Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-09 00:00:00

30.10.2017 позивач [PERSON] звернулася до суду з даним позовом, яким просила суд визнати за нею право власності на частку у спільному майні подружжя, а саме 1/2 частину двокімнатної квартири (загальна площа 56.7кв.м., житлова 29.5 кв.м.) під [ADDRESS] , а також стягнути з відповідача на її користь суму сплаченого судового збору (а.с.2-4). В обґрунтування позовних вимог зазначила, що перебувала з відповідачем [PERSON] з 24.04.2010 у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Бориспільського міськрайонного суду від 18.04.2016 року було розірвано. Від шлюбу мають спільну дитину [PERSON] , [INFO] . Зазначила, що під час перебування у зареєстрованому шлюбі, ними було набуто за спільні кошти наступне майно: двокімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею56.7 кв.м. житлова 29.5 кв.м., яку було оформлено на ім`я відповідача та зареєстровано на його ім`я. Вважає, що в силу ст..ст. 60, 70 СК та ст.ст. 368,372 ЦК України, набуте ними під час шлюбу нерухоме майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, тому частка кожного у даному майні становить 1 /2 частину. Також зазначила, після розірвання шлюбу, відповідач забрав усі правовстановлюючі документи на квартиру та переховує їх. Вказує, що неодноразово намагалася вирішити питання щодо поділу квартири у позасудовому порядку, однак відповідач категорично проти того, щоб позивач була власником частки спільної квартири. Вважає, що такими діями відповідач грубо порушує її право власності на частку у спільному майні подружжя. Ухвалою судді від 20 листопада 2017 року (а.с.15) відкрито провадження у цивільній справі та призначено справу до судового розгляду. Відповідно до пункту 9 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України №2147 від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. 26.02.2018 від представника позивача-адвоката Мамирбаєва Є.В. надійшло клопотання про виклик свідків: [PERSON] та [PERSON] (а.с.26). 13.03.2018 від представника позивача - адвоката Мамирбаєва Є.В. надійшло клопотання про допит позивача [PERSON] як свідка (а.с.30). 17.09.2018 відповідач [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом, яким просив суд: -відмовити [PERSON] у визнанні за нею права власності на частку у спільному майні подружжя, а саме частини двокімнатної квартири [ADDRESS] ; -визнати за [PERSON] , право особистої приватної власності на двокімнатну квартиру [ADDRESS] ; - витрати понесені на розгляд судової справи покласти на відповідача (а.с.49-52). В обґрунтування зустрічного позову зазначив, що є власником двокімнатної квартири [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно №27442834 від 30.09.2014 р. Посилання [PERSON] , що квартиру [ADDRESS] було придбано в шлюбі за спільні кошти, не відповідає дійсності, оскільки зазначена квартира була придбана за його особисті кошти. Вказує, що 21.03.2013 р. між ним та ТОВ «Фінансова компанія «Житлоінвест-Гарант» було укладено договір №В-3/344/36 про участь у фонді фінансування будівництва виду А, відповідно до умов якого, предметом договору є передача коштів для інвестування будівництва квартири [ADDRESS] . Зазначає, що кошти вкладені для інвестування даної квартири були його особистими, які отримав від продажу іншої квартири [ADDRESS] , та яка належала йому та його батькам на підставі свідоцтва про право власності на житло від 26.04.1996 за № 2606, тобто ще до укладення шлюбу з [PERSON] . Зазначає, що ціна квартири 130 950 грн., яка зазначена у договорі купівлі-продажу від 06.04.2013, не відповідає дійсності. Справжню ціну було сплачено у розмірі 314 000 грн., що можуть підтвердити свідки. У 2013 році вже перебував у шлюбі, та сім`я потребувала поліпшення житлових умов, тому було прийнято рішення, що кошти отримані від продажу даної квартири будуть проінвестовані в нове будівництво квартири [ADDRESS] . Вартість нової квартири складала 406539 грн., не вистачало 92539 грн., які надали його батьки з особистих заощаджень. Тому вважає, що, у відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, спірна квартира є його особистою приватною власністю, оскільки набута хоч і за час шлюбу, але за кошти, які належали йому особисто. Проте, [PERSON] заперечує даний факт, тому він не має можливості будь-яким чином реалізувати своє право власності на це майно. Ухвалою суду від 17.09.2018 р., яка відображена у протоколі судового засідання, зустрічну позовну заяву прийнято до розгляду. 19.12.2018 представник відповідача за зустрічним позовом [PERSON] - адвокат Мамирбаєв Є. подав суду відзив на зустрічний позов (а.с.90-95). Згідно відзиву, позивач за первісним позовом вважає, що зустрічний позов відповідача за первісним позовом, поданий з порушенням вимог статті 193 Цивільного процесуального кодексу України. Вказує, що факти викладені в зустрічному позові, не відповідають фактичним обставинам. Зазначає, під час перебування у зареєстрованому шлюбі, позивачем та відповідачем за спільні сумісні кошти та спільною працею було набуто нерухоме майно, а саме: квартира [ADDRESS] , яку була оформлено та зареєстровано на відповідача. У силу чинного законодавства, набуте ними під час шлюбу нерухоме майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, та частка кожного з них у даному майні має становить 1/2 частину. Позивач з відповідачем перебували у шлюбі з квітня 2010 року, та на початку сімейного життя вже планували купівлю власного житла. Протягом тривалого часу накопичували заощадження для придбання квартири. Не заперечується, що відповідач був співвласником однокімнатної квартири (гостінки), його частка складала 1/3, інша частина належала батькам. З продажу вказаної квартири, відповідач отримав 43 650 грн. (130 950 :3), які були докладені до заощаджень, та потім були зроблені внески за спірну квартиру. Факт продажу квартири за 314 000грн. не відповідає дійсності, оскільки при укладенні договору купівлі-продажу, як зазначено в самому договорі, була проведена експертна грошова оцінка, та встановлено вартість квартири у розмірі 130950 грн. 00 коп. Зокрема, ціна договору доводиться договором купівлі - продажу, та відповідно висновком оціночної вартості об`єкта нерухомості, а не показами свідків, як зазначено відповідачем у зустрічному позові. Крім того, про факт отримання позики у розмірі 92539 грн. від батьків [PERSON] , [PERSON] нічого не відомо, і підтверджень цьому ніяких не надано. Зазначила, що її батьки також неодноразово допомагали грошима при купівлі спірної квартири. З цих підстав, просила у задоволенні зустрічного позову відмовити. 28.12.2018 р. представником [PERSON] адвокатом [PERSON] подано заяву про виклик свідків: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ( а.с.98,99). Ухвалою суду від 28.12.2018р., яка відображена у протоколі судового засідання( а.с.100, 101) клопотання представника позивача-адвоката Мамирбаєва Є.В. про виклик свідків та клопотання представника відповідача-адвоката Кузьменка В.О. про допит свідків - задовольнити. Ухвалою судді від 04 лютого 2019 року( а.с.105) закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 02.07.2019 р., яка відображена у протоколі судового засідання, задоволено клопотання представника позивача-адвоката Мамирбаєва Є.В.( а.с.114.115). 05.11.2019 р. до суду надійшло клопотання [PERSON] про допит свідка [PERSON] ( а.с.129). Ухвалою суду від 05.11.2019 р.( а.с.131), яка відображена у протоколі судового засідання, клопотання відповідача [PERSON] задоволено. Ухвалою суду від 10.12.2019 р., яка відображена у протоколі судового засідання( а.с.137), задоволено клопотання представника позивача-адвоката Мамирбаєва Є.В. про долучення до справи копії паспорта позивача та копії свідоцтва про шлюб. У судовому засіданні позивач за первісним позовом [PERSON] та її представник [PERSON] підтримали первісний позов, просили його задовольнити. Зустрічний позов не визнали та просили у його задоволенні відмовити. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] у судовому засіданні первісний позов не визнали, а зустрічний позов просили задовольнити. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, допитавши свідків: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , та у відповідності до ст. ст.92, 234 ЦПК позивача [PERSON] , дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що первісний позов підлягає частковому задоволенню, а у задоволенні зустрічного позову необхідно відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] з 24 квітня 2010 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який 18 квітня 2016 року рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області було розірвано (а.с.7,8). Як зазначено у позовній заяві та не заперечується сторонами, від шлюбу мають спільну дитину [PERSON] , [INFO] . В подальшому, після відкриття провадження у даній цивільній справі, позивач за первісним позовом 15 червня 2019 року зареєструвала повторний шлюб та їй було присвоєно прізвище чоловіка - [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про шлюб, виданим 15 червня 2019 року Подільським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м.Києві, актовий запис №688, та копією паспорта- IDкартою (а.с.135,136). У період шлюбу сторонами було набуто майно, а саме: двокімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 56.7 кв.м. житлова 29.5 кв.м., що підтверджується Договором про участь у Фонді фінансування будівництва виду А № В-3/344/36 від 21.03.2013; Додатковою угодою до Договору про участь у фонді фінансування будівництва виду А № В-3/344/36; актом приймання-передачі квартири № 344 від 15.08.2014 (а.с.60-73). Право власності на вказану квартиру оформлено та зареєстровано на [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про права власності на нерухоме майно № 27442834 від 30.09.2014 року, виданим реєстраційною службою Бориспільського міськрайонного управління юстицію Київської області, Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 30.09.2014 за № 27443091 та технічним паспортом (а.с. 60-78). Сторонами визнано, що шлюбний договір між ними не укладався. Водночас, відповідач за первісним позовом [PERSON] відмовляється визнавати квартиру спільною сумісною власністю подружжя та відповідно право позивача за первісним позовом на частку у спільному майні подружжя. Судом також встановлено, що відповідачеві [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 26.04.2006 р. за № 2606, та на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Київської області Лазоренко Л.Є. 27.12.2001 за реєстровим № 6704, належала 1/3 частка квартири [ADDRESS] . Інші 2/3 частки належали його батькам: [PERSON] та [PERSON] Згідно з договором купівлі-продажу квартири, посвідченого 06 квітня 2013 року приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Київської області за реєстровим № 276 (а.с.79-81), продавці [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (відповідач у справі), продали належну продавцям квартиру [ADDRESS] , продаж якої вчинено за 130 950 гривень. Згідно п. 5 договору купівлі-продажу експертна грошова оцінка даної квартири згідно з висновком оціночної вартості об`єкта нерухомості наданим суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Оцінка-Власності» (сертифікат суб`єкта оціночної діяльності виданий Фондом Державного майна України 24 грудня 2010року за № 11242/10) від 16 квітня 2013 становить 130 950гривень. Таким чином, належна відповідачу [PERSON] 1/3 частка квартири [ADDRESS] , була відчужена 26 квітня 2013 року, грошові кошти від продажу цієї квартири в розмірі 43650 грн.( 130 950 :3= 43650) можуть бути визнані особистою власністю відповідача [PERSON] . Суд критично розцінює твердження відповідача [PERSON] щодо факту продажу квартири за 314 000 грн., оскільки зазначена обставина достатніми належними і допустимими доказами не доведена, та спростовується самим договором купівлі-продажу, у якому зазначено що вартість квартири у розмірі 130 950грн. встановлена проведеною експертною грошовою оцінкою. В цьому зв`язку показання допитаних свідків [PERSON] , [PERSON] щодо продажу квартири за іншу, набагато більшу суму, яка передавалась в іноземній валюті, була ними передана їх сину відповідачу [PERSON] за рахунок якої в цей же день було здійснено внесок за придбану квартиру, не можуть бути допустимими доказами, оскільки це суперечить змісту укладеного договору купівлі-продажу та вимогам ст.218 Цивільного кодексу України. Крім того, як встановлено з показів вказаних свідків та пояснень відповідача [PERSON] , нотаріально посвідченого договору дарування валютних цінностей укладено не було (ч.5 ст.719 ЦК України). Суд звертає увагу, що у будь-якому випадку, згідно з показами свідків матері позивача - свідка [PERSON] , батьків відповідача - свідків [PERSON] , [PERSON] , вони надавали кошти подружжю на придбання квартири для проживання сім`ї позивача та відповідача, їх спільної дитини, а в силу вимог ч.1 ст.60, ч. 3 ст.61 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог частини 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічні положення закріпленні в ч.3 ст. 368 ЦК України. Згідно ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до змісту частин 1, 2, 3 статті 61 Сімейного кодексу України, об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту, а також заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя і внесені до сімейного бюджету або внесені на його особистий рахунок у банківську (кредитну) установу. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно до частини 2 статті 372 ЦК України та частини 1 статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до роз`яснень Пленуму ВСУ в пп. 23, 24 постанови від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Статтею 57 Сімейного Кодексу України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. З огляду на викладене, враховуючи, що зазначену у позовній заяві квартиру було набуто сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі, та ту обставину, що в рахунок оплати вартості квартири були внесені особисті грошові кошти відповідача [PERSON] , отримані від продажу належної [PERSON] 1/3 частки квартири [ADDRESS] , а також спільні кошти подружжя, враховуючи норми діючого законодавства та позицію Верховного Суду України, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог за первісним та визнання за позивачем права власності у спільному майні подружжя на 4/9 частини оспорюваної квартири, та відповідно за відповідачем визначити частку - 5/9 частин спірної квартири, збільшивши частку відповідача пропорційно внесеним ним на оплату квартири особистим коштам . При цьому суд враховує, що частку коштів, отриманих відповідачем від продажу належної йому 1/3 частки квартири, яка за змістом укладеного договору становить 43650 грн., в день їх отримання згідно з показами допитаного свідка [PERSON] та квитанції ПАТ «БАНК НАЦІОНАЛЬНИЙ КРЕДИТ» від 26 квітня 2013 року №26-1682884/С (а.с.67) було сплачено на рахунок ТОВ «ФК «Житлоінвест-Гарант» у відповідності до укладеного Договору №В-3/344/36 від 21 березня 2013 року. А також, враховує, що всього за укладеним договором про участь у Фонді фінансування будівництва, подружжям сплачено 406539 грн., що становить вартість об`єкта будівництва (п.1.4.6 Договору №В-3/344/36 від 21 березня 2013 року), та, що таким чином, внесені відповідачем особисті кошти в сумі 43650грн. становлять 1/9 від вартості об`єкта будівництва, на яку має бути збільшена частка відповідача у праві спільної власності подружжя. З урахуванням викладеного при поділі спільної сумісної власності подружжя частка позивача [PERSON] становить 4/9, а частка відповідача [PERSON] - 5/9 часток спірної квартири Щодо заявлених [PERSON] зустрічних позовних вимог, суд, відмовляючи у їх задоволенні, виходить з наступного. Так, перевіряючи доводи [PERSON] про те, що квартиру [ADDRESS] , було придбано за його особисті кошти у розмірі 406 539 гривень, з яких: 314 000 гривень було отримано від продажу квартири [ADDRESS] , та 92 539 грн., які були надані його батьками з особистих заощаджень, суд прийшов до висновку, що ця обставина відповідачем достатніми належними і допустимими доказами не доведена. Згідно правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 16 грудня 2015 року при розгляді справи №6-2641цс15, статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Будь-яких доказів того, що перебуваючи у шлюбі з відповідачем за зустрічним позовом, сторони не могли придбати спірну квартиру за кошти сімейного бюджету, суду надано не було. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про те, що [PERSON] не надано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що спірну квартиру було придбано ним лише за його особисті кошти, тому суд не може погодитись із обґрунтованістю вимог щодо визнання за ним права особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS] . А отже, у задоволенні зустрічного позову слід відмовити. За приписами статті 141 ЦПК України, пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, підлягають стягненню з відповідача за первісним позовом [PERSON] судові витрати: на користь позивача [PERSON] у розмірі 1774 грн.16 коп., на користь держави- 32 грн.70 коп.. Так, фактично позивачем сплачено судовий збір в сумі 2000 грн., тоді як сплаті підлягала сума в розмірі 1% від ціни позову- Ѕ частини від вартості квартири, яка згідно з наявними в матеріалах справи доказами становила 406539 грн., тобто 2032 грн. 70 коп.. Пропорційно до задоволених позовних вимог, позивачу має бути відшкодовано 88,89% понесених судових витрат, що становить 1777грн. 80 коп. Водночас, недоплачений позивачем при зверненні до суду судовий збір має бути стягнуто на користь держави наступним чином: з відповідача пропорційно до задоволених позовних вимог - 29,06 грн. (88,89% від 32,70грн), а також частково за рахунок позивача - 3,64грн. (11,11% від 32,70грн.).Враховуючи, що суд при розподілі судових витрат може провести їх взаємозалік, недоплачена сума судового збору має бути стягнута в повному обсязі з відповідача на користь держави, в зв`язку з чим належна з відповідача до відшкодування на користь позивача сума судових витрат по сплаті судового збору має бути зменшена на суму 3,64грн. (1777,80грн.-3,64грн.=1774,16грн.) При цьому, понесені судові витрати по сплаті судового збору за зустрічним позовом, відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: partial