Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-12 00:00:00

\~ \~ \~ \~30 вересня 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в сумі 64454,55 доларів США та судові витрати по справі. В позовній заяві зазначав, що 19 вересня 2006 року між сторонами укладено кредитний договір, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 17647 доларів США до 18 вересня 2011 року на умовах сплати відсотків за користування кредитними коштами та погашення кредиту щомісячними платежами. За умовами договору, у випадку порушення зобовязань за кредитним договором відповідач сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Посилаючись на порушення відповідачем строків повернення кредитних коштів та інших платежів за договором позивач вказує, що за [PERSON] станом на 16 липня 2015 року рахується заборгованість в загальному розмірі 64454, 55 доларів США, з яких: заборгованість по кредиту 9619,55 доларів США, по процентам 13696, 30 доларів США, по комісії 1080 доларів США, та 40\~058, 70 доларів США пеня за порушення договору, у звязку з чим просить стягнути з відповідача на свою користь вказану заборгованість та понесені судові витрати. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та пояснив про вищевказане. Відповідач [PERSON] заперечував проти задоволення позовних вимог, пославшись на те, що вирішення даного спору між тими самими сторонами вже було предметом розгляду Індустріального районного суду м. Дніпропетровська, яким у задоволені позовних вимог Банка було відмовлено. Також вказував, що при зверненні до суду щодо стягнення заборгованості, Банк щоразу змінює суму основного боргу, що викликає сумнів у дійсному розмірі заборгованості. Вважає, що Банк вводить в оману суд щодо дійсної суми боргу та намагається незаконного заволодіти його ([PERSON]Є.) грошима. Зазначає, що із розрахунку заборгованості не є зрозумілим коли він порушив зобовязання щодо повернення чергової частини суми кредиту, з якої дати Банк рахував заборгованість по простроченому кредиту, в який період нараховувалась заборгованість по простроченим процентам, та коли виникла заборгованість по простроченій комісії. Вважає, що ці обставини не дають змоги встановити обґрунтованість нарахування Банком тих чи інших процентів по кредиту та комісії. Також проси про застосування строку позовної давності. пославшись на те, що зі зверненням банку до суду в 2012 році строк позовної давності не переривався, адже позов залишено без розгляду за заявою представника Банку. Вислухавши пояснення представника позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Так, судом було встановлено, що 19 вересня 2006 року між позивачем, що мав на той час статус закритого акціонерного товариства, та відповідачем був укладений в письмовій формі кредитний договір (далі Договір) № NKН3АЕ0000145А, в якому сторони узгодили всі його умови (а.с. 8). Відповідно до Договору акціонерне товариство «ПриватБанк» (далі Банк), надало позичальнику, тобто [PERSON], споживчий кредит в сумі 17647 доларів США, з яких: 12\~000 доларів США. на придбання автомобілю та 5647 доларів США на сплату страхових платежів у строки та порядку, визначені договором. За користування кредитними коштами відповідач зобовязався сплачувати відсотки в розмірі 0,88 % на місяць та комісію в розмірі 0,25 %. Згідно п. 1.1. Договору, період оплати визначений з 10 по 17 число кожного місяця, з остаточним терміном 18 вересня 2011 року. Щомісячний платіж складав 289,16 доларів США до складу якого входила оплата суми кредиту, відсотків та комісії. Розділом 4 Договору передбачена відповідальність сторін за порушення умов договору, в тому числі відповідальність позичальника за порушення строків по сплаті платежів за договором у виді пені в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожен день прострочення. Сплата пені здійснюється у гривні. У разі, якщо кредит видано в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати. Згідно розділу 5 Договору, останній діє до повного виконання сторонами своїх зобовязань за цим договором. Відповідно до виписки по особовому рахунку [PERSON] (а.с. 39) з листопада 2006 року відповідач допускав порушення умов договору щодо сплати повної суми щомісячного платежу на погашення основного тіло кредиту . Крім того, з даних вказаної виписки слідує, що в листопаді 2016 року, січні, травні, липні, вересні та жовтні 2007 року позичальник допускав порушення щодо терміну внесення чергових платежів як то визначено п. 1.1 Договору (з 10 по 17 число кожного місяця) та вносив їх у більш пізні дати, через що внесені ним платежі 29.02.2008 року також скеровано на сплату пені (а.с.35-41). Надалі, в 2008 році відповідач допускав аналогічні порушення. Зі змісту рішень Жовтневого районного суду Миколаївської області від 27 січня 2015 року та 02 лютого 2015 року (а.с. 20-24) та рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 25.12.2013 року, слідує про виникнення між сторонами спору з приводу боргових зобовязань [PERSON] за вищевказаним договором. В той же час, рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 02 лютого 2015 року, що ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 11.03.2015 року залишене без змін, [PERSON] було відмовлено у розірванні вищевказаного кредитного договору, а також скасуванні заходів забезпечення заборони на відчуження автотранспорту (а.с. 24-25). Зі змісту вказаного рішення слідує, що [PERSON], отримав кредит від позивача на придбання автомобілю у розмірі 12000 доларів США, про що також у своєму позові не заперечував позичальник. Окрім того, відповідно до п. 2.1.3 кредитного договору, за умови звернення позичальника до банку із клопотанням та надання банку договору про укладення чергового договору страхування, банк щорічно здійснював перерахування коштів для оплати чергових страхових платежів. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1049, ч. 1 ст. 1050 ЦК України позичальник зобовязаний повернути кредитодавцю кредит у строк та в порядку, що встановлені договором. В разі несвоєчасного повернення коштів він не звільняється від обовязку виконання зобовязання та повинен сплатити суму боргу та процентів, передбачених договором. З матеріалів справи вбачається, що Банк повністю виконав взяті на себе зобовязання, а позичальник навпаки, порушив умови Договору в частині вчасного повернення суми кредиту, процентів та комісії за користування ним, в звязку з чим станом на 16 липня 2015 року відповідач має заборгованість в загальному розмірі 64454, 55 доларів США, з яких: заборгованість по кредиту 9619,55 доларів США, по процентам 13696, 30 доларів США, по комісії 1080 доларів США, та 40\~058, 70 доларів США пеня за порушення умов договору (а.с. 4-6, 35-41). Щодо посилань відповідача на незрозумілість підстав до збільшення основної суми кредиту, тоді як ним вносились кредитні платежі, не є спроможними, адже як слідує з умов Договору кредиту, Банк вносить страхові платежі у відповідні періоди самостійно, що потягло накопичення суми тіло кредиту порівняно з тим, що вже був виданий відповідачу на придбання автомобілю. Крім того є неспроможними пояснення відповідача щодо відсутності суми заборгованості по тіло кредиту відповідно до виписки від 07.06.2016 року щодо погашеннях по кредиту зі період з 19.09.2006 року по 07.06.2016 року. Так, зі змісту графи 3-ї (залишок по тіло кредиту) вбачається про наявний борг в сумі 9619,55 грн. Пояснення позивача про наявне рішення зі спору між тими самими сторонами про той самий предмет з тих самих підстав, а саме: рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 25.12.2013 року (а.с. 61) про відмову у зверненні стягнення на предмет застави автомобіль [NUMBER], не припиняє дійсність основного зобовязання та не припиняє кредитних відносин між сторонами за основним договором кредиту, в забезпечення виконання якого було укладено договір застави. Щодо заяви відповідача про застосування строку позовної давності з посиланням на те, що позов Банка в 2012 році про звернення стягнення на предмет застави, залишено без розгляду за заявою Банку ухвалою Заводського районного суду м.Миколєва від 31.10.2012р., то аналогічний позов було подано Банком до Індустріального районного суду м.Дніпропетровська вже в листопаді 2012 року. За наслідком перегляду заочного рішення, 25.12.2013 року у задоволенні позовних вимог Банка про звернення стягнення на предмет застави було відмовлено (а.с. 57, 61-62). В серпні 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ КБ «Приват Банк» про розірвання кредитного договору, припинення договору застави та скасування заходів забезпечення. У задоволенні вказаного позову відмовлено. Рішення суду першої інстанції залишено в силі ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 11 березня 2015 року (а.с. 64). За наведеного слідує, що між сторонами тривалий існує спір з приводу боргових зобовязань за вищевказаним кредитним договором, у звязку з чим на вирішення суду були подані позовні вимоги в 2012 році (а.с. 57, 125), розгляд яких закінчено в 25.12.2013 року, в 27 січня та 02 лютого 2015 року (а.с. 10-23), розгляд яких закінчено в березні 2015 року (а.с. 64). Відповідно до ч. 2 та ст. 3 ст. 264 ЦК України - Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Тобто строк позовної давності за вимогами до [PERSON] за вищевказаним кредитним договором переривався. Враховуючи, що даний позов прийнято судом 30.09.2015 року, а також попередні звернення Банку до суду починаючи з 2012 року розглянуті 25.12.2013 року, враховуючи, що умовами кредитного Договору кінцевий строк його виконання визначено 18.09.2011 року, то підстав для застосування положень ч.4 ст. 267 ЦК України не вбачається як до основних вимог за кредитом так і зі сплати неустойки (ст. 266 ЦК). За вищенаведеного, відповідно до статей\~525,\~589,\~590,\~625,\~1048,\~1049,\~1054, глави\~51 ЦК України, [PERSON] повинен відповідати за неналежне виконання кредитного зобовязання. За такого, вимоги щодо стягнення суми заборгованості за кредитом, процентами та комісією підлягають задоволенню в повному обсязі. Окрім цих сум, Банком нарахована пеня в розмірі 40\~058, 70 доларів США. З вказаного розрахунку вбачається, що розмір нарахованої пені в багато разів перевищує розмір боргу по кредиту. Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. За правилами\~ст. 549 ЦК України\~неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати\~\~кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Тобто\~\~пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення. Конституційний Суд України у рішенні від 7 липня 2013 р. по справі щодо офіційного тлумачення положень Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» від 22 липня 1996 р. дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності.\~\~\~\~ Крім того, вимога про нарахування та сплати неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у п. 6 ст.\~3, ч. 3 ст.\~509\~та ч.ч. 1, 2 ст.\~627 ЦК України\~засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове значення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача а джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитора. За такого, а також критеріїв справедливості та добросовісності в межах дії свободи договору (ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», ст. 627 ЦК України) суд вважає за необхідне розмір пені, нарахованої Банком в сумі 40\~058, 70 доларів США, що значно перевищує розмір боргу по кредиту, зменшити до 9619 доларів США. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача також підлягають стягненню судові витрати, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 11 263 грн.

Outcome: partial