Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-16 00:00:00

29 жовтня 2014 року, представник ПАТ «Дельта Банк», до яких, згідно ст.ст. 512-519 ЦК України та на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами між ПАТ «Дельта Банк» та первісним кредитором ПАТ «УкрСиббанк» від 08.12.2011 р., назву якого, на підставі рішення загальних зборів акціонерів від 27.10.2009 р. було змінено з АКІБ на ПАТ «УкрСиббанк» - перейшло право вимоги до відповідачів за договором кредиту та договору іпотеки у обсязі та ну умовах, що існували у первісного кредитора, звернувся до суду з названим позовом, в якому просив суд, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 11000504000 (реєстраційний номер договору в системі банку № 11000504001) від 27.03.2006 р. за договором про надання споживчого кредиту № 11135741000 (реєстраційний номер договору в системі банку № 11135741001) від 03.04.2007 р. з додатковими угодами до них у загальному розмірі за двома договорами - 602022,97 дол. США грн. (еквівалент 4811969,61 грн.), - звернути стягнення на предмети іпотеки за нотаріально-посвідченими договорами іпотеки від 27.03.2006 р. (реєстр. № 775) та від 03.04.2007 р. (реєстр. № 1778), шляхом визнання права власності за ПАТ «Дельта Банк» на дачний будинок з господарчими будівлями та спорудами, розташований за адресою : [ADDRESS], з припиненням права власності, володіння, користування та розпорядження іпотекодавця [PERSON] на вказаний дачний будинок та витребувати від [PERSON] та передати ПАТ «Дельта Банк» технічний паспорт, правовстановлюючі документи (або їх дублікати) на квартиру, яка розташована за адресою : [ADDRESS] та стягнути з відповідача [PERSON] на свою користь судовий збір у сумі 3654 грн., мотивуючи це порушенням відповідачами умов кредитного договору. Представник позивача в судове засідання не з`явився, причини своєї неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності суду не надав, хоча, про дату, час та місце розгляду справи, був повідомлений належним чином, за його письмовою заявою про отримання процесуальних документів в електронному вигляді, шляхом надіслання на його електронну адресу електронного повідомлення 31.10.2014 р. о 14:04:34, що підтверджується відповідною довідкою Овідіопольського райсуду про доставку електронного листа, який був отриманий позивачами 31.10.2014 р. о 15:15:36 год., причини своєї неявки суду не повідомив, однак надіслав на адресу суду письмову заяву, в якій повністю підтримав позов, просив його задовольнити та просив суд, слухати справу без його участі, не заперечуючи при цьому проти ухвалення заочного рішення по справі (а.с. 168а,180,181). Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання, без поважних причин не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином у відповідності до ст.ст. 74,77 ЦПК України, за останньою відомою судові адресу їхнього місця проживання, зареєстрованого у встановленому законом порядку, що підтверджується відповідними довідками ВАДР ГУДМС України в Одеській області, а також поштовим повідомленнями, яке повернулися на адресу суду з відмітками листоноші «за зазначеною адресою не проживають», що вважається належним сповіщенням сторін, причини своєї неявки суду не повідомили, заяв про розгляд справи за їх відсутністю суду не надали (а.с. 174-179). Згідно з ч. 4 ст. 169 ЦПК України, якщо у суду не має даних про причину неявки відповідача, сповіщеного належним чином, суд вважає можливим розглянути справу на підставі даних, які є в матеріалах справи та зі згоди позивача ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 р. «Про судове рішення у цивільній справі» - судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана ВРУ - і за її межами. Рішення суду як найважливіший акт правосуддя - покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Частиною 1 статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлено зобов'язання позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання, відповідно до ч.3 цієї статті, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. За умовами ч. 1 ст. 550 ЦК України, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Приписами статей 525,526 ЦК України передбачено, що зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов кредитного договору та Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Також, статтею 617 ЦК України передбачено - особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язання, відсутність у боржника необхідних коштів. Відповідно до вимог ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно із ч. 1 ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 524 ЦК України передбачено, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Згідно із ст. 99 Конституції України, грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні - але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК України передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, банк, як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (ст.ст. 19,47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення НБУ відповідних ліцензій на виконання вимог п. 1 розділу ІІ Закону України від 15.02.2011 р. № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій - має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (п. 2 ст. 5 Декрету про валютне регулювання). У відповідності до п.п. 11,21 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів та таким кредитом - не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодній зі сторін кредитного договору. Статтею 12 Закону України «Про іпотеку» передбачено - у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержаталь має право вимагати дострокового виконання осиного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Статтями 33,35 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. У разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору - іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення у не менш ніж 30-ти денний строк, в якій зазначається стислий зміст порушених зобов'язань та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги і якщо протягом встановленого строку - вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Пунктом 37 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» передбачено, що невиконання вимог ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» про надіслання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушення зобов'язання - не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутися у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду (на відміну від інших способів звернення стягнення (ч. 3 ст. 33 цього Закону), оскільки іпотекодавець у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог іпотекодержателя, що відповідає ст. 124 Конституції України. Крім цього, п. 9 вказаної Постанови вказує право вибору способу захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (ч. 1 ст. 20 ЦК України, ст.ст. 3,4 ЦПК України). Відповідно до ст.ст. 37,38 Закону України «Про іпотеку» - іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюються до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. Ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У судовому засіданні встановлено, що 27.03.2006 р., між АКІБ «УкрСиббанк», який в подальшому змінив назву на ПАТ «УкрСиббанк» та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір № 11000504000, а 30.01.2009 р., між вказаними сторонами була укладена додаткова угода до зазначеного кредитного договору, згідно з умовами якої, сторони домовилися, що для ідентифікації вказаного договору, можуть застосуватися як зазначений при укладенні номер договору, так і реєстраційний номер договору в системі обліку банку, а саме - № 11000504001 (а.с. 11-37). Згідно умов вказаного договору, [PERSON] отримав кредит в сумі 391800 дол. США, який зобов'язався повернути повністю в строк до 27.03.2012 р. або достроково, зі сплатою 11,80 % річних за користування кредитом. Крім цього, 03.04.2007 р., між сторонами був укладений другий договір про надання споживчого кредиту № 11135741000, а 30.01.2009 р., між сторонами була укладена додаткова угода до вказаного кредитного договору, в якій сторони домовилися, що для ідентифікації вказаного договору, можуть застосуватися як зазначений при укладенні номер договору, так і реєстраційний номер договору в системі обліку банку, а саме - № 11135741001 (а.с. 38-56). Згідно умов вказаного договору, [PERSON] отримав кредит в сумі 130000 дол. США, який зобов'язався повернути повністю в строк до 03.04.2022 р. або достроково зі сплатою 12,50% річних за користування кредитом. В забезпечення виконання грошових зобов'язань [PERSON] за вказаними кредитними договорами, між банком та [PERSON] були укладені нотаріально-посвідчені іпотечні договори від 27.03.2006 р. (реєстр. № 775) та від 03.04.2007 р. (реєстр. № 1778), відповідно до умов яких, останній передав іпотеку банку нерухоме майно : дачний будинок, розташований на земельній ділянці площею 221 кв.м за адресою : [ADDRESS], який є власністю іпотекодавця [PERSON] на підставі нотаріально-посвідченого договору купівлі-продажу дачного будинку № 1429 від 07.07.2005 р. і зареєстрованого в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно КП ОМБТІ та РОН, 15.07.2005 р. (реєстр. № 6564891), витяг № 7782217, номер запису : 276 в книзі : 1 (а.с. 57-68). При чому, у відповідності до ст. 6 Закону України «Про іпотеку» - іпотека за вказаними договорами іпотеки поширюється на земельну ділянку площею 0,0221 га, на якій розташований предмет іпотеки, яка належить іпотекодавцю на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 844742 від 12.09.2005 р., кадастровий № 5123755800:00:002:0096 з цільовим призначенням для індивідуального дачного будівництва. Обтяження нерухомого майна іпотекою було зареєстровано банком у Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна та у Державному реєстрі іпотек (а.с. 170-173). На підставі рішення загальних зборів акціонерів від 27.10.2009 р. АКІБ «УкрСиббанк» змінило назву на ПАТ «УкрСиббанк». 08.12.2011 р., між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, на підставі якого, до позивачів перейшло право вимоги, яке виникло з вищевказаних кредитних договір та іпотечних договорів в обсязі та на умовах, що існували у первісного кредитора (а.с. 112-116) У зв'язку з систематичним невиконанням умов кредитних договорів у відповідача [PERSON] утворилася заборгованість, яка станом на день звернення з позовом до суду не погашена і складає : 602022,97 дол. США (еквівалент 4811969,61 грн.), яка складається з боргу за кредитним договором № [NUMBER], станом на 29.01.2014 р. - 468077 дол. США (еквівалент 3741346,42 грн.), з яких 323437,25 дол. США (2585233,94 грн. - заборгованість за кредитом) та 144640,62 дол. США (1156112,48 грн. - заборгованість за відсотками), за кредитним договором № 11135741001, станом на 29.01.2014 р. - 133945,10 дол. США (1070623,19 грн.), з яких 112889,89 дол. США (902328,89 грн. - заборгованість за кредитом) та 21055,21 дол. США (168294,29 грн. - заборгованість за відсотками), обґрунтований розрахунок якої був наданий позивачами суду (а.с. 73-97). Відповідно до умов іпотечного договору - іпотекодержатель має право у випадку невиконання позичальником зобов'язань за цим договором та/або за кредитним договором, звернути стягнення на предмет іпотеки та за рахунок вирученої від реалізації суми переважно перед іншими кредиторами задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків завданих порушенням зобов'язання необхідних на утримання заставленого майна, а також витрати пов'язані з реалізацією предмета іпотеки у тому числі з урахуванням податків. Іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки незалежно від настання строку виконання основного зобов'язання у наступних випадках : якщо у момент настання строку виконання зобов'язання за кредитним договором вони не будуть виконані, а саме : при повному,або частковому неповерненні у встановлені кредитним договором строки суми кредиту, та/або при несплаті або частковій несплаті у встановлені кредитним договором строки сум процентів, та/або при несплаті або частковій несплаті у встановлені кредитним договором строки сум неустойки (пені, штрафних санкцій) та у разі порушення позичальником встановленого кредитним договором обов'язку цільового використання кредитних коштів. Таким чином, судом було встановлено факт невиконання відповідачем кредитних зобов'язань, а тому у суду є всі законні підстави звернути стягнення на предмет іпотеки. На момент розгляду справи, доказів погашення відсотків, відповідачем суду не надано, та відповідно у суду вони відсутні. За таких обставин суд вважає вимоги позивача про стягнення з відповідача суми заборгованості зі всіма складовими такими, що відповідають умовам договору та ст. 1050 ЦК України. В порядку ст.ст. 33,35-38 Закону України «Про іпотеку», на адресу як боржника, так і іпотекодавця ПАТ «Дельта Банк» були надіслані письмові вимоги про усунення порушення у не менш ніж 30-ти денний строк, в яких було викладено стислий зміст порушених зобов'язань та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги і попередженням, якщо протягом встановленого строку, вимога іпотекодержателя ПАТ «Дельта Банк» залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону, які були залишені боржником [PERSON] та іпотекодавцем [PERSON] без відповіді та задоволення (а.с. 105-111). На думку суду, позов підлягає задоволенню у повному обсязі та зважаючи на умови ст.ст. 37,38 Закону України «Про іпотеку» та умови нотаріально-посвідчених іпотечних договорів з іпотекодавцем [PERSON] та звернення стягнення на предмет іпотеки слід здійснити шляхом визнання на нього права власності за позивачами. Крім того, у відповідності до вимог ст.ст. 79,85,88 ЦПК України, з відповідача іпотекодавця [PERSON] на користь позивачів мають бути стягнуті понесені та документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 3654 грн., які були підтверджені банком документально (а.с. 1,60). Після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів та обставин справи суд дійшов висновку щодо необхідності задоволення позовних вимог в частині звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення боргу, визнання права власності на іпотечний дачний будинок та припинення права власності [PERSON] на іпотечний будинок, вважаючи їх обґрунтованими і доведеними позивачем документально та такими, що знайшли своє підтвердження у судовому засіданні. В той же час, на думку суду, слід відмовити в задоволенні позову в частині витребування від відповідача [PERSON] та передачі позивачам ПАТ «Дельта Банк» технічний паспорт, правовстановлюючі документи (або їх дублікати) на квартиру, яка розташована за адресою : [ADDRESS] з тих підстав, що по-перше, предметом спору є іпотечний дачний будинок, а не квартира, а по-друге, всі вищевказані документи на іпотечне майно знаходяться у кредитній справі боржника [PERSON], яка була передана за вищевказаним договором купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, на підставі якого, до позивачів перейшло право вимоги, яке виникло з вищевказаних кредитних договір та іпотечних договорів в обсязі та на умовах, що існували у первісного кредитора.

Outcome: partial