Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-08 00:00:00

29.10.2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] і [PERSON] про виселення останніх з жилого приміщення, яке розташоване за адресою: с. Новоюр'ївка Миколаївського району Миколаївської області, вул. Середня, 10. Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що він є власником вище зазначеного жилого приміщення (будинку) і земельної ділянки площею 0,18 га, на якій будинок розташований. Відповідачі разом із дітьми [PERSON], 16.02.1998 року, [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], які не є власниками вищезазначеного будинку та не зареєстровані в ньому як мешканці, безпідставно зайняли його та неправомірно утримують. За твердженням позивача відповідачі створюють йому перешкоди та позбавляють можливості мешкати в своєму будинку, користуватися своїм майном, що супроводжується погрозами з боку відповідача [PERSON] Вказуючи на порушення відповідачами його законних прав як власника жилого приміщення та, вважаючи поведінку відповідачів неправомірною, позивач просить висилити їх з належного йому жилого будинку. Позивач в судове засідання не з'явився, надавши заяву про підтримання позову, в якій клопотав про розгляд справи за його відсутності, в т.ч. в заочному порядку. Відповідачі в судове засідання не зявилися без поважних причин. Про час і місце розгляду справи повідомлені завчасно і належним чином. Заперечень проти позову не подали. У звязку з тим, що наявних матеріалів про права та взаємовідносини сторін достатньо для розгляду позову, судом постановлена ухвала про заочний розгляд справи у відсутності відповідачів на підставі наданих доказів. Дослідивши письмові докази по справі, суд знаходить позов таким, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно свідоцтв про право власності позивач є власником цілого жилого будинку, розташованого за адресою: с. Новоюр'ївка Миколаївського району Миколаївської області, вул. Середня, 10, а також земельної ділянки площею 0,18 призначеної для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за цією ж адресою. (а.с. 10-13) Зазначене жиле приміщення одночасно є зареєстрованим місцем проживання позивача. Також в цьому жилому приміщенні зареєстровані як мешканці [PERSON], з якою позивач раніше перебував у шлюбі, та син [PERSON]. (а.с. 9, 14) З висновку Миколаївського РВ УМВС України в Миколаївській області від 25.09.2015 року вбачається, що у належному позивачеві жилому приміщенні фактично проживають відповідачі [PERSON] і [PERSON] разом із дітьми [PERSON], 16.02.1998 року, [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. При цьому вказані особи не є власниками (співвласниками) спірного жилого приміщення та не зареєстровані в ньому як законні мешканці. Одночасно висновок органу внутрішніх справ вказує на те, що відповідачі створюють перешкоди позивачеві у реалізації ним своїх прав власника спірного жилого приміщення, включаючи право проживання та іншого користування ним. Проаналізувавши встановлені по справі обставини і визначені відповідно до них правовідносини суд виходить з такого. Ст. 41 Конституції України кожному гарантоване право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, а право приватної власності є непорушним. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Ст. 383 ч. 1 ЦК України визначає, що власник будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, а також інших осіб. Ст. 391 ЦК України власнику майна надане право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. В судовому засіданні є доведеним той факт, що у вересні 2015 року відповідачі своєю неправомірною поведінкою створили позивачеві перешкоди у реалізації свого права власності щодо спірного жилого будинку. Зокрема позивач був позбавлений можливості користуватися житлом для свого проживання, а також користуватися іншим майном. При цьому суд бере до уваги, що згідно ст. 9 ч.ч. 4, 5 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Таким чином, з огляду на встановлені факти та норми матеріального права, порушене право позивача підлягає захисту, шляхом виселення відповідачів разом із дітьми із спірного жилого приміщення. Обираючи зазначений спосіб захисту порушеного права позивача, суд вважає його єдиним можливим, найбільш ефективним і таким, що відповідає вимогам ст. 16 ч. 1 п.п. 3, 4 ЦК України. У зв'язку із задоволенням позовних вимог з відповідачів на користь позивача також належить стягнути судові витрати по справі в рівних частках.

Outcome: approved