Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-06 00:00:00

31 березня 2015 року [PERSON] звернувся до Золочівського районного суду Харківської області з вищевказаним позовом, в якому просив розірвати укладений між ним та відповідачем договір оренди земельної ділянки, зобовязати відповідача передати земельну ділянку та виплатити існуючу заборгованість з орендної плати за 2013, 2014 роки у сумі 6197,86 грн. В обґрунтування позовних вимог вказав, що між ним та відповідачем 25 січня 2012 року укладено договір оренди земельної ділянки, що належить йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом та Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД№637082 від 04 грудня 2007 року, на умовах платного строкового використання, проте відповідач свої зобовязання за договором не виконує, орендну плату не сплачує протягом 2013-2014 років. Добровільно розірвати договір відповідач не погоджується, в звязку з чим позивач був змушений звернутися до суду, сплативши судовий збір. В судове засідання позивач не зявився, надав заяву, в якій позовні вимоги підтримав, просив справу розглядати за його відсутності на підставі наданих доказів, проти винесення заочного рішення не заперечував. Представник відповідача у судове засідання не зявився, причини неявки суду не повідомив, про час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, про що свідчить поштове повідомлення про вручення судової повістки. Заяви про розгляд справи за його відсутності або відкладення розгляду справи через поважну причину не подавав, своїм правом на надання доказів не скористався. Судом було прийнято рішення про заочний розгляд справи за відсутності відповідача на підставі наданих доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. 25 січня 2012 року позивач [PERSON] з одного боку як орендодавець та відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «[PERSON] Трейд», в особі директора [PERSON], з другого як орендар, уклали договір оренди землі (Надалі Договори). Згідно п. 1 Договору орендодавець приймає, а орендар передає в строкове платне користування земельну ділянку площею 4,4497 га сільськогосподарського призначення, що знаходяться на території Золочівської селищної ради Золочівського району Харківської області, що належить позивачу на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД 033469 від 26 жовтня 2007 року, що був виданий [PERSON], та успадкований позивачем згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 10 лютого 2010 року. Договір укладено строком на 10 років. Пункт 9 Договору визначає, що орендна плата за договорами визначається із розрахунку 3 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, передбачена можливість внесення орендної плати як у грошовій, так і у натуральній формі. Станом на момент укладення Договору орендна плата дорівнювала 3098,93 гривень. Згідно п. 11 Договору граничним строком сплати орендної плати визначено 31 грудня поточного року. Визначено п.п. 16-18, що земельна ділянка передається в оренду для вирощування товарної сільськогосподарської продукції, умови збереження: використовувати земельну ділянку за цільовим призначенням. Пунктом 29 Договорів передбачено, що орендодавець має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати. Пункт 39 Договорів визначає, що договір припиняється за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін у наслідок невиконання другою стороною обовязків передбачених договором. Договір зареєстровано у відділі Держкомзему у Золочівському районі Харківської області 18 грудня 2012 року за №632265514000871 (а.с.5-11). Земельну ділянку за актами приймання-передачі земельної ділянки було передано [PERSON] орендареві, що засвідчено підписами сторін та печаткою юридичної особи (а.с.12). Вирішуючи спір, суд виходить з того, що спірні правовідносини врегульовані положеннями Конституції України, Цивільного кодексу України, Закону України «Про оренду землі» від 06.10.1998 № 161-XIV (надалі Закон), Земельним кодексом України (надалі Кодекс), Указом Президента України «Про додаткові заходи щодо соціального захисту селян - власників земельних ділянок та земельних часток (паїв)» від 02.02.2002 № 92/2002 (надалі Указ). При розгляді справи суд також керувався висновком Верховного суду України, викладеного у рішенні від 12 грудня 2012 р. у справі № 6-146цс12. Статтею 55 Конституції України передбачено, що права і свободи громадянина захищаються судом. Відповідно до положень ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 21 Закону надано поняття орендної плати, так орендною платою за землю - е платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Стаття 24 Закону перелічує права та обов'язки орендодавця. Зокрема, орендодавець має право серед іншого вимагати від орендаря використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором оренди; дотримання екологічної безпеки землекористування та збереження родючості ґрунтів, додержання державних стандартів, норм і правил; своєчасного внесення орендної плати. Стаття 32 Закону коментує підстави припинення договору оренди землі шляхом його розірвання. Так, на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов'язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об'єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України ( 2768-14 ) та іншими законами України. Наслідки розірвання договору оренди обумовлені у ст. 34 Закону. Так, зокрема, у разі припинення або розірвання договору оренди землі орендар зобов'язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором. Орендар не має права утримувати земельну ділянку для задоволення своїх вимог до орендодавця. Положеннями ст. 93 Земельного кодексу України передбачено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам України, іноземцям і особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним об'єднанням і організаціям, а також іноземним державам. Стаття 96 Земельного кодексу України перелічує обов'язки землекористувачів,. Так, серед іншого, землекористувачі зобов'язані: в) своєчасно сплачувати земельний податок або орендну плату; ґ) підвищувати родючість ґрунтів та зберігати інші корисні властивості землі. Частина 4 ст. 124 Земельного кодексу України визначає, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Підставою для укладення договору оренди може бути цивільно-правовий договір про відчуження права оренди. Статтею 125 Земельного кодексу України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Частиною 1 Указу визначається пріоритетним завдання пореформеного розвитку аграрного сектора економіки забезпечення підвищення рівня соціального захисту сільського населення, зокрема шляхом запровадження плати за оренду земельних ділянок сільськогосподарського призначення, земельних часток (паїв) у розмірі не менше 3 відсотків визначеної відповідно до законодавства вартості земельної ділянки, земельної частки (паю) та поступового збільшення цієї плати залежно від результатів господарської діяльності та фінансово-економічного стану орендаря. Статті 10, 59, 60 ЦПК України передбачають, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Стаття 27 ЦПК України обумовлює строки подання доказів. Так, зокрема, особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати усі наявні у них докази до або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті. Відтак, судом встановлено, що 25 січня 2012 року між сторонами було укладено договір оренди відповідно до положень ст. 124 ЗК України. Сторонами було погоджене платне користування ТОВ «[PERSON] Трейд» земельною ділянкою належною позивачу. Розмір орендної плати у Договорі визначений з урахуванням наведених положень Указу. Обовязки сторін, визначені у Договорі, дублюють положення ст. 96 Земельного кодексу України, ст. 24, 32 Закону. Державна реєстрація проведена 18 грудня 2012 року. Враховуючи, що відповідно до положень ст. 125 ЗК України реєстрації підлягає лише право оренди, суд визначає спірний договір укладеним 25 січня 2012 року, коли сторонами було досягнуто згоди стосовно усіх істотних умов договору, про що свідчать їх підписи в договорі. Відповідно, з цього часу і обраховує строк, з якого відповідач мав сплачувати орендну плату позивачу. В позові та своїх поясненнях позивач вказує на підставу розірвання договору оренди несплату відповідачем орендної плати в 2013 року та 2014 роки включно. Ухвалою суду у відповідача витребувані докази сплати орендної плати позивачу за 2013-2014 роки. Ухвала відповідачем отримана, про що свідчить поштове повідомлення про вручення, ухвала суду відповідачем на виконана. В порушення вимог ст.ст.10,27, 59, 60 ЦПК України відповідач своїм правом на надання доказів на спростування тверджень позивача (як то платіжні відомості, накладі на видачу продукції тощо) на скористався, хоча не був позбавлений такої можливості, оскільки про час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, про наявність поважної причини суд не повідомив, заяви про відкладення розгляду справи не подавав. Відтак, суд, розглядаючи справу, виходячи з наявних доказів, встановлює, що відповідач, орендувавши земельну ділянку позивача, у 2013р. та 2014 р. включно не сплачував позивачу орендну плату за користування землею, що, безумовно, є систематичним невиконанням його зобовязань за договорами оренди від 25 січня 2012 року по сплаті орендної плати, що є самостійною та достатньою підставою для розірвання договорів в розумінні положень ст. 32 Закону України «Про оренду землі» та п.п. 29, 39 Договорів. Оскільки судом встановлено систематичне невиконання відповідачем своїх зобовязань щодо сплати орендної плати, права позивача мають бути захищені. Обраний позивачем спосіб захисту відповідає допущеному порушенню, відтак, позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі, договір оренди земельної ділянки має бути розірваний, та враховуючи приписи ст. 34 Закону відповідач має повернути позивачу земельну ділянку у стані придатному для використання. Суд погоджується з приведеними позивачем розрахунками та встановлює, що з відповідача окрім заборгованості по орендній платі за 2 роки у сумі 6197 гривень 86 копійок (що правильно обрахована позивачем від вартості земельних ділянок на підставі п.9 Договорів), мають бути ще стягнуті документально підтверджені судові витрати відповідно до положень ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved