Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-10 00:00:00

29 липня 2014 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява [PERSON] до державного підприємства «Науково-дослідний та конструкторсько-технологічний інститут трубної промисловості ім. Я.Ю. Осади» про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди (а. с. 2-5). В обґрунтування позовних вимог позивач у позовній заяві та у судовому посилався на те, що з 22 листопада 2000 року по 30 квітня 2007 року перебував у трудових відносинах з відповідачем, працюючи на посаді заступника директора інституту по науковій роботі та був звільнений за власним бажанням у зв'язку з виходом на наукову пенсію. Згідно з наказом № 99-к від 04 травня 2007 року позивач був прийнятий на роботу до відповідача на посаду завідуючого відділенням № 4 по строковому трудовому договору з 04 травня 2007 року по 03 травня 2008 року. Строк дії строкового договору неодноразово був продовжений відповідними наказами. Наказом № 177-к від 31 грудня 2013 року строк дії строкового договору був продовжений до 31 березня 2014 року. 25 березня 2014 року позивач звернувся на адресу відповідача з заявою про продовження дії строкового договору до 31 грудня 2014 року, після чого [PERSON] продовжував працювати в інституті, отримувати заробітну платню. 25 червня 2014 року відповідач ознайомив позивача з наказом № 79-к про продовження дії строкового трудового договору по 30 червня 2014 року, з яким позивач не був згодний. 01 липня 2014 року позивача було ознайомлено з наказом № 84-к від 27 червня 2014 року про звільнення останнього за закінченням дії строкового трудового договору, який, на думку позивача, був виданий з порушенням вимог діючого трудового законодавства. Також позивачу стало відомо про існування наказу № 54 від 01 липня 2014 року «Об изменении штатного расписания», яким передбачено виведення з 02 липня 2014 року з штатного розпису відділення № 4 посаду завідуючого відділенням, яку займав позивач. У зв'язку з зазначеними обставинами [PERSON] просив суд, з урахуванням уточнень вимог, визнати незаконним та скасувати наказ про звільнення останнього № 84-к від 27 червня 2014 року; зобов'язати відповідача поновити позивача на посаді завідуючого відділенням № 4 з 02 липня по 31 грудня 2014 року; стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 19 391,26 грн. та в рахунок відшкодування моральної шкоди - 2 436,00 грн.; визнати незаконними та скасувати наказ № 54 «Об изменении штатного расписания» від 01 липня 2014 року (а. с. 141-142). Позивач та його представник у судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримали у повному обсязі та на їх задоволені наполягали. Представник відповідача позовні вимоги не визнала, проти їх задоволення заперечувала у повному обсязі. Суд, вислухавши пояснення сторони позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали даної цивільної справи, приходить висновку щодо необґрунтованості позовних вимог, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтями 27, 46 ЦПК України передбачено, що обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставин при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, що випливає зі змісту ст. 27 ЦПК України. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що [PERSON] перебував у трудових відносинах з ДП «Науково-дослідний та конструкторсько-технологічний інститут трубної промисловості ім. Я.Ю. Осади», а саме: з 22 листопада 2000 року по 30 квітня 2007 року працював на посаді заступника директора інституту по науковій роботі та був звільнений за власним бажанням у зв'язку з виходом на наукову пенсію; згідно з наказом № 99-к від 04 травня 2007 року позивач був прийнятий на роботу до відповідача на посаду завідуючого відділенням № 4 по строковому трудовому договору з 04 травня 2007 року по 03 травня 2008 року. Строк дії строкового договору неодноразово був продовжений відповідними наказами. Наказом № 177-к від 31 грудня 2013 року строк дії строкового трудового договору був продовжений до 31 березня 2014 року. 25 березня 2014 року [PERSON] звернувся на адресу відповідача з заявою про продовження дії строкового трудового договору до 31 грудня 2014 року. Викладене підтверджується письмовими доказами, наявними в матеріалах справи (а. с. 6-15, 18, 21-25). З копії протоколу наради у в.о. директора ДП «НДТІ» О.О. Жиленко з приводу питання продовження строкових трудових договорів з науковими співробітниками інституту від 14 квітня 2014 року вбачається, що на даних зборах було вирішено продовжити строк дії строкових трудових договорів, в тому числі [PERSON], по 30 червня 2014 (а. с. 51). [PERSON] був присутній на даних зборах. Також судом встановлено, що наказом № 79-к від 25 червня 214 року дія строкового трудового договору була продовжена до 30 червня 2014 року, на якому міститься рукописний текст [PERSON] щодо незгоди з даним наказом з огляду на його заяву щодо продовження дії строкового трудового договору до 31 грудня 2014 року (а. с. 16). Наказом № 84-к від 27 червня 2014 року [PERSON] було звільнено з посади завідувача відділенням № 4 ДП «Науково-дослідний та конструкторсько-технологічний інститут трубної промисловості ім. Я.Ю. Осади» з 01 липня 2014 року на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України за закінченням дії строкового трудового договору (а. с. 17). Відповідно до наказу ДП «Науково-дослідний та конструкторсько-технологічний інститут трубної промисловості ім. Я.Ю. Осади» № 54 від 01 липня 2014 року з 02 липня 2014 року виведено «из штатного расписания отделения № 4 должность заведующего отделением - одна штатная единица» (а. с. 19). З тексту листа територіальної державної інспекції України з питань праці у Дніпропетровській області за вих.. № 1929 від 12 червня 2014 року вбачається, що листом від 25 квітня 2014 року ДП Науково-дослідний та конструкторсько-технологічний інститут трубної промисловості ім. Я.Ю. Осади» попередило профспілковий комітет підприємства про можливу ліквідацію відділів № 2, № 8, лабораторії № 300 та відділення № 4; «порушень з боку підприємства з питань проведення процедури вивільнення працівників не встановлено» (а. с. 87-88). Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються нормами Кодексу законів про працю України. Відповідно до ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Відповідно до ст. 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Згідно з положеннями ч.ч. 17, 18 ст. 24 ЗУ «Про науково-технічну діяльність» пенсія науковим (науково-педагогічним) працівникам відповідно до цього Закону призначається з дня звернення за призначенням пенсії та за умов звільнення з посади наукового (науково-педагогічного) працівника, за винятком осіб, які працюють за строковим трудовим договором (контрактом), що укладений після досягнення пенсійного віку. Пенсіонерам, які після призначення пенсії відповідно до цього Закону працювали за строковим трудовим договором (контрактом) на посадах наукових (науково-педагогічних) працівників і набули не менш як 24 місяці страхового стажу, проводиться перерахунок пенсії з урахуванням стажу наукової роботи після призначення пенсії. Перерахунок пенсії здійснюється із заробітної плати наукового (науково-педагогічного) працівника, з якої обчислена пенсія, або із заробітної плати, визначеної в порядку, передбаченому частинами третьою - сьомою цієї статті, із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу),який враховувався під час призначення (попереднього перерахунку) пенсії. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути на визначений строк, встановлений за погодженням сторін Частиною 2 ст. 23 КЗпП України передбачено, що строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення. Частиною першою ст. 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Аналізуючи правовідносини, що виникли між сторонами, в контексті викладених норм права суд приходить до висновку щодо недоведеності, необґрунтованості позову та необхідності відмови у задоволенні позовних вимог позивача у повному обсязі. Роблячи такий висновок суд виходить з того, що працевлаштування [PERSON] на ДП «Науково-дослідний та конструкторсько-технологічний інститут трубної промисловості ім. Я.Ю. Осади» після виходу позивача на пенсію відбулось на підставі строкового трудового договору (про що також йдеться в листі Пенсійного фонду України № 673/0/14-07/039, № 1716/02-30 від 31 липня 2007 року (а. с. 50) та у відповідності до положень ч.ч. 17, 18 ст. 24 ЗУ «Про науково-технічну діяльність», п. 2 ч. 1 ст. 23 КЗпП України. Узгодження термінів дії такого строкового трудового договору між сторонами мало місце 14 квітня 2014 року на нараді у в.о. директора ДП «НДТІ» О.О. Жиленко з приводу питання продовження строкових трудових договорів з науковими співробітниками інституту, оскільки згідно з протоколом (а. с. 51). [PERSON] був присутній на даних зборах, на яких також вирішувалось питання щодо продовження дії строкового трудового договору до 30 червня 2014 року. Крім того, суд також бере до уваги той факт, що відділ № 4 ДП «Науково-дослідний та конструкторсько-технологічний інститут трубної промисловості ім. Я.Ю. Осади» є безструктурним госпрозрахунковим підрозділом та повинен сам себе утримувати (а. с. 56-58), позивач був єдиним співробітником цього відділу та діяльність даного відділу була збитковою (а. с. 59, 60-65). При цьому відповідач повинен був відраховувати до органів пенсійного фонду України 50% різниці суми пенсії позивача призначеної відповідно до ЗУ «Про наукову і науково-технічну діяльність» і сумою пенсії обчисленою відповідно до інших законодавчих актів, що становило 2 004,08 грн. щомісяця (а. с. 82-84). Заборгованість відповідача перед пенсійним фондом України становить 6 301 641,62 грн. (а. с. 81). Матеріалами справи також спростовуються посилання позивача на порушення трудового законодавства України відповідачем при видачі наказу № 54 від 01 липня 2014 року Про зміни до штатного розкладу без попередження профспілкового комітету (а. с. 87-88). Вирішуючи позовні вимоги позивача до відповідача щодо відшкодування моральної шкоди, приймаючи до уваги, що дана вимога носить похідний характер від інших вимог позивача, у задоволенні яких було відмовлено, суд не вбачає підстав для задоволення позову і в цій частині. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, відповідно до ст. 88 ЦПК України, враховуючи результат вирішення справи, а також те, що позивач звільнена від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», суд вважає необхідним судові витрати по даній справі віднести за рахунок держави.

Outcome: dismissed