Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-30 00:00:00

31 травня 2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] та з урахуванням його уточнення у частині розміру аліментів, просила розірвати шлюб, в якому вони перебувають з 27 серпня 2015 року, та стягувати на її користь аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO], у розмірі однієї чверті від його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку до досягнення нимповноліття, щомісяця, починаючи стягнення з дня звернення до суду. Після розірвання шлюбу бажає залишити прізвище «[PERSON]». В обґрунтування заявлених вимог [PERSON] указує на фактичне припинення подружжям шлюбних відносин та ведення спільного господарства з 18 травня 2017 року, відповідач вживає спиртні напої, застосовує до неї фізичну силу у присутності малолітньої дитини, вдома фактично не буває. Шлюб існує формально, підстави для примирення відсутні. В шлюбі у 2015 році у них народився син [PERSON], котрий на час розгляду справи у суді залишається малолітнім, проживає з матір'ю і знаходиться на її утриманні. [PERSON] є батьком дитини, але матеріальної допомоги в добровільному порядку на утримання сина не надає. Позивач уважала, що останній має можливість сплачувати аліменти у визначеному нею розмірі, зважаючи на те, що є особою працездатного віку, інвалідом не являється, інших утриманців не має. Спір про поділ майна відсутній. Сторони у судове засідання не з'явилися. Позивач згідно поданої заяви просила справу розглянути за її відсутності, позовні вимоги підтримує і не заперечує проти ухвалення заочного рішення /ас 26/. Відповідач повторно не з'явився в судове засідання, повідомлений належним чином в порядку, передбаченому частиною п'ятою статті 74 Цивільного процесуального кодексу України /далі - ЦПК України/, причину неявки суд не повідомив, заперечень проти позовних вимог на адресу суду не надав, заяв про розгляд справи за його відсутності та клопотань про відкладення розгляду справи не надійшло /ас 23-25/. Суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності сторін на підставі наявних у ній доказів та зі згоди позивача ухвалити заочне рішення відповідно до положень статей 158, 169, 197, 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Згідно з приписами з п. 1 статті 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Згідно до статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судовим розглядом за матеріалами справи встановлено, що сторони у справі зареєстрували шлюб 27 серпня 2015 року, від шлюбу мають сина [PERSON], [INFO] і [PERSON] записаний його батьком, дитина сторін проживає з матір'ю і знаходяться на її утриманні /копії ас 3-4, ас 6/. Таким чином, між сторонами склалися правовідносини з питання припинення шлюбу та обов'язку батьків утримувати дитину, і врегульовані нормами Сімейного Кодексу України /далі - СК України/. Згідно до частини третьої статті 105 Сімейного Кодексу України / далі - СК України / шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного із подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу, частина перша якої передбачає право подачі позову про розірвання шлюбу одним із подружжя. Згідно до частини другої статті 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їх дітей, що мають істотне значення. Суд розглядає справу у відповідності до вимог статті 11 ЦПК України в межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих сторонами у відповідності до вимог статей 60, 137 ЦПК України. Згідно до частини третьої статті 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. За викладеного, суд знаходить, що сімейне життя сторін не склалось внаслідок відсутності взаєморозуміння, різних поглядів на шлюб та сім'ю, знайшло свого підтвердження формальність шлюбних відносин, а подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить їх інтересам, що має істотне значення; з часу припинення шлюбних відносин, окремого проживання та часу знаходження позову в суді примирення між сторонами не відбулось, кожна з сторін не вважає можливим збереження сім'ї, доводи позивача відповідачем не спростовані, тому позовна вимога про розірвання шлюбу підлягає до задоволення. Підстав для надання строку на примирення суд не вбачає. Спір про майно відсутній. Місце проживання неповнолітньої дитини у даній справі не вирішувалось. Шлюб вважати розірваним з моменту набрання рішенням суду законної сили. Згідно до статті 113 СК України при державній реєстрації розірвання шлюбу суд залишає [PERSON] прізвище «[PERSON]». Копію рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надіслати до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. Згідно до частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно зі статтями 181,182, (частина друга статті 182 СКУ із змінами згідно ЗУ № 2037-VIII від 17.05.2017), 184 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються в частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, і мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншими, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього кодексу. Згідно із статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік», прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для дітей віком до 6 років становить з 01.05.2017- 1426 грн. Таким чином, станом на день розгляду справи у суді мінімальний розмір аліментів на одну дитину віком до 6 років становить не менше 713 грн / 50 % від 1426 грн /. Оскільки дитина сторін проживає разом з позивачем і потребує коштів на утримання, відповідач записаний батьком неповнолітньої дитини, суд знаходить, що з відповідача на користь позивача необхідно стягувати аліменти на утримання [PERSON], в розмірі однієї чверті від його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку до досягнення нею повноліття, щомісяця. Визначений судом розмір аліментів буде необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Згідно до частини першої статті 191 СК України аліменти присуджуються від дня пред'явлення позову з 29 травня 2017 року. Згідно з п.1 частини першої статті 367 ЦПК України рішення в частині стягнення аліментів підлягає негайному виконанню в сумі платежу за один місяць. Враховуючи наведене, суд вважає позов обґрунтованим і підставним до задоволення у повному обсязі. Питання про судові витрати суд вважає за необхідне вирішити в порядку передбаченому статтею 88 ЦПК України відповідно до Закону України «Про судовий збір». При цьому, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, тому, суд стягує з відповідача на користь позивача документально підтверджений судовий збір за позовну заяву про розірвання шлюбу в розмірі 640,00 грн та 640,00 грн в дохід Державного бюджету України за позовну вимогу про стягнення аліментів на дітей.

Outcome: approved