Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-15 00:00:00

29 листопада 2017 року [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідач [PERSON] є батьком її неповнолітніх дітей: сина [PERSON], [INFO], та доньки [PERSON], [INFO]. Починаючи з серпня 2014 року, [PERSON] проживає окремо від них в іншому місті. З вказаного часу він не проявляє ніякого інтересу до дітей, не піклується про них, не виховує, не відвідує, не цікавиться станом здоров'я, фізичним та духовним розвитком. Рішенням суду від 30 березня 2015 року з відповідача на її користь на утримання дітей стягнуті аліменти в розмірі 1/4 частини заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину. Стягнутий розмір аліментів не відповідає потребам на утримання дітей, оскільки їхня донька часто хворіє та потребує санаторно-курортного лікування. Посилаючись на викладене, а також на те, що малолітні донька та син перебувають на повному її утриманні, позивач просить суд позбавити [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітньої дітей, а також збільшити розмір аліментів з 1/4 частки усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на 1/3 частку всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину до досягнення дітьми повноліттята стягнути з відповідача понесені нею судові витрати. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала, просила позбавити [PERSON] батьківських прав, а також збільшити розмір аліментів. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов визнав повністю. Суду зазначив, що згоден на позбавлення батьківських прав лише з причин, щоб позивач могла дітям дати своє прізвище, хоча, дійсно, належним чином він не виконує своїх батьківських обов'язків. Щодо збільшення розміру аліментів, то будь-яких заперечень проти позову в цій частині він теж не має. Представник третьої особи - служби у справ дітей Білопільської районної державної адміністрації Бутенко А.О. позовну заяву підтримав. Представник третьої особи - служби у справах дітей Миколаївської селищної ради Демченко О.В. також підтримала позов. Представник третьої особи - Білопільського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Сумській області у судове засідання не з'явився, начальник відділу Ворошило М.А. надіслала заяву про розгляд справи без їх участі, заперечень проти позовної заяви не мають. Представник третьої особи - органу опіки та піклування Кролевецької міської ради Сумської області в судове засідання не з'явився, голова міської ради Бобровицький О.М. надіслав заяву про розгляд справи без участі представника опікунської ради при виконавчому комітеті Кролевецької міської ради, при розгляді справи покладаються на розсуд суду. Ухвалою Білопільського районного суду від 16 лютого 2018 року відмовлено у прийняттяі визнання позову [PERSON] в частині позбавлення батьківських прав. Заслухавши позивача [PERSON], відповідача [PERSON], представників служби у справах дітей Білопільської районної державної адміністрації Бутенка О.А., служби у справах дітей Миколаївської селищної ради Демченко О.В., дослідивши матеріали цивільної справи, повно, всебічно та об'єктивно проаналізувавши наявні у справі докази та оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в шлюбі з 02 березня 2013 року по 18 серпня 2015 року. Рішенням Білопільського районного суду від 06 серпня 2015 року, яке набрало законної сили 18 серпня 2015 року, шлюб між ними розірваний (а. с. 6). [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітніх [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], що підтверджується ксерокопіями свідоцтв про народження дітей (а. с. 7-8). Рішенням Білопільського районного суду від 30 березня 2015 року, яке набрало законної сили 10 квітня 2015 року, з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуті аліменти щомісячно в розмірі 1/4 частки заробітку (доходу), але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, на утримання дітей до досягнення найстаршою дитиною повноліття, починаючи стягнення з 05 березня 2015 року (а. с. 6). Як вбачається з акту обстеження матеріально-побутових умов від 12 січня 2018 року, довідки виконкому Миколаївської селищної ради Білопільського району від 07 листопада 2017 року та довідки депутата Миколаївської селищної ради Гончаренко Т.І., позивач [PERSON] та її неповнолітні діти проживають за адресою: [ADDRESS] разом з батьками позивача. Родина проживає у власному будинку, який складається з п'яти кімнат та належить на праві власності батьку [PERSON] Діти забезпечені всім необхідним для проживання, виховання та розвитку. Батько дітей на території Миколаївської селищної ради не проживає, участі у вихованні дитини не приймає, за словами сусідів останній не приїздить до сім'ї з вересня 2014 року (а. с. 11, 43-44). Відповідно до довідки Миколаївського ДНЗ «Веселка» від 12 січня 2018 року за період перебування [PERSON] та [PERSON] у вказаному навчальному закладі, а саме з 15 травня 2017 року по 12 січня 2018 року, їхній батько жодного разу не приводив і не забирав дітей з дитячого садка та не цікавився справами дітей у дошкільному закладі (а. с. 45). З висновку органу опіки та піклування Миколаївської селищної ради Білопільського району від 25 жовтня 2017 року вбачається, що [PERSON] доцільно позбавити батьківських прав відносно його малолітніх дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], оскільки [PERSON] у вихованні дітей не приймає, їх життям не цікавиться, матеріальної допомоги не надає (а. с. 10). Згідно з ч. 3 ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Стаття 150 Сімейного кодексу України передбачає обов'язок батьків піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Згідно з п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року № 3 ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. У п. 18 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України роз'яснено, що відповідно до статті 165 СК з позовом про позбавлення батьківських прав можуть звернутися: один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина; заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває; орган опіки та піклування; прокурор; сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ч. 1 ст. 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. У відповідності з ч. 3 ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з ч. ч. 1, 2, 4 ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані поважати дитину. Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 3 СК України дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. У відповідності з ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. З огляду на положення ч. ч. 1, 3 ст. 12 вказаного Закону виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Держава надає батькам або особам, які їх замінюють, допомогу у виконанні ними своїх обов'язків щодо виховання дітей, захищає права сім'ї. Відповідно до ч. 1 ст. 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР ратифіковано Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Відповідно до ст. 8 вказаної Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У преамбулі Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що цей Закон регулює відносини, що виникають у зв'язку з обов'язком держави виконати рішення Європейського суду з прав людини у справах проти України; з необхідністю усунення причин порушення Україною Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і протоколів до неї; з впровадженням в українське судочинство та адміністративну практику європейських стандартів прав людини; зі створенням передумов для зменшення числа заяв до Європейського суду з прав людини проти України. Статтею 2 названого Закону передбачено, що рішення є обов'язковим для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції. Відповідно до ст. 17 вищеназваного Закону суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі «Савіни проти України» (рішення від 18 грудня 2008 року, заява №39948/06) постановив, що мало місце порушення статті 8 Конвенції. У п.п. 47-52 зазначеного рішенні йдеться про те, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції. Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не «згідно із законом», не відповідає законним цілям, переліченим у п. 2 ст. 8 Конвенції, і не може вважатися «необхідним у демократичному суспільстві». У названому рішенні, зокрема, констатується, що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини. З огляду на положення ч. ч. 4 - 6 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо позбавлення та поновлення батьківських прав обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Вищевказаний висновок органу опіки та піклування Миколаївської селищної ради, яким визнано за доцільне позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав, не містить мотивів відносно того, яким чином таке втручання в сімейне життя малолітніх дітей, буде відповідати їх інтересам, і яким саме інтересам цих дітей, чи позитивно вплине на дітей розлучення з батьком та відсутність з його боку піклування про дітей в майбутньому. Представник служби у справах дітей Миколаївської селищної ради Демченко О.В. суду пояснила, що підставою для прийняття такого рішення послугувало те, що [PERSON] на засіданні опікунської ради сам погодився з тим, що його необхідно позбавити батьківських прав. Умови його проживання ними не перевірились, характеризуючі дані відносно нього не збирались, висновки робились зі слів [PERSON] та її сусідів. Сама позивач у судовому засіданні визнала, що підставою для звернення з позовом до суду послугувало те, що вона бажає змінити дітям прізвище на своє дівоче, але зробити цього без позбавлення батьківськи прав відповідача не може. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Суд вважає, що позивачем не надано суду достатніх доказів для позбавлення відповідача батьківських прав. Але те, що [PERSON] не цікавиться успіхами дітей у навчанні, не спілкується з ними, матеріально не забезпечує, суд розцінює, як недбале ставлення з боку відповідача до виконання своїх обов'язків по вихованню малолітнього сина. Тому, враховуючи обставини справи, суд вважає за необхідне відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог в частині позбавлення [PERSON] батьківських прав, що буде відповідати і положенням ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо можливості втручання у приватне і сімейне життя відповідача, яке є необхідним у демократичному суспільстві. При цьому суд вважає за необхідне попередити [PERSON] про необхідність змінити ставлення до виховання малолітніх дітей та покласти на орган опіки та піклування Миколаївської селищної ради Білопільського району, так як діти мешкають в смт. Миколаївка Білопільського району, та орган опіки та піклування Кролевецької міської ради Сумської області, так як відповідач проживає в м. Кролевець Сумської області, контроль за виконанням [PERSON] батьківських обов'язків щодо виховання та утримання сина [PERSON], [INFO], та доньки [PERSON], [INFO], що буде відповідати положенню, закріпленому в п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» №3 зі змінами та доповненнями, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 грудня 2008 року №20. Що стосується позовних вимог позивача про збільшення розміру стягуваних з відповідача на утримання дітей аліментів, то суд приходить до наступних висновків. Згідно зі ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 31) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 32) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. 17 травня 2017 року прийнято Закон України №№2037-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів», яким внесено зміни до ч. 2 ст. 182 СК України та визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Вказаний Закон набрав чинності 08 липня 2017 року. Частина перша статті 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Виходячи зі змісту ст.ст. 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 3, ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, ч. ч. 7, 8 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей і, тим більше, при захисті одного із основних прав дитини - права на утримання, яке кореспондується з конституційним обов'язком батьків утримувати дітей до їх повноліття. Держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. При зміні розміру аліментів суд враховує також, що відповідно до ст. ст. 7, 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік» з 01 січня 2018 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для дітей віком до 6 років становить 1492 грн., мінімальна заробітна плата - 3723 грн., а також розмір середньої заробітної плати в Сумській області, яка за офіційними даними Державної служби статистики України станом на листопад 2017 року становила 7359 грн. Також судом враховано, що позивач [PERSON] ніде не працює, має на утриманні двох малолітніх дітей. Таким чином, суд прийшов до висновку, що позов [PERSON] в частині вимог щодо збільшення розміру аліментів підлягає задоволенню, а тому необхідно змінити розмір аліментів, які стягуються з [PERSON] за рішенням Білопільського районного суду Сумської області від 30 березня 2015 року, та стягнути з відповідача щомісячно аліменти в розмірі 1/3 частки заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину на утримання дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], починаючи стягнення з дня набрання вказаним рішенням суду законної сили, на користь матері дитини [PERSON] Згідно зі ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави слід стягнути 640 грн. судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: partial