Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-25 00:00:00

31 липня 2018 року [PERSON] (далі - позивач) звернулася в суд з позовом до Управління освіти Луцької міської ради (далі - відповідач) про визнання звільнення незаконним та зобов'язання укласти трудовий договір. Позовні вимог обґрунтовані тим, що у серпні 2015 року вона була звільнена з посади лаборанта школи Комунального закладу «Луцька загальноосвітня школа І-ІІ ступені №13 Луцької міської ради». Вважає своє звільнення незаконним, оскільки не було враховано її трудовий стаж, досвід, наявність грамот та нагород. Зважаючи на вищевикладене позивач просить суд: 1) визнати звільнення з посади вчителя початкових класів Комунального закладу «Луцька загальноосвітня школа І-ІІ ступені №13 Луцької міської ради» неправомірним; 2) зобов'язати Управління освіти Луцької міської ради працевлаштувати її на посаду вчителя початкових класів, уклавши трудовий договір. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні та в письмовому відзиві на позов просить суд відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що позивач пропустила строки звернення для вирішення трудового спору, які передбачені у ст.233 КЗпП України. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, з наступних підстав. Судом встановлено, що наказом Управління освіти Луцької міської ради від 19 травня 2015 року №179-К позивача звільнено з посади вчителя початкових класів у зв'язку із закінченням строку трудового договору згідно п.2 ст.36 КЗпП України. Згідно наданого відповідачем журналу, трудову книжку позивач отримала на руки 10 серпня 2016 року. За змістом частини першої статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю. Відповідно до статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Встановлений частиною третьою цієї статті строк застосовується і при зверненні до суду вищестоящого органу. Отже, строки звернення до суду у справах щодо трудових правовідносин врегульовано нормами КЗпП України. Зазначені строки звернення до суду застосовуються виключно щодо спорів, які за своєю юридичною природою належать до трудового права. Так, частина перша статті 233 КЗпП України підтверджує визнання тримісячного строку як загального строку для звернення за захистом суб'єктивних трудових прав працівників. Разом з тим виняток ця стаття встановлює для спорів про звільнення. Спір про звільнення - це спір за заявою про поновлення на роботі. Для звернення з позовами про поновлення на роботі встановлено місячний строк. Повторюючи загальне правило про те, що строк для звернення обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, стаття 233 КЗпП України конкретизує це правило стосовно звільнення працівника. В цьому разі строк обчислюється з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки із записом про звільнення. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 05 липня 2017 року у справі № 758/9773/15-ц (реєстраційний номер в ЄДРСР 67858211). У розглядуваному випадку, як слідує з матеріалів справи, позивач отримала трудову книжку на руки 10 серпня 2016 року, а до суду звернулася 31 липня 2018 року, тобто з пропуском місячного строку для звернення до суду. Вказане є безумовною підставою для відмови у задоволенні позову про визнання звільнення незаконним. Крім того, суд зауважує, що звільнення по суті проведено правомірно та обґрунтовано, оскільки позивач була звільнена у зв'язку із закінченням строкового трудового договору. Наявність у позивача певних нагород, грамот та трудового досвіду, на що вона посилається у позові, не є підставою для визнання звільнення у зв'язку із закінченням строку трудового договору неправомірним. Інших підстав для визнання звільнення неправомірним позивач ні у позовній заяві, ні під час судового розгляду не навела. Стосовно вимог про зобов'язання відповідача працевлаштувати її, суд зазначає наступне. Статтею 22 КЗпП України визначено, що забороняється необґрунтована відмова у прийнятті на роботу. Позивач не надала суду будь-яких доказів її звернення до відповідача з пропозицію укласти трудовий договір із нею. Крім того, відповідно до Закону України «Про зайнятість населення» сприяння у працевлаштуванні населення в Україні здійснює Державна служба зайнятості через свої територіальні органи, а не відповідач у справі. У зв'язку з вищенаведеним необґрунтованими є позовні вимоги про зобов'язання відповідача працевлаштувати позивача, а тому у їх задоволенні слід також відмовити.

Outcome: dismissed