Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-06 00:00:00

30 січня 2017 року заявник звернулася до суду з зазначеним позовом, в якому просила встановити факт, що вона та [PERSON], який помер 17 серпня 2015 року, проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу більше пяти років на момент відкриття спадщини. Вони вели спільне господарство та побут, мали взаємні права та обовязки, перебували у фактичних шлюбних відносинах з 1986 року, але не зверталися до державного органу реєстрації актів цивільного стану для реєстрації шлюбу. Після смерті [PERSON] залишилася спадщина у вигляді земельної ділянки, площею 6,6 га, яка розташована на території Цеханівської сільської ради Окнянського району Одеської області, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №941973, яку вона прийняла фактично, так як після його смерті продовжувала проживати в їх спільному будинку та отримувати орендну плату за договором оренди земельної ділянки. Разом з тим, вона не має можливості отримати свідоцтво про право на спадщину після його смерті, так як заповіту [PERSON] не залишив, а документально підтвердити їх фактичні шлюбні відносини вона не може. Тому у жовтні 2016 року вона зверталася до Красноокнянського районного суду Одеської області з заявою в порядку окремого провадження про встановлення факту спільного проживання зі спадкодавцем більше пяти років на момент відкриття спадщини. В процесі розгляду зазначеної заяви, судом було встановлено наявність спадкоємців за законом першої черги після смерті [PERSON], а саме його дітей [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які в судовому засіданні повідомили, що про батька до цього часу їм нічого не було відомо, так як він залишив сім'ю, коли вони були ще маленькими у 1984 році. Також вони заявили, що претендують на спадщину після смерті батька [PERSON] За таких обставин, так як виник спір про право, її заява була залишена судом без розгляду. Тому вона змушена звертатися до суду в порядку позовного провадження та просила встановити вищезазначений факт та визнати за нею право власності на зазначену земельну ділянку в порядку спадкування після смерті [PERSON] в судовому порядку. В судовому засіданні позивач на задоволенні позову наполягала, надавши аналогічні пояснення та додала, що після смерті [PERSON] вона здійснювала його поховання та інші обряди, повязані з його смертю. Про наявність у нього дітей вона взагалі не знала. За весь час їх спільного проживання з [PERSON], він жодного разу не згадував про своїх дітей, не їздив до них, не телефонував і вони також не приїжджали. Про його дітей вона дізналася вже під час розгляду її заяви в суді. В подальшому позивач в судове засідання не зявилась, однак від неї до суду надійшла заява про розгляд справи у її відсутність, на задоволенні позову наполягає /а.с.82/. Представник позивача позов підтримала. В подальшому вона в судове засідання не зявилась, однак від неї до суду надійшла заява про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі /а.с.83/. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не зявились, про причини неявки суд не повідомили, хоча про день та час розгляду справи були повідомлені належним чином /а.с.63-65, 67-69, 79-81/. Тому суд вважає причини неявки відповідачів неповажними і тому справа розглянута у їх відсутність, що відповідає положенням ст.169 ЦПК України. Заслухавши позивача та його представника, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. [PERSON] помер 17 серпня 2015 року /а.с.15/. Як вбачається з довідок Цеханівської сільської ради Окнянського району Одеської області про склад сімї №539 від 27.11.2012 року та №71 від 19.01.2017 року, до складу сімї позивача входив [PERSON] і у вказаних довідках в графі «родинні стосунки» він значиться як «чоловік» /а.с.20, 21/. Згідно погосподарської книги №1 Цеханівської сільської ради, головою господарства, в якому проживав [PERSON], є [PERSON] /а.с.23/. Як вбачається з акту обстеження сімї [PERSON], остання проживала разом з [PERSON] з 1986 року до дня його смерті, вели спільне господарство, користувалися земельною ділянкою, площею 0,34 га /а.с.25/. [PERSON] був зареєстрований та постійно проживав до дня смерті в с.Горячівка Окнянського району Одеської області. В будинку, в якому проживав [PERSON], крім нього була зареєстрована [PERSON], яка значиться як «дружина» /а.с.26/. Позивач перебувала з [PERSON] у «громадянському шлюбі», проживала та була зареєстрована з ним в одному господарстві, яке вели спільно до дня його смерті, а після його смерті позивач проводила його поховання /а.с.22, 24/. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні підтвердили, що дійсно позивач тривалий час більше пяти років проживала разом з [PERSON] однією сімєю та вели спільне господарство до часу його смерті. Після смерті [PERSON] позивач проводила його поховання. Ухвалою Красноокнянського районного суду Одеської області від 27 грудня 2016 року заяву [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме факту проживання однією сімєю з [PERSON], який помер 17.08.2015 року, подану в порядку окремого провадження, було залишено без розгляду, так як під час розгляду заяви було встановлено наявність спору про право /а.с.31/. Відповідно до п.5 ч.1 ст.256 ЦПК України, суд вправі встановити факт проживання однією сімєю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Відповідно до п.2 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов'язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Оскільки встановлення факту, який просить встановити позивач, може вплинути на спадкові права та обовязки інших спадкоємців відповідачів [PERSON], [PERSON] та [PERSON], а також враховуючи, що останні при розгляді заяви про встановлення факту проживання однією сімєю в порядку окремого провадження повідомили, що також претендують на спадкове майно, яке залишилося після смерті [PERSON], то суд вважає, що зазначені вимоги слід розглядати в порядку позовного провадження. Після смерті [PERSON] залишилася спадщина у вигляді земельної ділянки, площею 6,60 га, кадастровий номер 5123185200:01:001:0169, яка розташована на території Цеханівської сільської ради Красноокнянського району Одеської області, право [PERSON] на яку посвідчується державним актом серія ЯГ №941973 /а.с.16/. Вартість земельної ділянки, що належала [PERSON], становить 140784,79 грн. /а.с.18/. Відповідно до ст.1264 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сімєю не менш як пять років до часу відкриття спадщини. Ч.2 ст.1220 ЦК України визначено, що часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Відповідно до ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього кодексу, він не заявив про відмову від неї. Шлюб між позивачем та [PERSON] зареєстрований не був, тому для прийняття спадщини після смерті останнього, позивачу необхідно встановити факт проживання з ним однією сімєю без реєстрації шлюбу в судовому порядку. Таким чином, суд вважає, що факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сімєю, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу більше пяти років до дня відкриття спадщини підтверджений і цей факт має для позивача юридичне значення. Відповідно до ч.1 ст.1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Відповідно до ст.392 ЦК України, власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Право власності [PERSON] на спадкове майно, як спадкоємця четвертої черги, яка фактично прийняла спадщину, не визнається дітьми спадкодавця - відповідачами [PERSON], [PERSON] та [PERSON], про що вони повідомили при розгляді заяви [PERSON] про встановлення факту проживання однією сімєю більше п'яти років в порядку окремого провадження, заявивши, що вони претендують на спадкове майно. Разом з тим, згідно наданої Великомихайлівською державною нотаріальною конторою Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру, спадкова справа після смерті [PERSON], який помер 17.08.2015 року не відкривалась /а.с.76-77/. До Красноокнянського районного суду Одеської області з позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідачі станом на 07.06.2017 року не зверталися /а.с.85/. Таким чином, до цього часу, знаючи про смерть батька та наявність спадкового майна, відповідачі не звернулися ні до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини після смерті батька, ні до суду з позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, що свідчить про відсутність намірів щодо прийняття спадщини. Відповідно до ст.ст.10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст..61 ЦПК України, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях. Жодних заперечень проти позову з відповідними доказами від відповідачів до суду не надійшло. Таким чином судом встановлено, що позивач згідно зі ст.ст. 1223, 1225 ЦК України, як спадкоємець за законом четвертої черги, має право на спадкування належної [PERSON] земельної ділянки, однак невизнання цього права відповідачами створює позивачу перешкоди у документальному оформленні її права власності, тому її права підлягають захисту в судовому порядку. За таких обставин, з урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] грунтуються на законі, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved