Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-30 00:00:00

29 травня 2015 року позивачі звернулися до суду з вказаним позовом, який обґрунтували тим, що квартира [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності по 1/3 позивачам та третій особі, на підставі свідоцтво про право власності на житло яке зареєстровано в реєстрі права власності на нерухоме майно від 25 січня 2012 року. На весні 2013 року відповідач яка є дружиною третьої особи, без згоди позивачів заселилися в вищезазначену квартиру, де й проживає до теперішнього часу. На протязі усього часу проживання відповідача у вищевказаній квартирі, між мешканцями постійно виникають сварки з приводу самовільного заселення відповідача у квартиру. Відповідачка поводить себе як повноправна господарка квартири. Виносить речі позивачів за межі квартири, не надає вільно користуватися кухнею або іншими приміщеннями. Зловживає спиртними напоями, в наслідок чого приходить у квартиру в нетверезому стані, висловлюється нецензурною лайкою, влаштовує сварки, іноді бійки, принижує честь та гідність інших мешканців, у звязку з чим на протязі останніх років, позивачі змушені були неодноразово викликати співробітників міліції, що стало причиною звернення до суду з вказаним позовом, в якому вони просять суд усунути перешкоди у користуванні власністю, шляхом виселення [PERSON], [INFO] з квартири [ADDRESS], без надання іншого житлового приміщення (а.с.2-4). Представник позивача ([PERSON]А.) та позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримали у повному обсязі, з підстав викладених у позовній заяві. Відповідач у судовому засіданні заперечувала проти позову, просила суд відмовити у позові. Третя особа у судовому засіданні також заперечував проти позову, просив суд відмовити у позові. Вислухавши сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що відповідно до свідоцтво про право власності на житло від 03 листопада 2011 року виданого Департаментом житлово-комунального господарства та капітального будівництво Дніпропетровської міської ради, вбачається, що квартира [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON], [PERSON], [PERSON], загальною площею яка становить 60,6 кв.м., свідоцтво видано згідно розпорядження від 03 листопада 2011 року №7/76-11, яке зареєстровано в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно від 25 січня 2012 року (а.с.5). Згідно витягу про державну реєстрацію прав Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради від 25 січня 2012 року №32968811, вбачається, що право власності на квартиру [ADDRESS] належить [PERSON], [PERSON] та [PERSON] по 1/3 частині кожному (а.с.6). Згідно довідки Комунальне підприємство «Житлове господарство Самарського району» Дніпропетровської міської ради № 1353 від 21 травня 2015 року, в квартирі [ADDRESS]: [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с. 7). Згідно акту від 20 травня 2015 року складеного [PERSON] та [PERSON], встановлено, що відповідач [PERSON] дійсно проживає за адресою: [INFO] з березня 2012 року й по теперішній час, яка переїхала до свого чоловіка [PERSON], та перевезла особисті речі, також зазначають, що відповідачка переїхала проживати та проживає у даній квартирі без згоди співвласників, окрім цього, зазначили що у квартирі постійно відбуваються сварки між мешканцями з приводу самовільного заселення відповідачки та викликаються співробітники міліції (а.с.8). Згідно ст.. 58 ЖК України, єдиною підставою для вселення в жиле приміщення є ордер, який видається на підставі рішення про надання житлового приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Радою народних депутатів. Відповідно до ст.. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Отже, позивачі є власниками квартири, однак не можуть проживати у належній їм на праві власності квартирі, оскільки там проживає відповідачка, у звязку з цим вони звернулись до суду з позовом про усунення їй перешкод у користуванні власністю шляхом виселення відповідачки із належної їм на праві власності квартири. Відповідно до ст.386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню, а згідно\~ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Обґрунтовуючи свою вимогу про усунення перешкод у користуванні власністю позивачі посилається на те, що відповідачка чинить їм перешкоди у користуванні власністю саме тим, що вона проживає у спірній квартирі, поводить себе як повноправна господарка квартири, виносить речі позивачів за межі квартири, не надає вільно користуватися кухнею або іншими приміщеннями, зловживає спиртними напоями, в наслідок чого приходить у квартиру в нетверезому стані, висловлюється нецензурною лайкою, влаштовує сварки, іноді бійки, принижує честь та гідність інших мешканців, у звязку з чим на протязі останніх років, позивачі змушені були неодноразово викликати співробітників міліції. Відповідачка не погоджується звільнити квартиру позивачів посилаючись на те, що частка квартири належить її чоловіку, та наголошувала, що вона не приходить в нетверезому стані до дому та не влаштовує сварки. Однак, такі твердження відповідачки є безпідставними та необґрунтованими, та спростовуються поясненнями позивача [PERSON] та актом від 20 травня 2015 року, з якого вбачається, що у квартирі відбуваються сварки між мешканцями з приводу самовільного вселення відповідачки та викликаються співробітники міліції. Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном. У відповідності до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У разі порушення своїх прав власник згідно зі статтею 391 ЦК України має право, зокрема, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 27 травня 2015 року розглянув справу № 6-92цс15, при розгляді якої зробив правовий висновок, відповідно до якого передбачений статтею 391 ЦК України\~спосіб захисту\~усунення перешкод у здійсненні власником прав користування та розпорядження своїм майном, підлягає застосуванню у тих випадках, коли між позивачем, який є власником майна, і відповідачем, який користується спірним майном, не існує договірних відносин щодо цього майна і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі договору, укладеного з позивачем. Відповідачка поселилась в квартиру без згоди позивачів, вказану обставину сторони визнають. Відповідачка у квартирі позивачів не зареєстрована, жодних договорів найму, оренди з позивачами не укладала. Згідно ст. 58 ЖК України, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер на квартиру № 3 в будинку № 10 на вул. Вознюка в м. Дніпропетровську не надавався відповідачці, будь-яких документів, які б давали право відповідачки на проживання у спірній квартирі не надано, та спростовано позивачами яки зазначали, що ніякою згоди на вселення вони їй не надавали. Частиною 1 ст.109 ЖК України\~встановлено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Відповідно до ч. 3 ст.116 ЖК України\~осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Згідно ч.ч.2,3 ст. 818 ЦК України, тимчасові мешканці не мають самостійного права користування житлом. Тимчасові мешканці повинні звільнити житло після спливу погодженого з ними строку проживання або не пізніше семи днів від дня пред'явлення до них наймачем або наймодавцем вимоги про звільнення помешкання. Однак відповідачка добровільно не погоджується звільнити житлове приміщення, на що наголошувала в судовому засіданні. Відповідно до ст. 99 ЖК України, піднаймачі і тимчасові жильці самостійного права на займане жиле приміщення не набувають незалежно від тривалості проживання. У разі припинення дії договору найму жилого приміщення одночасно припиняється і дія договору піднайму. Піднаймач і члени його сім'ї, а також тимчасові жильці зобов'язані негайно звільнити займане жиле приміщення. У разі відмовлення вони підлягають виселенню в судовому порядку, а з будинків, що загрожують обвалом, - в адміністративному порядку. Виселення провадиться без надання іншого жилого приміщення. Згідно ст.156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. На основі з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, враховуючи, що позивачі є власниками квартири та жодних договірних відносин між позивачами та відповідачкою щодо квартири № 3 в будинку № 10 на вул. Вознюка в м. Дніпропетровську не існує, а тому слід усунути перешкоди в користуванні вищезазначеною квартирою без надання іншого житлового приміщення. Згідно ч.1 ст. 401 ЦК України, право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Відповідно до ч1. ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Згідно п.4 ч.1 ст. 406 ЦК України, сервітут припиняється у разі припинення обставин, яка була підставою для встановлення сервітуту. Згідно ст.. 10 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Згідно ст.57 ЦПК України\~\~доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до ч. 1 ст.60 ЦПК України,\~кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст..61 цього кодексу. Згідно ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ст.. 27-30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Як встановлено ч.1 ст.11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Дослідивши надані докази та за відсутністю підстав вважати, що за відповідачем, зберігається житлове приміщення, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог. На підставі викладеного і

Outcome: approved