Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-11 00:00:00

2 листопада 2018 року [PERSON] звернувся до Томашпільського районного суду з даним позовом, який був уточнений 23 березня 2018 року, в якому просить стягнути із відповідача на користь [PERSON] заборгованість згідно договору позики від 15 вересня 2015 року в розмірі 92000 гривень та судові витрати. Даний позов обґрунтований наступним. 15 вересня 2015 року [PERSON] надала позику [PERSON] в сумі 92000 гривень, про що було складено відповідний договір, який було посвідчено приватним нотаріусом [PERSON] Позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність кошти в сумі 92000 гривень. Згідно укладеного договору від 15 вересня 2015 року, отримані кошти відповідач [PERSON] зобовязалася повернути до 15 вересня 2017 року, однак на даний час кошти не повернуто, відповідач на прохання не реагує, уникає зустрічей, тому довіритель [PERSON] вимушена звернутися до суду. 18 грудня 2017 року [PERSON] було подано до суду заперечення на позовну заяву [PERSON], в якій він просив залишити позовну заяву без розгляду, мотивуючи тим, що відсутнє повноваження особи, яка підписала позовну заяву, на звернення з позовом, довіреність містить виправлення, відсутня розписка, яка б свідчила про фактичну передачу коштів позичальнику, а тому вважає, що такий договір є неукладеним. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав повністю, посилаючись на обставини, викладені у позові, попросив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, пояснюючи, що [PERSON] тривалий час не повертає борг. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] позовні вимоги не визнав, оскільки вважає, що довіреність складена в порушенням Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій, оскільки вказано різні адреси представника, існують виправлення, що ставить під сумнів дане доручення. Окрім того, не визнав позовні вимоги, пояснюючи, що по іншому рішенню Томашпільського районного суду вони уже повернули цьому ж позивачу 3000 доларів, так як тим рішенням зовсім по іншому договору були стягнуті вказані кошти. На запитання головуючого уточнив, що договір визнає, а суму-ні. Документів на підтвердження повернення коштів суду надати не зміг. Суд, заслухавши пояснення сторін у справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність ї достовірність показань сторін по справі, сприяючи всебічному й повному зясуванню обставин справи, що має істотне значення для правильного вирішення спору, прийшов до наступного. Відповідно до ст.129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов'язковість рішень суду. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно ч.3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно ч.ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Відповідно ч.ч.1-4 ст. 10 ЦПК України, \~суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до\~Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені\~Конституцією\~та законами України. Суд застосовує при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно ч.3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно ч.1-4 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно ч.9 ст. 83 ЦПК України, копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Згідно ч.1 ст.. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судом встановлено, що 15 вересня 2015 року [PERSON], як позичальник, уклала договір позики грошових коштів із [PERSON], як позичальником, відповідно до якого позикодавець передала у власність позичальникові строком до 15 вересня 2017 року, а позичальник прийняла у власність строком до 29 жовтня 2016 року грошові кошти у сумі 92000 гривень. Таку ж саме суму грошових коштів без нарахування процентів позичальник зобовязався повернути позикодавцеві до 15 вересня 2017 року (а.с.4). Згідно п.8 даного договору, чоловік позичальника [PERSON] надав заяву про згоду на укладення договору позики грошових коштів Згідно\~\~ч.1, 2 п.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. За вимогами ст.1046 ЦК України\~\~за договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Як слідує зі ст.1047 ЦК України\~\~договір позики укладається у письмовій\~\~ формі,\~\~ якщо\~\~ його сума\~\~ не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.\~\~ На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Відповідно до ст. 1049 позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Частина 2 статті 1047 ЦК України\~\~містить чітке визначення щодо документів, які можуть підтверджувати укладання договору позики: розписку або інший подібний борговий документ (акт передання та прийняття, тощо). Борговий документ має підтверджувати дві обставини:\~\~\~\~по-перше, факт отримання боржником грошей; по-друге, точно визначений строк повернення грошей позичальником. Обов'язковим реквізитом боргового документа є власноручний підпис боржника (позичальника), а факультативними - дата, місце видачі. Верховний Суд України у справі № 6-79 цс 14 висловив наступну правову позицію. Відповідно до норм ст. ст.\~1046,\~1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Правова позиція, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 полягає в тому, що відповідно до\~статті 1046 ЦК України\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою\~статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно із ст. 208 ЦК України\~\~у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян Отже, підсумовуючи вищенаведене та відповідно\~\~ до\~\~ вимог ст. ст. 208, 1047 ЦК України\~\~договір позики у даному випадку обов'язково необхідно було вчинити у письмовій формі, що і було вчинено сторонами у справі-Матевосян К.А. і [PERSON] Відповідно до ст. 526 ЦК України\~\~зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. \~\~ Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Під час розгляду справи про стягнення боргу за договором позики підлягає доказуванню факт укладення такого договору та факт невиконання або неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань щодо повернення позики. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. В судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що [PERSON] отримала в борг від [PERSON] грошові кошти в розмірі 92000 гривень. Будь-яких належних доказів щодо підтвердження повернення вказаної суми боргу стороною відповідача до суду подано не було, а усні посилання представника відповідача, зокрема, повернення коштів в сумі 3000 доларів, не є належними доказами. Як вбачається з матеріалів справи та визнано сторонами, на час звернення до суду, відповідач не виконала взяті на себе зобовязання за договором позики, грошові кошти позивачу не повернула. Таким чином, неналежне виконання відповідачем [PERSON] умов договору позики, в частині несвоєчасного його виконання, тягне за собою цивільно-правову відповідальність, що передбачена як умовами укладеного між сторонами договору, так і вищенаведеними нормами Цивільного кодексу України. Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК Україно, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно постанови Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім право чином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того є роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Відповідно до\~ст. 526 ЦК України\~зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~кодексу. Частиною першою\~статті 1050 ЦК України\~передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до\~статті 625 цього Кодексу. Згідно із частиною другою\~статті 625 ЦК України\~боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом. При цьому індекс інфляції, 3 % річних від простроченої суми (стаття 625 ЦК України) та проценти за позикою (стаття 1048 ЦК України) підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу. За змістом статті\~552, частини другої статті\~625 ЦК\~інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання. При цьому указана міра відповідальності підлягає застосуванню за позовом кредитора на підставі Закону незалежно від того, чи передбачили сторони таку відповідальність в умовах договору. Однак, стороною позивача не ставилася вимога щодо стягнення 3% річних від простроченої суми, хоча п.3 «в» договору позики передбачено таке зобовязання, а тому суд не ставить на розгляд дане питання. Посилання представника відповідача на недійсність довіреності від 30 жовтня 2017 року при винесення рішення суд не бере до уваги, оскільки дане питання було вирішено в судовому засіданні 23 березня 2018 року, про що винесено ухвалу (а.с. Відповідно ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Враховуючи, що в судовому засіданні підтверджено той факт, що [PERSON] надала в позику [PERSON] грошові кошті в розмірі 92000 гривень, також доведено, що [PERSON] не належно виконувала умови договору позики, що стало підставою для позивача для звернення до суду за захистом прав та інтересів [PERSON], відповідно до положень ст. 545 ЦК України та\~\~враховуючи факт наявності договору позики грошових коштів, а також відсутністю будь яких інших доказів сплати по договору позики відповідачем боргу, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON], який представляє інтереси [PERSON], до [PERSON] про стягнення боргу підлягають до повного задоволення. Крім того, позивачем в позові ставиться питання про стягнення з відповідача понесені судові витрати по справі. Як вбачається із квитанції про сплату судового збору, [PERSON] при поданні позову до суду було оплачено судовий збір в розмірі 920,00 гривень (а.с.1). Відповідно до ч.5 ст.265 ЦПК України, у резолютивній частині рішення зазначається розподіл судових витрат. Відповідно до положень\~ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи вимоги ст.141 ЦПК України, судові витрати, що складаються із сплати судового збору, підлягають стягненню із відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] На підставі викладеного,

Outcome: approved