Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-23 00:00:00

31 липня 2019 року позивач звернувся до суду з відповідним позовом. З урахуванням зміни предмету позову просив суд визнати недійсною суму коштів у вимозі про усунення порушень кредитних зобов`язань за договором факторингу № 20182407-1/2 від 24 липня 2018 року у зв`язку з пропущенням строку позовної давності. Свої вимоги [PERSON] мотивував тим, що 12 липня 2012 року між ним та ПАТ «Платинум Банк» був укладений кредитний договір на суму 11368,00 грн. 25 листопада 2015 року ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» набуло право вимоги за вказаним кредитним договором на підставі укладеного договору факторингу. 27 липня 2018 року право вимоги за договором було відступлено іншій юридичній особі - ТОВ «Фінансова компанія управління активами» на підставі укладеного між ними договору факторингу. 11 липня 2019 року [PERSON] отримав вимогу відповідача, у якій висловлено необхідність погашення заборгованості у сумі 3889,32 грн. Вважає таку недійсною у зв`язку з тим, що з моменту укладення кредитного договору 12 липня 2012 року минув строк позовної давності, а сума заборгованості, що зазначена у вимозі, нарахована за період по 26 червня 2019 року. Ухвалою суду від 02 серпня 2019 року у справі відкрите спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) осіб. 22 серпня 2019 року позивачем була подана до суду заява про застосування строку позовної давності. У даній заяві [PERSON] просив суд застосувати позовну давність, яка є підставою для задоволення позову. В судовому засіданні [PERSON] позов підтримав та просив задовольнити. Пояснив, що строк позовної давності для вимоги про стягнення боргу за кредитним договором минув, тому наявні законні підстави для визнання такої вимоги відповідача недійсною. Зазначив, що на даний час відсутнє рішення суду про стягнення зазначеної у вимозі заборгованості. Відповідач ТОВ «Фінансова компанія управління активами» свого представника до суду не направив, хоча товариство було належним чином повідомлене про дату, час та місце розгляду справи. З урахуванням положень ч. 1 ст. 223 ЦПК України, суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності представника цього відповідача. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України. Норами ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади АР Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням. З цього слідує, що порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають захисту і у спосіб, не передбачений законом, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 травня 2012 року (справа № 6-20цс11). Підстава позову - це частина позову, яка відображає обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги і докази, що підтверджують кожну обставину, а також наявність підстав для звільнення від доказування. При цьому цими обставинами можуть бути лише юридичні факти матеріально-правового характеру, тобто такі факти, які тягнуть певні правові наслідки: виникнення, зміну чи припинення правовідносин. Юридичні факти матеріально-правового характеру, які визначені як підстави позову, свідчать про те, що між сторонами існують правовідносини і що внаслідок певних дій відповідача ці відносини стали спірними. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до положень даних норм Цивільного кодексу, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. У той же час, цивільним законодавством передбачається можливість визнання недійсним саме правочину, як це зазначено у ст. 215 ЦК України. Правочином, відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У якості письмового доказу позивачем долучено до матеріалів справи копію вимоги ТОВ «Фінансова компанія управління активами» про усунення порушення кредитних зобов`язань від 26 червня 2019 року за вихідним № 36320 (а.с.5). У даній вимозі зазначено, що відповідно до умов кредитного договору № 97/4187BPLCO4 від 12 липня 2012 року, який було укладено між ПАТ «Платинум Банк» та [PERSON] , станом на 26 червня 2019 року заборгованість [PERSON] становить 3889,32 грн та складається із заборгованості за тілом кредиту 1736,99 грн, заборгованості за нарахованими та несплаченими відсотками - 647,92 грн, заборгованості за пенею - 1504,41 грн. У тексті вимоги також зазначено про відступлення 24 липня 2018 року товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія управління активами» право вимоги за вказаним договором. До неї відповідачем доданий розрахунок сум заборгованості за період з 24 листопада 2015 року по 26 червня 2019 року. Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що письмова вимога про необхідність погашення позивачем боргу у повному обсязі не є правочином. Це по суті є рекомендацією кредитора сплатити заборгованість, претензією, яка не може бути визнана недійсною. Суд вважає за необхідне роз`яснити, що згідно із положеннями ст. 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Інститут позовної давності визначає строки для захисту порушеного цивільного матеріального права або інтересу за допомогою примусових заходів, що застосовуються до боржника. Відповідно, сплив строку позовної давності погашає не право на пред`явлення позову, а можливість здійснити у примусовому порядку само порушене суб`єктивне право. Сплив позовної давності позбавляє уповноважену особу можливості захистити своє порушене матеріальне право у суді, тобто можливість примусового здійснення суб`єктивного цивільного права за допомогою позову. Суд зазначає, що застосувати строк позовної давності можливо лише у спорі, який ініційований кредитором, та лише за заявою сторін у справі. Виходячи саме з такої природи інституту позовної давності, законодавцем у нормі ч. 4 ст. 267 ЦК України зазначено, що сплив позовної давності є підставою для відмови у позові. Застосування позовної давності до рекомендації сплатити борг за кредитом, яка пред`явлена у позасудовому порядку, неможливе. З наведених підстав суд відмовляє у задоволенні позову [PERSON] . У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, а також того, що позивач звільнений від сплати судового збору, судові витрати по справі відшкодовуються за рахунок держави та розподілу в порядку ст. 141 ЦПК України не підлягають.

Outcome: dismissed