході розгляду справи у суді, та на момент винесення наказу про звільнення доказів поважності причин відсутності на роботі [PERSON] керівництву ДНЗ «Михайлівське вище професійне училище» не надавав. Відповідно до ч.1 ст.149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Як вбачається зі змісту листа направленого [PERSON] 10 вересня 2013 року та з акту від 23 вересня 2013 року, відповідач зажадав від позивача пояснень щодо не виходу на роботу, проте працівник не дав пояснення щодо скоєння прогулу. Суд вважає, що сам по собі факт відсутності пояснень працівника з обставин, за яких вчинено проступок, за відсутності даних про поважність його вчинення не може бути підставою для визнання рішення про застосування дисциплінарного стягнення незаконним. Відповідно до ст. 43 КЗпП України, розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадків ліквідації підприємства, установи, організації) 2-5,7 ст. 40; п.п.2 і 3 ст. 41 цього Кодексу може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Згідно витягу з протоколу засідання профспілкового комітету від 21 жовтня 2013 року № 42 було надано згоду на звільнення [PERSON], як члена профспілкової організації, за прогул без поважної причини (п.4 ст. 40 КЗпП України). Таким чином, при застосуванні до [PERSON] дисциплінарного стягнення за прогули 9, 10, 11, 12, 13, 16 вересня 2013 року у вигляді звільнення з роботи, адміністрацією ДНЗ «Михайлівське вище професійне училище» дотримано встановленого законом порядку, оскільки власник підприємства мав право на розірвання трудового договору у випадку скоєння навіть одного прогулу без поважної причини. Оцінюючи в сукупності викладені вище обставини, суд приходить до переконання, що наказ № 141к від 22 жовтня 2013 року являється законним, [PERSON] був обґрунтовано звільнений з роботи відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, відповідачем при виданні наказу стосовно позивача не були допущені порушення приписів та норм діючого законодавства та відповідно позовні вимоги про скасування наказу про звільнення, поновлення на попередній роботі - не підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог про визнання незаконними дій адміністрації ДНЗ «Михайлівське вище професійне училище» щодо невиконання рішення суду від 27 червня 2013 року, слід зазначити наступне. Листом № 7170/7 від 15 серпня 2013 року (а.с. 61) в.о. начальника ВДВС Михайлівського РУЮ [PERSON] звернулася до директора ДНЗ «Михайлівське вище професійне училище» з вимогою про поновлення [PERSON] на роботі. Відповідно до ч. 5 ст. 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі не законно звільненого працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Згідно ст. 76 Закону України «Про виконавче провадження» рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується негайно. Виконання рішення вважається закінченим з дня видачі відповідного наказу або розпорядження власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, фізичною особою, фізичною особою - підприємцем, який прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника, після чого державний виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження. У разі невиконання власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, фізичною особою, фізичною особою - підприємцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника на них накладається штраф та застосовуються інші заходи, передбачені законом. Рішення апеляційного суду Запорізької області від 27 червня 2013 року було виконане ДНЗ «Михайлівське вище професійне училище», оскільки [PERSON] наказом від 15 серпня 2013 року (в день отримання листа державної виконавчої служби) був поновлений на роботі. В зв'язку з чим, 29 серпня 2013 року державний виконавець [PERSON] виніс постанову (а.с. 129) про закінчення виконавчого провадження про поновлення [PERSON] на попередній роботі. [PERSON] був допитаний судом в якості свідка та повідомив, що вказана постанова сторонами виконавчого провадження не оскаржувалася, санкції до боржника при виконанні рішення суду про поновлення на роботі не застосовувалися. Тобто, відповідачем виконано закон, який зобов'язує його виконати вимогу державного виконавця при примусовому виконанні рішення суду. Пленум Верховного Суду України в постанові № 9 від 6 листопада 1992 р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснив, що рішення суду про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу. Але відповідно до ч. 4 ст. 24 КЗпП України трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи. Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 27 червня 2013 року наказ про звільнення [PERSON] № 180к від 29 листопада 2012 року був визнаний незаконним, тому відповідно він вважається поновленим на роботі з дати звільнення (29 листопада 2012 року), а згідно наданих представником відповідача табелів обліку робочого часу (а.с. 121 -124), [PERSON] обліковувався як майстер виробничого навчання ДНЗ «Михайлівське вище професійне училище» у період з 1 липня 2013 року (тобто з наступного робочого дня після рішення суду) до 22 жовтня 2013 року (дата наказу про звільнення за прогул). Також, свідок [PERSON] пояснив, що саме він заповнював вказані табелі, але [PERSON] у вказаний період на роботу для виконання своїх трудових обов'язків не з'являвся, про що були складені відповідні акти. Виходячи з цього, суд приходить до висновку, що ДНЗ «Михайлівське вище професійне училище» було здійснено всі можливі передбачені законом заходи щодо фактичного виконання рішення апеляційного суду Запорізької області від 27 червня 2013 року про поновлення [PERSON] на роботі. Судом також встановлено, що одночасно з виконанням рішення про поновлення позивача на роботі ВДВС Михайлівського РУЮ виконувалося і рішення суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. [PERSON] були виплачені суми присуджені за судовим рішенням, що підтверджено відомістю № 150 від 23 серпня 2013 року та платіжним дорученням № 248 від 23 серпня 2013 року (а.с. 86,87,117,125). Виходячи з викладеного вище, виконання відповідачем рішення суду про поновлення позивача на роботі на першу вимогу державного виконавця та в порядку і строки, визначених державним виконавцем, висновку державного виконавця про належне виконання рішення суду та закриття виконавчого провадження, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання дій ДНЗ «Михайлівське вище професійне училище» незаконними. Крім того, суд зважає на те, що навіть винесення наказу про поновлення позивача на роботі 15 серпня 2013 року, не перешкоджало [PERSON], при наявності зацікавленості, приступити до виконання своїх посадових обов'язків згідно рішення суду від 27 червня 2013 року, наступного робочого дня, тобто 1 липня 2013 року. Порядок виконання рішення суду про поновлення на роботі визначено Законом України «Про виконавче провадження» та Інструкцією про проведення виконавчих дій, якими визначено, в т.ч., момент, з якого вважається рішення суду виконаним. Даними нормативними актами не передбачено, що належним виконанням при примусовому виконанні рішення суду є ознайомлення працівника з наказом про поновлення його на роботі, проведення інструктажу та внесення відповідних записів у трудову книжку. Такі дії є обов'язком власника або уповноваженого ним органу лише при укладенні трудового договору. За встановлених обставин, беручі до уваги, що позивачем не надано доказів та їх не отримано при розгляді справи, що відповідач ухилявся виконувати рішення суду, суд не знаходить підстав для задоволення вимог [PERSON] в частині визнання незаконним дії відповідача, пов'язані з невиконанням рішення апеляційного суду Запорізької області від 27 червня 2013 року щодо негайного поновлення на роботі та виплати 1277 грн. середнього заробітку за один місяць. Позовні вимоги про зобов'язання ДНЗ «Михайлівське вище професійне училище» виготовити дублікат трудової книжки без записів про звільнення, яку заповнити українською та російськими мовами являються не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Так, ч. 1 ст. 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. [PERSON] дійсно має право на отримання дублікату трудової книжки без записів про звільнення, якщо воно визнане незаконним, а також має право на отримання трудової книжки заповненої українською та російськими мовами, але ним не надано доказів, що він звертався до роботодавця ДНЗ «Михайлівське вище професійне училище» з такими вимогами та йому було відмовлено в цьому, тобто позивачем не доведено факту порушення його прав. В частині стягнення моральної шкоди позов не підлягає задоволенню, оскільки згідно ст. 237 -1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Так, позивач просить суд стягнути на його користь з відповідача на його користь суму у розмірі 30000 грн. на відшкодування моральної шкоди, проте у зв'язку з тим, що в судовому засіданні не встановлено порушення прав позивача, суд не знаходить підстав для задоволення позову в цій частині. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed