Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-21 00:00:00

31.10.2017 року [PERSON] в особі представника [PERSON] звернувся до Хортицького районного суду м. Запоріжжя із позовною заявою про повернення дітей до країни проживання. Позовні вимоги мотивовані тим, що [PERSON] з 18 лютого 2010 року знаходиться в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] Від цього шлюбу мають двох дітей: [PERSON], [INFO], і [PERSON], [INFO], які є громадянами Російської Федерації за місцем народження, народились у м. Пить-Яха Ханти-Мансійського автономного округу - Югри Тюменської області Російської Федерації, де проживали разом з батьком до серпня 2017 року. 01.08.2017 року відповідачка [PERSON] незаконно, всупереч побажанню позивача та дітей, вивезла останніх до України. При цьому, виїзд дітей за межі РФ на той час було обмежено. Просить визнати незаконним вивезення на територію України та утримування на території України дітей [PERSON], [PERSON]. Повернути дітей [PERSON], [PERSON] до їх постійного місця проживання до Російської Федерації разом з батьком [PERSON]. Ухвалою судді Хортицького районного суду м. Запоріжжя Бондаренко І.В. від 23.11.2017 року відкрито провадження по справі. 15.12.2017р. справа передана судді Кучерук І.Г. у зв'язку із звільненням судді Бондаренко І.В. у відставку. Відповідно до пп.9 п.1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (в редакції Закону №2147 від 03.10.2017р., який набрав чинності з 15.12.2017р.), справи у судах першої інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Ухвалою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 19.12.2017 року цивільна справа прийнята до провадження, ухвалено здійснювати розгляд справи в загальному порядку спочатку зі стадії підготовчого провадження. До суду 30.01.2018 року від представника позивача надійшла заява про зміну підстав позову шляхом їх доповнення. Згідно до доповнень вказано, що позивач є громадянином Російської Федерації. З 18.02.2010 року позивач знаходився в шлюбі з відповідачем. У позивача та відповідача в шлюбі народжені діти: [PERSON], [INFO] року, [PERSON], [INFO]. Діти народились в Російській Федерації і є громадянами цієї держави за правом народження, також це підтверджується закордонними паспортами дітей До 01.08.2017 р. діти мешкали разом з батьком та матір'ю в РФ за адресою: [ADDRESS]. Діти були зареєстровані і проживали все своє життя до викрадення за вказаною адресою відповідно до законодавства Російської Федерації. 27.05.2016 р. позивач разом з відповідачем та дітьми приїхав в Україну з метою завідування батьків відповідача. 11.07.2016 р. позивач виїхав до Російської Федерації, оскільки в нього закінчувалась відпустка і йому потрібно було повертатися на роботу. Відповідач разом з дітьми залишилась в Україні на літо та домовившись з позивачем про повернення до початку осені. Але вже після цього відповідач невдовзі повідомила позивача, що відповідач з дітьми залишаються в Україні. При цьому, відповідач заздалегідь не повідомляла позивача про свій намір залишитись з дітьми в Україні і не погоджувала з позивачем наступне постійне проживання дітей в Україні. Таким чином, відповідач, нехтуючи правовими та моральними нормами, фактично викрала дітей шляхом їх насильницького утримання в Україні. 10.03.2017 р. позивач, відновлюючи свої порушені права, а також права дітей, маючи відповідний дозвіл від консульської установи Російської Федерації, разом з дітьми виїхав до Російської Федерації. Після повернення дітей в Російську Федерацію вони проживали разом з батьком, були влаштовані у дитячий садок, а [PERSON] був зачислений до школи. Крім того, 13.06.2017 р. позивач звернувся до Пить-Яхського міського суду Ханти- Мансійського автономного округу - Югри з позовною заявою про визначення місця проживання дітей. Однак суд, на підставі ухвали від 19.06.2017 р. повернув Позивачу позовну заяву, оскільки на той час в суді України вже розглядалося аналогічне питання за позовною заявою відповідача. Не бажаючи витрачати зайві ресурси на правову допомогу в Російській Федерації, а також намагаючись піти на зустріч відповідачу і розглядати всі питання, пов'язані з дітьми в судах України, позивач не ініціював оскарження цієї ухвали суду, сконцентрувавши свою увагу на вихованні дітей. 01.08.2017 р. відповідач незаконно, всупереч побажанню позивача та дітей, на порушення заборони, встановленої законодавством Російської Федерації, вивезла їх до України. Незаконність вивезення дітей за межі РФ підтверджується, зокрема, тим, що УМВС Ханти-Мансійського автономного округу-Югри, за ініціативою позивача, ще 28.06.2017 р. письмово повідомив Прикордонну службу Федеральної служби безпеки РФ про те, що виїзд дітей за межі РФ обмежений без згоди батька. На момент викрадення дітей відповідач також мала громадянство Російської Федерації, а також постійне місце реєстрації та проживання в цій країні. До отримання громадянства Російської Федерації відповідач з 16.05.2012 р. мала в Російській Федерації дозвіл на проживання іноземного громадянина. На цей час діти мешкають з відповідачем за адресою: [ADDRESS]. При цьому, відповідач не надає можливості позивачу спілкуватися з дітьми. При вирішенні цієї справи слід врахувати ту обставину, що їх батьківщиною, де маються звичне комфортне культурне оточення та середовище, є Російська Федерація. Також слід враховувати ту обставину, що відповідач грубо порушив норми законодавства та моралі не тільки по відношенню до позивача та державних установ, викравши дітей, але й по відношенню до самих дітей, оскільки вона різко вирвала їх зі звичного та комфортного культурного середовища, де вони прожили все життя. Це загрожує для дітей тяжкими психологічними травмами, які обов'язково відобразяться в майбутньому. Позивач хоче особливо акцентувати увагу суду на тій обставині, що в цей час розвитку хлопчиків, коли формується їх особистість, дітям особливо необхідна участь батька у їх вихованні у звичному для них комфортному культурному осередку, у якому вони мешкали практично все своє життя. Для цього необхідно, щоб батько тривалий час проводив з дітьми і приділяв достатньо уваги їх вихованню, як це відбувалось раніше, до їх переміщення в Україну. При цьому, дуже важливо не розривати спільні стосунки братів між собою та забезпечити їх спільне спілкування з батьком. Слід також зазначити, що у разі залишення дітей в Україні позивачу буде значно тяжче зустрічатися з ними, оскільки він не є громадянином України, йому буде практично неможливо, виходячи з роду його діяльності, знайти в Україні роботу, яка б дозволяла утримувати дітей на належному рівні. Крім того, на проїзд від м. Пить-Ях до м. Запоріжжя Позивач буде витрачати величезні грошові кошти, які б міг витрачати на утримання дітей. При цьому, само по собі відстань між м. Пить-Ях і м. Запоріжжя у 3500 кілометрів є значною перепоною для особистого спілкування. В той же час, відповідачу зручніше для спілкування з дітьми переїжджати до Російської Федерації, оскільки вона є громадянкою цієї країни і може без будь-яких перешкод проживати й працевлаштовуватись. Просить суд визнати незаконним вивезення на територію України та утримування на території України дітей [PERSON], [INFO] р. н. та [PERSON], [INFO] р. н. Повернути дітей [PERSON], [INFO] р. н. та [PERSON], [INFO] р. н. до їх постійного місця проживання до Російської Федерації разом з батьком [PERSON], [INFO] р. н., за адресою: [ADDRESS]. Ухвалою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 06.03.2018 року замість третьої особи: Служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради, залучено районну адміністрацію Запорізької міської ради по Хортицькому району, як орган опіки та піклування. До суду 06.03.2018 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позов. У відзиві зазначено, що позовні вимоги [PERSON] не визнає повністю. Вказала обставини, які визнаються, а саме: 18.02.2010 року уклала шлюб з відповідачем по справі [PERSON], який було зареєстровано 18.02.2010 року у відділі РАЦС адміністрації міста Пить-Яха Ханти-Мансійського автономного округу-Югри Росії, актовий запис №41. Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 11.05.2017 року, яке набрало законної сили 25.05.2017 року, шлюб з позивачем розірвано. Від шлюбу мають двох малолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Діти народилися в Російській Федерації. 27.05.2016 року вона разом з дітьми та позивачем приїхали в Україну де з дітьми оселилася за адресою: [ADDRESS]. 11.07.2016 року позивач виїхав в Російську Федерацію. З 27.05.2016 року та по теперішній час вона разом з дітьми проживає за адресою: [ADDRESS]. Також вказала, що з 24 серпня 1991 року є громадянкою України. До грудня 2009 року проживала в Україні за зареєстрованим місцем проживання за адресою: [ADDRESS]. З грудня 2009 року до 27.05.2016 року разом з дітьми та позивачем періодично проживали в Російській Федерації в квартирі, яка належить на праві приватної власності його матері, за адресою: [ADDRESS] та в Україні за зареєстрованим місцем її проживання в квартирі за адресою: [ADDRESS], або за зареєстрованим місцем проживання позивача в квартирі, яка належить на праві приватної власності його матері, за адресою: [ADDRESS]. На час виникнення спірних правовідносин позивач мав(має) посвідку на проживання в Україні. 27.05.2016 року вона разом з дітьми та позивачем приїхали в Україну де проживали за адресою: [ADDRESS], де також проживали та проживають її батьки, та за адресою: [ADDRESS], де також проживала мати позивача. 11.07.2016 року позивач виїхав в Російську Федерацію. Після від'їзду позивача вона прийшла до твердого висновку, що шлюб необхідно розірвати й подальше його збереження вже неможливе і недоречне та суперечить інтересам, про що одразу повідомила позивачу. Також повідомила йому, що сини: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], залишаться проживати разом з нею в Україні за адресою: [ADDRESS]. Сини [PERSON], [PERSON] є громадянами України за народженням з моменту народження. Факт належності дітей до громадянства України підтверджується довідками про реєстрацію особи громадянином України за №№ 2039, 2040 від 05.10.2016 року УДМС України в Запорізькій області. З травня 2016 року діти почали постійно проживати разом з нею та її батьками за адресою: [ADDRESS]. З того часу, діючи в інтересах дітей та виконуючи свій батьківський обов'язок, для забезпечення права дітей на рівень життя, достатній для їх повного і гармонійного фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку, підготовки їх до самостійного життя в суспільстві та благополуччя та з метою щоб вони прижилися у своєму новому середовищі, створила всі умови для їх постійного проживання, виховання та розвитку дітей. В зв'язку з тим, що позивач проживав окремо від дітей, він у січні 2017 року звертався до районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району з заявою про встановлення порядку побачень з малолітніми синами. Розпорядженням голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району за №50р від 07.02.2017 року «про встановлення порядку побачень з малолітніми [PERSON], [INFO] та [PERSON] Резоєвичем, [INFO] р.н.» позивачу встановлені місце та дні побачення батька з дітьми, а саме під час перебування у м. Запоріжжі щосуботи з 16.00 до 19.00, щонеділі з 10.00 до 17.00. В розпорядженні голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району за №50р від 07.02.2017 року зазначено, що позивач зареєстровано за адресою: [ADDRESS]. Отримавши таке розпорядження, позивач, нібито з метою його виконання 19.03.2017 року забрав дітей та не повернув їх до постійного місця проживання за адресою: [ADDRESS]. 19.03.2017року з повідомлення позивача стало відомо, що він вивіз дітей з України в Російську Федерацію де вони будуть проживати за адресою: [ADDRESS]. Того ж дня вона звернулася до Хортицького ВП Дніпровського ВП ГУ Національної поліції в Запорізькій області з заявою про вчинення кримінального правопорушення, яка була розглянута відповідно до Закону України «Про звернення громадян». На початку квітня 2017 року звернулася до відділу по Хортицькому району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради з заявою про порушення позивачем встановленого розпорядженням голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району за №50р від 07.02.2017року порядку побачень з малолітніми дітьми. 06.04.2017року звернулась до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з позовом до [PERSON] про визначення місця проживання малолітніх дітей з матір'ю. На час подання відзиву судовий розгляд цивільної справи про визначення місця проживання малолітніх дітей з матір'ю триває. 16.04.2017 року, відповідно до вимог Гаазької конвенції, звернулася до Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області з заявами про незаконне переміщення (утримування) дітей та за допомогою у забезпеченні повернення дітей. Вважає, що позивач 19.03.2017 року викрав малолітніх дітей. На час викрадення позивачем малолітніх дітей, вони вже майже дев'ять місяців постійно проживали в Україні та вже прижилися у своєму новому середовищі. На початку червня 2017 року вона приїхала в м. Пить-Ях Ханти-Мансійський автономний округ - Юрга Тюменської області Російської Федерації де оселилася в орендованій квартирі. 09.06.2017 року звернулася до органу опіки та піклування адміністрації м. Пить-Ях з заявою про визначення порядку побачень з нашими малолітніми синами. Наприкінці липня 2017 року вона безперешкодно зі сторони позивача, приїхала з синами до м. Москва Російської Федерації звідки виїхала в Україну. При перетинанні російсько-українського кордону, при виїзді з Російської Федерації та в'їзді в Україну, вона пред'явила органам прикордонного контролю свідоцтва про народження дітей та, на підтвердження належності дітей до громадянства України, довідки про реєстрацію особи громадянином України за №№ 2039, 2040 від 05.10.2016 року УДМС України в Запорізькій області. Тобто малолітні діти виїжджали з Російської Федерації та в'їжджали в Україну, як Громадяни України. На той час їй не було відомо про те, що позивач заявив про свою незгоду на виїзд з Російської Федерації неповнолітніх громадян Російської Федерації, а саме малолітніх синів. В кінці липня 2017 року діти повернулися в Україну де до теперішнього часу постійно проживають разом з нею та її батьками за адресою: [ADDRESS], де для них створені задовільні умови для проживання. Просить у позові відмовити. 05.04.2018 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив. У відповіді, окрім іншого, зазначено, що відповідач добровільно отримала громадянство Російської Федерації, була постійно зареєстрована та проживала в РФ за адресою: [ADDRESS]. З моменту укладення шлюбу і до 27.05.2016 р. Позивач, відповідач та їх малолітні діти постійно мешкали в РФ за вказаною адресою, відвідуючи батьків відповідача лише на нетривалі періоди часу у 2011 p., 2012 p., 2013 p. та 2016 p., тобто не більше 6 (шести) місяців загалом за 6 (шість) років спільного проживання. В період з 27.05.2016 р. і до 11.07.2016 р. включно діти жили разом з батьком і матір'ю, сприймаючи їх та себе як одну сім'ю і не розуміли, що вони фактично вже повинні робити психологічний вибір щодо свого місця проживання та того з батьків, з ким вони мають залишитися на постійне проживання. Приїзд позивача і відповідача разом з дітьми до України не мав на меті залишення дітей на проживання в Україні, оскільки на це позивач не надавав своєї згоди. Єдиною метою приїзду було надання можливості батькам позивача поспілкуватися з онуками. Відповідач визнає, що вона самостійно, обманним шляхом, без попереднього погодження з позивачем і без отримання у нього відповідної згоди, прийняла рішення про те, що вона залишиться в Україні разом з дітьми і вони не будуть повертатися до Російської Федерації. При цьому, відповідачем це було зроблено незважаючи на те, що діти з моменту народження є громадянами Російської Федерації і все своє життя прожили в культурному середовищі РФ. Відповідач повідомила позивача про те, що вона залишається разом з дітьми в Україні вже після того, як позивач вже повернувся до РФ і раптово побачив, що відповідач забрала з квартири всі дитячі речі. Позивач ніколи не надав жодної згоди на будь- яку зміну країни проживання дітей, а завжди чітко, конкретно та однозначно заявляв відповідачу, що не погоджується зі зміною дітьми країни проживання і буде повертати дітей до Російської Федерації. Ухвалою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 27.07.2018 року, у зв'язку з тим, що надійшла заява про відвід головуючого по справі, провадження у справі було зупинене до розгляду заяви про відвід. Ухвалою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 01.08.2018 року провадження по справі було відновлено. Ухвалою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 28.09.2018 року, судом прийнято відмову [PERSON] від позовних вимог в частині повернення дітей разом з батьком, та їх проживання разом з батьком за адресою: Російська Федерація, [ADDRESS]. Провадження по справі у цій частині, закрито. Залишено до розгляду позовні вимоги: Визнати незаконним вивезення на територію України та утримування на території України дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Повернути дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] до Російської Федерації. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, просив позов задовольнити. Також пояснив, що з відповідачкою перебував у зареєстрованому шлюбі з лютого 2010 року. Після реєстрації шлюбу проживали у РФ у однокімнатній квартирі його матері, від працював оператором видобутку нафти і газу, заробітна плата дозволяла забезпечувати родину, відповідачка не працювала, знаходилась дома з дітьми. У нього з 2006 року є безстрокова посвідка на проживання в Україні. До України приїздили в 2010 році на півтора місяці, відповідачка приїжджала в 2013 році на 1 - 2 тижні, також у 2014 - 2015 роках приїжджали сім'єю на півтора місяці, провідати бабусь. Проживали переважно у її рідних. В кінці травня, 27.05.2016 року приїхали до України, в м. Запоріжжя, була відпустка на роботі, та він не заперечував проти в'їзду до України, але був проти постійного проживання, хотів щоб повернулися до РФ. Приблизно 11.07.2016 року, так як відпустка закінчилась, він поїхав до РФ, та була домовленість, що відповідачка разом з дітьми повернеться до Росії. Коли повернувся до РФ то виявив, що відсутні її речі та речі дітей, а також позов про стягнення аліментів. Із розмови по скайпу 26 чи 27 липня довідався, що відповідачка не збирається повертатися. Він звертався до органів опіки РФ та прокуратури з приводу дітей та поведінки відповідачки. Перед новим роком, у грудні 2016 року, приїхав до України. З розірванням шлюбу з відповідачкою згоден не був. 07.02.2017 року органом опіки Хортицького району м. Запоріжжя, за його заявою, був встановлений порядок виховання(побачення) дітей, а саме у суботу і неділю. Він мав побачення з дітьми разі п'ять, шість. Останнього разу у березні 2017 року з побачення виїхав з дітьми до Росії без згоди відповідачки. Вивіз дітей реалізуючи необхідність самозахисту, офіційним порядком. У Росії діти ходили до садка, їх доглядав він та його мати. Через три місяці приїхала відповідачка, казала, що дітей забирати не збирається, влаштувалась на роботу, зняла собі кімнату. Позивач звертався до прикордонної служби із заявою про заборону вивозу дітей. В кінці липня 2017 року відповідачка вивезла дітей без його згоди до України. Також вказав, що вважає, що діти незаконно перебувають на території України з липня 2016 року, до суду звернувся 31.10.2017 року. В судовому засіданні відповідач [PERSON] заперечувала проти задоволення позову, з мотивів викладених у відзиві. Суду пояснила, що в 2009 році вона приїхала до Росії, та з 2010 року зареєструвала шлюб з позивачем. У Росії проживали у умовах які негативно впливали на здоров'я дітей, вони хворіли. Часто приїздили до України, проживали у її рідних. В 2016 році, 26 травня, повернулись з дітьми до України, позивач проти цього не заперечував. Згодом повідомила позивача, що не збирається повертатися до Росії. Діти набули громадянства України, і отримали відповідну довідку. Дітей було оформлено на курси у них є друзі, вони адаптувались у школі та садку, хочуть проживати з матір'ю та бабусею на території України. В грудні 2016 року позивач приїхав та хотів забрати дітей, і звернувся до органів опіки про побачення з дітьми, які були встановлені у суботу та неділю. Коли позивач останній раз, 19 березня 2017 року, мав побачення з дітьми, забрав їх, і через певний проміжок часу передзвонив і сказав, що вони вже у Росії. Вона свого дозволу на вивіз дітей до Росії не надавала. У липні 2017 року поїхала до РФ, до квартири, дітей її не пустили, вимушена була винаймати кімнату. У дитячому садку дітей не давали за заявою позивача. 30.07.2017 року вона повернула дітей до місця їх постійного проживання в Україні. У судових засіданнях представники третьої особи поясняли, що позивач звертався з визначенням порядку побачення з дітьми та рішенням, йому було встановлені субота та неділя. Також на комісії позивач повідомляв, що не має наміру вивезення дітей. 02.03.2017 року позивач звертався з при воду перешкод у спілкуванні з дітьми. 23.03.2017 року відповідачка зверталась з приводу вивезення дітей позивачем. Також вказали, що батьком і матір'ю для дітей створені умови для проживання як в РФ так і на Україні. Діти навчаються у навчальних закладах, спостерігаються у лікарів. З бесіди проведеної з дітьми встановлено, що вони бажають проживати з матір'ю. Проти задоволення позову заперечує. У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що позивач з відповідачкою познайомились у м. Запоріжжя в 2009 році, зустрічались більше пів року, потім домовились тимчасово поїхати з України до Росії на заробітки на два, три роки. Позивач проживав у своєї матері у м. Запоріжжя. У Росії вони проживали у однокімнатній квартирі яка належала матері позивача. У Росії діти хворіли, приїхали з хронічними проблемами. Відповідачка не працювала так як діти часто хворіли, сім'ю забезпечував позивач, та відповідачка отримувала допомогу на дітей в Росії. Вони приїжджали влітку на півтора місяці. В кінці травня 2016 року разом з дітьми приїхали в м. Запоріжжя, проти чого позивач не заперечував, проживали в них. В кінці липня позивач поїхав до Росії, а відповідачка залишилась. До від'їзду позивача у них з відповідачкою виникли непорозуміння. Дитина [PERSON] у три роки у 2016 році пішов до дитячого садка, він там адаптувався, має там товаришів, друзів, ходив у центр розвитку. Розмови у сім'ї ведуться на російській мові, у садку і школі викладання іде на українській мові, яку діти розуміють. [PERSON] поступив до ліцею на підготовчі курси, з жовтня 2016 року відвідує секцію карате, ходив у плавальний басейн, має друзів. Діти знають, що України їх батьківщина, хочуть тут проживати, і не хочуть повертатися до Росії. З 2016 року здоров'я дітей значно покращилось. Органи опіки дозволили позивачу бачитися з дітьми два рази на тиждень. 19.03.2017 року позивач прийшов, йому надали можливість спілкуватися з дітьми, та він повинен був їх привести в 17-00 годин, але не повернув. Згоди на вивіз дітей позивач не питав, а відповідачка заперечували проти цього. Через два з половиною місяці відповідачка поїхала до Росії побачитися з дітьми, влаштувалась там на роботу, а потім на початку серпня 2017 року повернула їх до України. Діти пішли у ті ж навчальні, дошкільні заклади. Про період знаходження у Росії з ними намагаються як найменше говорити, щоб не травмувати. Про батька, та другу бабусю, вони самостійно не згадують, тільки коли ті телефонують. Вислухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд встановив факти та відповідні правовідносини. Відповідно до ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У п.26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п.23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Згідно із ч.5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Так, судом встановлено, що [PERSON] і [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 18 лютого 2010 року по 23 травня 2017 року. У вказаному шлюбі [INFO] року народився [PERSON] (т.1 а.с.12), а [INFO] року - [PERSON] (т.1 а.с.11). Місце народження обох дітей - м. Пить-Ях, Ханти-Мансійського автономного округу - Югра, Тюменської області Російської Федерації. 02 квітня 2015 року малолітнім [PERSON] і [PERSON] було видано паспорти громадян Російської Федерації (т.1 а.с.71, 72). 05 жовтня 2016 року [PERSON] і [PERSON] зареєстровані громадянами України (т.2 а.с.15, 16). Згідно з ч.1 ст. 7 Закону України «Про громадянство України», особа, батьки або один з батьків якої на момент її народження були громадянами України, є громадянином України. Таким чином, малолітні [PERSON] і [PERSON] є громадянами України. Подружжя разом з дітьми до початку 2017 року проживало, як на території Російської Федерації (Ханти-Мансійський автономний округ - Югра, м. Пить-Ях, 5 мкрн., буд.№17, кв.№3) (т.1 а.с.73, 74, 75, 76, 77), так і на території України ([ADDRESS]) (т.2 а.с.17, 18, 19, 20, 21, 22-23, 24, 34). На території обох країн для дітей були створені належні умови проживання, діти відвідували дошкільні навчальні заклади, користувались медичними послугами, тощо. Про створення належних умов проживання дітей на території України свідчить висновок районної адміністрації по Хортицькому району Запорізької міської ради(т.2 а.с.180). Коли між батьками виникли суперечки щодо участі батька у вихованні дітей, розпорядженням голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району від 07 лютого 2017 року №50р (т.2 а.с.25) за заявою батька (т.2 а.с.58, 59) були встановлені побачення [PERSON] із малолітніми [PERSON] та [PERSON] - за бажанням дітей спілкуватись з ним, під час перебування батька у м. Запоріжжя, щосуботи з 16:00 до 19:00 години, щонеділі з 10:00 до 17:00 години. Інші дні та час вирішувати за згодою між батьками. 19 березня 2017 року [PERSON], не отримавши дозвіл матері [PERSON], використовуючи свідоцтва на в'їзд (повернення) до Російської Федерації (т.1 а.с.100, 102), самовільно вивіз обох дітей, як громадян Російської Федерації (т.1 а.с.101, 103), до м. Пить-Ях (т.1 а.с.80-86), що також підтверджується довідкою Державної прикордонної служби України(т.2 а.с.118). Відповідно до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну. Згідно п.3 ч.3 ст. 313 ЦК України (в ред., що діяла на той час) фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. В ході розгляду справи було встановлено, що мати [PERSON] на надавала батьку [PERSON] дозвіл на перетин кордону малолітнім [PERSON] та [PERSON] Щодо порушення встановленого порядку побачень з дітьми, та про самочинне вивезення дітей в іншу країну, [PERSON] повідомляла Службу (управління) у справах дітей Запорізької міської ради (т.2 а.с.26), а також ініціювала звернення до Міністерства юстиції України із заявами щодо повернення дітей (т.2 а.с.27, 28). 03.06.2017 року [PERSON], як громадянка України, перетнула кордон з РФ, що підтверджується довідкою Державної прикордонної служби України(т.2 а.с.118). [PERSON] також звернулась у м. Пить-Ях РФ до органу опіки та піклування щодо визначення порядку її спілкування з дітьми (т.2 а.с.29), однак такого порядку затверджено не було. 28 червня 2017 року УМВС Росії по Ханти-Мансійському автономному округу - Югра, за заявою [PERSON], прийнято рішення про тимчасове обмеження права на виїзд за межі території РФ неповнолітніх громадян РФ [PERSON] та [PERSON] (т.1 а.с.13), яке було прийнято до виконання (т.1 а.с.14). Фотокопію рішення про це обмеження [PERSON] направляв [PERSON] через електроні засоби(т.1 а.с.115-116), проте встановити дату отримання, і обізнаність з приводу листа, згідно наданого доказу, не виявилось можливим. Надалі, як зазначають сторони, наприкінці липня - початку серпня 2017 року [PERSON] без дозволу батька забрала малолітніх [PERSON] і [PERSON] з м. Пить-Ях, та як громадян України, вивезла їх з Російської Федерації (т.2 а.с.57). Перетин кордону [PERSON], 03.08.2017 року, підтверджується довідкою Державної прикордонної служби України(т.2 а.с.118). При цьому, законодавство Російської Федерації, в тому числі і Федеральний Закон «Про порядок виїзду з Російської Федерації і в'їзду в Російську Федерацію» №114-ФЗ від 18.07.1996 року не передбачає можливості обмеження неповнолітніх громадян іншої держави у виїзді за межі РФ. Крім того, у статті 55 Конституції України закріплено, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до ст. 16 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, батьки якої проживають у різних державах, має право на регулярні особисті стосунки і прямі контакти з обома батьками. Дитина та її батьки для розв'язання возз'єднання сім'ї мають право на вільний в'їзд в Україну та виїзд з України у порядку, встановленому законом. За фактом вивезення дітей з території Російської Федерації, [PERSON] звертався до правоохоронних органів РФ (т.1 а.с.105-109, 110, 111), проте у порушенні кримінальної справи було відмовлено за відсутності складу злочину (т.1 а.с.112-113, 114). На цей час малолітні [PERSON] і [PERSON] проживають разом з матір'ю за адресою: [ADDRESS] (т.2 а.с.30). [PERSON] відвідує з вересня 2016 року ДНЗ №269 (т.2 а.с.31, 35, 182), а [PERSON] після відвідування дитячого садка, з 2017 року, навчається в Запорізькому багатопрофільному ліцею №99 (т.2 а.с.32, 33, 36, 183). Згідно із ч. 1 статті 3 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року (даліКонвенція), яка набула чинності для України з 01 вересня 2006 року, а у відносинах між Україною та Російською Федерацією - з 01 червня 2012 року, переміщення або утримання дитини розглядаються як незаконні, якщо: при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримання; та у момент переміщення або утримання ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримання. За змістом частини 2 статті 3 Конвенції права піклування, про які йде мова в частині першій цієї норми, можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави. Підстави виникнення правового зв'язку між дитиною і заявником повинні визначатися відповідно до законодавства держави, в якій дитина постійно проживала. Право піклування в контексті Конвенції охоплює не лише визначення батьками місця проживання дитини, а й вирішення питань про тимчасовий чи постійний виїзд дитини за межі держави, в якій вона проживає. Крім того, важливим є те, щоб права піклування до переміщення дитини реально здійснювались особою, яка звернулась із заявою про повернення дитини на підставі Конвенції. За змістом статей150, 155 СК України, здійснюючи свої права та виконуючи обов'язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, батьківські права не можуть здійснюватись усупереч інтересам дитини. Відповідно до Принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року малолітня дитина не повинна, крім випадків, коли мають місце виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Згідно із преамбулою Конвенції держави, що її підписали, твердо переконані в тому, що перш за все саме інтереси дітей є найважливішим у справі турботи про них, а їх повернення повинно здійснюватись неодмінно з метою надання дітям захисту в міжнародному масштабі від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримування. Статті 3, 12, 13, 20 Конвенції містять вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити в поверненні дитини до місця постійного проживання. Зокрема, якщо у ході розгляду справи суд виявить, що: заявник фактично не здійснював права піклування на момент переміщення або утримування (п. а ч. 1 ст. 13); заявник дав згоду на переміщення або утримання, або згодом дав мовчазну згоду на переміщення або утримання (п. а ч. 1 ст. 13); існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку (п. в ч. 1 ст. 13); дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку (ч. 2 ст. 13); повернення не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод (ст. 20); з моменту переміщення пройшло більше року і дитина прижилася у новому середовищі (ч.2 ст. 12); чи є країна, з якої дитину вивезено, країною її постійного проживання за законами цієї країни (ст. 3). Під згодою на переміщення необхідно розуміти погодження піклувальника (письмове або усне, за наявності доказів) на переїзд дитини до іншої країни на постійне або тимчасове проживання. Про мовчазну згоду можуть свідчити відсутність заперечення піклувальника проти переміщення або утримання дитини в іншій країні протягом усього часу до звернення із заявою про повернення дитини. За наявності згоди піклувальника на переміщення дитини, утримання може бути незаконним лише за умови порушення строків повернення дитини, або, при знаходженні дитини в іншій країні без визначених строків, за наявності вимоги піклувальника про повернення дитини, зробленої до звернення із заявою про повернення, та з часу відмови особи, яка утримує дитину, повернути дитину в країну постійного проживання без поважних причин. Отже, розглядаючи заяви про повернення дитини до країни постійного проживання, суди, відповідно до положень статті 3, частини 1 статті 12 Конвенції насамперед повинні встановити, чи було переміщення або утримання дитини неправомірним до часу звернення піклувальника із заявою. Відповідно до частини 1 статті 13 Конвенція покладає обов'язок доведення обставин, які можуть бути винятковими підставами для неповернення дитини, саме на особу, яка вчинила вивезення дитини та/або її утримує. У цьому разі зазначене формулювання відображає загальне правове правило, що той, хто стверджує про наявність певного факту, повинен його довести. При вирішенні судами справ щодо повернення дитини до країни постійного проживання батьки не позбавлені права вирішувати спір шляхом визначення місця проживання дитини. Разом із тим стаття 21 Конвенції також передбачає можливість подання заяви про доступ до дитини, що має на меті визначення порядку спілкування заявника з дитиною. Згідно із частинами 1, 2 статті 12 Конвенції передбачено, якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримання, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини. Судовий і адміністративний орган навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після спливу річного терміну, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі. Про наявність того, що дитина прижилась у своєму новому середовищі, можуть свідчити наступні факти: що відвідує дошкільний навчальний заклад - садок, відвідує різноманітні гуртки, за дитиною здійснюється медичний догляд, у дитини є свої друзі, захоплення, дитина має сталі сімейні зв'язки, зміна мови спілкування та інші факти, які свідчать, що дитина вважає своє місце проживання постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини, тощо. Зазначені факти необхідно оцінювати в сукупності з дотриманням інтересів дитини як на цей час, так і в майбутньому, балансу інтересів та прав батьків, думки дитини, якщо вона досягла такого віку й рівня зрілості, тощо. Разом з тим, за умови початку процедури повернення дитини після річного терміну, наявності даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі, виходячи з інтересів дитини, суд може відмовити в задоволенні заяви, навівши при цьому доводи про наявність підстав і доказів для такого висновку. За положеннями пункту «а» статті 5 Конвенції «права піклування» включають в себе права, які відносяться до турботи будь-якої особи щодо дитини, і, зокрема, право визначати місце проживання дитини, а тому метою встановлення таких фактів є не визначення місця проживання дитини з певним батьком чи матір'ю, а з огляду на інтереси дитини, її комфортне проживання та сталі зв'язки в конкретному середовищі й країні. Відтак, фактами, які свідчать про те, що дитина прижилась у своєму новому середовищі, є факти про її відвідування дитячого садка, гуртків, лікування в певних лікарів, психологічний і психічний стан, сімейні та дружні зв'язки, спілкування зі своїми однолітками тощо, які також установлюються судами при визначенні місця проживання дитини. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18 червня 2014 року №6-58цс14. З матеріалів справи вбачається, що з травня 2016 року країною проживання малолітніх [PERSON] і [PERSON] була Україна. Крім того, адміністративним органом (головою районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району) було вирішено спір між батьками щодо участі батька у вихованні дитини. Порушуючи вказане рішення, а також положення діючого законодавства України і норми міжнародного права, [PERSON] розлучив дітей з матір'ю, та самовільно вивіз до іншої країни. Таким чином, 19 березня 2017 року, на час виїзду [PERSON] з дітьми [PERSON] і [PERSON] до Російської Федерації, позивач не мав прав одноосібного визначення місця проживання дітей, тому відсутні підстави стверджувати, що мало місце порушення прав позивача як піклувальника відносно дітей. Європейський суд з прав людини у справі від 02.04.2009 року №С-523/07 при застосуванні Регламенту Ради ЄС 2201/2003 надав орієнтири для ідентифікації міста постійного проживання, визначивши його як місце інтеграції дитини в соціальне та родинне середовище. ЄС вказав на необхідність приймати до уваги тривалість, регулярність та причини перебування дитини на території держави - члена Європейського Союзу та переміщення на територію цієї держави, національність дитини, знання мови, а також родинні та соціальні відносини, які пов'язують дитину з цією державою, а не лише її фізичну присутність (пункти 37-39 рішення, п. 2 резолютивної частині рішення). Малолітні [PERSON] і [PERSON] проживають разом з матір'ю за адресою: [ADDRESS] (т.2 а.с.30). [PERSON] відвідує Дошкільний навчальний заклад №269 (т.2 а.с.31). Згідно характеристики завідувача та психолога (т.2 а.с.35, 182) [PERSON] добре адаптувався в соціумі. Завжди охайний, доглянутий. Не відчуває труднощів сприйняття української мови та культурних традицій українського народу. Хлопчик з легкістю розповідає українські вірші та співає пісні, може спілкуватись українською мовою. [PERSON] навчається в Запорізькому багатопрофільному ліцею №99 (т.2 а.с.32). Згідно характеристик (т.2 33, 36, 183) [PERSON] весела доброзичлива дитина, легко іде на контакт з дорослими, підтримує дружні стосунки з однокласниками, має позитивне відношення до навчання та дружелюбні відносини з класним керівником, вчителями. За результатами діагностики, дитина має достатній рівень адаптації до школи. Згідно психологічного дослідження психоемоційного стану неповнолітніх [PERSON] і [PERSON], проведеного КЗ «Запорізький обласний центр соціально-психологічної допомоги» ЗОР (т.2 а.с.72-76, 211-212), діти адаптувались за місцем проживання: Україна, м. Запоріжжя, - мають друзів, улюблені місця відпочинку, психічний розвиток відповідає віковим нормам, поведінка суспільно прийнятим нормам. Сприймають місце теперішнього проживання своїм домом, виявляють в майбутньому проживати в Україні у складі сім'ї - мати, брат, бабуся, дідусь. Також психолог звернув увагу на відсутність батька в малюнках, розповідях та піскових картинах дітей, що може свідчити про напружені емоційні стосунки з батьком. Діти не відчувають труднощів сприйняття української мови та культурних традицій українського народу. Зовнішній вигляд та рівень психічного розвитку дітей свідчить про дбайливе ставлення матері до процесу догляду та виховання дітей. Психологічне ставлення дітей до відносин з матір'ю характеризується сприйняттям її як джерела безпеки і надійного захисту. Персона матері викликає у дітей позитивні, емоційно теплі почуття. Також психолог припустив, що переїзд дітей до Російської Федерації та розлука з матір'ю поставить під загрозу психологічне благополуччя дітей та призведуть до небажаних психічних проявів, що негативно впливатимуть на психічний розвиток дітей. Крім того, згідно з консультативними висновками спеціаліста Медичного центру «ДИА сервіс» (т.2 а.с.70, 71) знаходження у більш теплому кліматі позитивно позначається на стані здоров'я неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір'ю. Якщо у ході розгляду справи суд виявить, зокрема, що існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку (п. в ч. 1 ст. 13), з моменту переміщення пройшло більше року і дитина прижилася у новому середовищі (ч. 2 ст. 12), то суд має право відмовити в поверненні дитини. Також в правовій позиції Верховного суду України, яка висловлена в постанові від 25 грудня 2013 року по справі № 6-117цс13, зазначено, що вирішуючи питання щодо повернення дитини до місця її постійного проживання з підстав, передбачених Конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року (далі - Конвенція), суд, ураховуючи найвищі інтереси дитини, повинен дослідити, чи є переміщення або утримання дитини незаконним, і забезпечити негайне повернення дитини (статті 3 та 12 Конвенції). При цьому суд повинен переконатись у наявності (відсутності) виключень, передбачених статтями 13 та 20 Конвенції, зокрема, чи здійснювалося піклування про дитину в місці постійного проживання до моменту переміщення, чи існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної загрози або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку, а також чи таке повернення допускається з урахуванням основних принципів запитуваної держави. Як вбачається з матеріалів справи, у 2017 році діти перебували на території Російської Федерації трохи більше чотирьох місяців. Весь інший час, з травня 2016 року по березень 2017 року, та з серпня 2017 року, вони знаходились на території України. Таким чином, матеріалами справи підтверджується, що [PERSON] і [PERSON] прижились у своєму поточному середовищі, перебувають у психологічно благополучному психоемоційному стані та переживають емоційний комфорт і почуття захищеності, відчувають до матері емоційну прихильність, у відносинах з нею відчуває захищеність та емоційну близькість. Крім того, відносини з матір'ю важливі для дітей та останні переживають їх як психологічно благополучні. Діти має тісні зв'язки, мають достатньо високий рівень соціалізації та комунікативної активності у колективі навчальних закладів, а ізоляція дитини від рідної сім'ї, особливо від матері, у зв'язку із можливим поверненням до РФ, може нанести психологічну шкоду. Отже, існує серйозний ризик того, що повернення поставить дітей під загрозу заподіяння психічної шкоди або іншим шляхом створить для дітей нетерпиму обстановку (п.«в» ч.1 ст. 13 Конвенції), що також є підставою для відмови у повернені дитини до РФ. Судом також враховується те, що з квітня 2017 року відкрито провадження по справі з приводу спору між сторонами про визначення місця проживання дітей(т.2 а.с.193, 194), та існування висновку районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району, про визначення місця проживання дітей(т.2 а.с.213-217). Судом оглянуті надані стороною позивача диски із записами з яких видно, що відповідачка вирішувати питання про розірвання шлюбу на території позивача - в Росії, не бажає. Також не згодна с позицією позивача про поділ дітей, і не збирається повертатися до РФ. Також з перемовин між сторонами видно, що вони будить відстоювати свої позиції з приводу місця проживання дітей у суді. Також записи свідчать, що відповідачка перебуваючи у липні у РФ на той час, поки що, не збиралась забирати дітей. Фактично, інформація на дисках, свідчить про наявність спору між сторонами з приводу визначення місця проживання дітей, спілкування з ними, та намагання знайдення можливостей вирішення даного питання. Крім того, додатково враховано, що рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 30 березня 2018 року у справі ЄУН №337/21/17 Провадження №2/337/20/2018 (т.2 а.с.66, 101-103) стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% розміру прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 05.01.2017 року і до повноліття дітей. Ухвалою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 04.10.2018 року зобов'язано орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської Ради по Хортицькому району надати висновок у справі, в якому відобразити думку малолітніх дітей щодо питань: чи подобається дітям проживати в Україні в м. Запоріжжі чи комфортно вони почувають себе в їх середовищі; чи бажають діти надалі проживати в Україні та перебувати в їх середовищі; чи бажають діти повернутися на постійне місце проживання до Російської Федерації. На виконання ухвали суду, надійшов висновок районної адміністрації по Хортицькому району Запорізької міської Ради від 10.10.2018 року, № 2210\\01-22\\01. Відповідно до висновку, малолітні [PERSON] та [PERSON] повідомили, що їм подобається проживати в м. Запоріжжя, в Україні, тому що тут тепло, багато парків, водойм, вони мають багато друзів, їхній дім знаходиться в Україні у м. Запоріжжя, в подальшому бажають проживати разом з матір'ю, бабою і дідом, і не хочуть ще когось взяти до себе жити. Вони не бажають проживати у Росії навіть за умови переїзду туди повної сім'ї( матір, баба, дід). Поїхати в гості до РФ не бажають, та спілкуватися з батьком краще за допомогою програми скайп. Суд відхиляє, у якості доказу, надані позивачем письмові пояснення свідків [PERSON], та [PERSON](т.2 а.с.60-63), так як вони не опитувалися безпосередньо у судовому засіданні в якості свідків, вказані заяви були отримані не на виконання доручення суду, що викликає сумніви щодо їх допустимості. Надані позивачем докази, такі як реєстрація права власності, рішення, постанови, ухвали різних судів з приводу квартири проживання дітей(т.1 а.с.122-144), суд вважає не належними доказами по даній справі, та такими, що відносяться до питання про визначення місця проживання дітей, яке вирішується в іншому порядку. Відповідно до положень ст. 1-3 Конвенції ООН «Про права дитини» в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи. На підставі викладеного, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи перш за все саме інтереси дітей, які є найважливішими у справі, турботи про них, та які є пріоритетним міркуванням, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про забезпечення повернення неповнолітніх дітей до Російської Федерації не підлягають задоволенню у повному обсязі. Суд постановляє рішення в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Outcome: dismissed