Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-20 00:00:00

29 грудня 2020 року до Деснянського районного суду м. Чернігова надійшла позовна заява Акціонерного товариства «Облтеплокомуненерго» до [PERSON] , в якій, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 24.02.2021, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за послуги з централізованого опалення місць загального користування за період з 01.01.2016 по 30.04.2018 у сумі 5704 грн. 39 коп. та понесені судові витрати в сумі 2102 грн. Обґрунтовано позов тим, що відповідач є споживачем послуг з централізованого опалення, які надавалися позивачем за адресою: [ADDRESS] . Багатоквартирний житловий будинок [ADDRESS] підключений до об`єднаної системи централізованого опалення та обладнаний вузлом комерційного обліку теплової енергії (будинковим лічильником). В порушення вимог чинного законодавства відповідач не здійснювала оплату за надані послуги за обігрів місць загального користування, в результаті чого виникла заборгованість, яка нею в добровільному порядку не погашена. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 11 січня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження; визначено сторонам строк для подачі заяв по суті справи. Відповідач надіслала до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечує проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що вона є особою пенсійного віку і розмір її пенсії не дозволяє користуватися послугами з теплопостачання, тому вона встановила індивідуальний лічильник на тепло і вказаними послугами в своїй квартирі взагалі не користується ні в зимовий, ні в літній період, проте через структуру системи теплопостачання будинку не може відключитись від центрального опалення. Для підігріву води в її квартирі встановлений бойлер. Представники АТ «Облтеплокомуненерго» періодично знімають показання індивідуального лічильника та не заперечують проти того, що відповідач не користується послугами централізованого опалення квартири. Також, відповідач зазначила, що в деяких рахунках АТ «ОТКЕ» зазначало, що нараховані в них суми є рекомендованими до сплати, так як не затверджена місцевими органами влади методика розрахунку таких послуг. Крім того, договір між нею та АТ «Облтеплокомуненерго» про надання послуг на опалення місць загального користування не укладався, а надання позивачем послуг з опалення місць загального користування без укладення відповідних договорів із споживачем прямо забороняється ст.10 Закону України «Про природні монополії». Представник позивача подав відповідь на відзив, в якому просив відхилити заперечення відповідача, посилаючись на те, що відповідач фактично споживала теплову енергію через мережі АТ «Облтеплокомуненерго», у період з 01.01.2016 по 31.07.202 частково здійснювала оплату за спожиту теплову енергію у розмірі 13142 грн. 17 коп. та не відмовилась від надання вказаних послуг у законному порядку, а тому згідно ст.ст. 205, 901-901 ЦК України договір про надання послуг з централізованого теплопостачання між сторонами фактично відбувся (конклюдентний договір). Також, представник позивача зазначив, що відповідно до п. 12 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води, затвердженими постановою Кабінету\~Міністрів України\~від 21.07.2005\~року №\~630 всі споживачі теплової енергії сплачують за послуги з опалення МЗК незалежно від наявності або відсутності засобів індивідуального обліку теплової енергії. Також, представник позивача послався на правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 у справі № 751/3840/15-ц, де зазначено, що факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від сплати послуг. Відповідач подала до суду заперечення на відповідь на відзив, в якому послалася на практику Верховного Суду у справі №751/1939/17, де постановою від 13.09.2019 було встановлено неправомірність нарахування плати за опалення місць загального користування у період з лютого 2014 року по жовтень 2016 року та на практику місцевих судів. Також, представник відповідача зазначила, що позивач не надав жодного розрахунку суми позову по місцях загального користування, а тому неможливо дослідити правильність його здійснення. Крім того, представник відповідача зазначає, що у будинку відключені опалювальні прилади у місцях загального користування, про що позивача було заздалегідь повідомлено, а також згідно ДБН В.2.2-15-2005 площа горищ, технічних поверхів і підвалів у площу будинку не включається, вони є допоміжними приміщеннями. Поняття «опалювальна площа будинку» згідно Правил №630, затверджених постановою КМУ від 21липня 2005 року, походить від поняття загальної площі будинку, до якої не включаються площі чердаків (горищ), технічних поверхів та підвалів. Представник відповідача зазначає, що той факт, що втрата теплової енергії у підвальних приміщеннях та горищах не є послугою з опалення таких приміщень, підтверджується також тим, що відповідно до СНІП 2.04.05-91 (додаток №12), Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій (п.2.8.8), СНІП 2.04.05-91.3 (п.3.23), ДБН В.2.2-15-2005 (п.5.28) розподільчі теплопроводи, що прокладаються в приміщеннях, що не опалюються (тобто в тих приміщеннях, що не включені до загальної опалювальної площі за визначенням Правил 630), мають обов`язково бути ізольовані. Отже, в разі порушення теплової ізоляції на ділянках ізольованих розподільчих трубопроводів у підвалі чи на горищі та не відновлення роботи нагрівальних приладів на сходових клітинах будинків, оплату за фактичні витрати тепла крізь пошкоджену ізоляцію має нести балансоутримувач будинку. Також, у запереченні на відповідь на відзив представник відповідача зазначає, що у спірний період позивач мав право нараховувати плату за МЗК лише абонентам, які мали індивідуальне опалення, нарахування за МЗК абонентам, які мають встановлені в квартирах лічильники на тепло, не передбачено нормами чинного на той час законодавства. Крім того, представник відповідача посилається на хибне визначення кількості діб у опалювальному сезоні, зважаючи на те, що в Методиці, затвердженій наказом Міністерства\~будівництва,\~архітектури та\~житлово-комунального\~господарства України\~від 31.10.2006\~№359 чітко зазначається 191 доба опалювального періоду, а позивач проводив розрахунок з меншої кількості днів. У судовому засіданні представники позивача позов підтримали та просили суд його задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала щодо позовних вимог з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву та у запереченні на відповідь на відзив. Також представник відповідача просила покласти на позивача понесені відповідачем витрати на правничу допомогу в розмірі 4000 грн. та надала суду докази на підтвердження понесених витрат. Заслухавши пояснення представників позивача, представника відповідача та дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Акціонерне товариство «Облтеплокомуненерго» є виконавцем послуг з централізованого теплопостачання та централізованого постачання гарячої води для суб`єктів усіх форм власності. Відповідач є споживачем послуг з централізованого теплопостачання, які надавалися позивачем за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору, який оформлюється на основі типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21 липня 2005 року. На підставі частини 7 статті 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV (який діяв на момент виникнення спірних відносин) такий договір є договором приєднання. Як зазначила у судовому засіданні представник відповідача, [PERSON] не користується послугами з теплопостачання, а в її квартирі встановлено індивідуальний лічильник на тепло. З наявних у справі доказів вбачається, що між сторонами виникли правовідносини з приводу постачання теплової енергії, які регулюються законами України «Про теплопостачання», «Про житлово-комунальні послуги», Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води, затвердженими постановою Кабінету\~Міністрів України\~від 21\~липня 2005\~року №\~630 (далі - Правила), Методикою розрахунку кількості теплоти, спожитої на опалення місць загального користування багатоквартирних будинків та визначення плати за їх опалення, затвердженої наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 31 жовтня 2006 року № 359, якою встановлено порядок визначення витрат теплової енергії на опалення місць загального користування у багатоквартирних житлових будинках для встановлення розміру плати за неї споживачами. Згідно зі статтею 1\~Закону України\~«Про житлово-комунальні\~послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством. Відповідно до частини першої та другої статті 14\~ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Тлумачення частини другої статті 14\~ЦК України свідчить, що критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності), пов`язується з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта. Відповідно до частини першої статті 714\~ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. Тлумачення як положень частини першої статті 714, так і інших норм глави 54\~ЦК дозволяє стверджувати, що по своїй суті договір, на підставі якого відбувається постачання теплової енергії споживачу, є видом договору купівлі-продажу. Такий же висновок можливо зробити й при тлумаченні норм, закріплених в Законі України\~«Про теплопостачання» (в редакції, чинній на час виникнення боргу). У тексті Закону України\~«Про теплопостачання» (в редакції, чинній на час виникнення боргу) неодноразово вживається словосполучення «договір купівлі-продажу» (зокрема: стаття 1, частина четверта статті 19, частина перша статті 25, пункти 6, 7, 8 частини першої статті 31). Згідно з пунктом 3 Прикінцевих та\~перехідних положень\~Закону України\~«Про комерційний\~облік теплової\~енергії та\~водопостачання» до затвердження центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства, методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг співвласники багатоквартирного будинку або іншої будівлі, де налічуються два або більше споживачів, можуть визначити свій порядок розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг відповідно до положень статті 10 цього Закону, а також прийняти рішення про незастосування положень частини п`ятої статті 10\~цього Закону при розрахунках за житлово-комунальні послуги у відповідному будинку, будівлі. Зазначений висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 529/613/17-ц (провадження № 61-1716сво17). Відповідно до частини четвертої статті 263\~ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Положеннями частини першої статті 19\~Закону України\~«Про житлово-комунальні\~послуги» визначено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Відповідно до частини третьої статті 20\~Закону України\~«Про житлово-комунальні\~послуги» споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору та оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Згідно зі статтею 19\~Закону України\~«Про теплопостачання» передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. Таким чином, незважаючи на укладення чи не укладення споживачем договору на теплопостачання місць загального користування, за умови отримання ним відповідних послуг, він несе обов`язок щодо оплати отриманої теплової енергії. Пунктом 18 Правил визначено, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк. Внутрішньобудинкові мережі централізованого опалення належать до інженерного (технічного) обладнання житлового будинку та є його невід`ємною частиною. Згідно з пунктом 28 Правил споживачі, які відмовились від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, оплачують послуги з централізованого опалення місць загального користування будинку відповідно до Методики розрахунку кількості теплоти, спожитої на опалення місць загального користування багатоквартирних будинків та визначення плати за їх опалення. Наказом Міністерства\~будівництва,\~архітектури та\~житлово-комунального\~господарства України\~від 31\~жовтня 2006\~року №\~359 затверджена Методика розрахунку кількості теплоти, спожитої на опалення місць загального користування багатоквартирних будинків та визначення плати за їх опалення, якою встановлений порядок визначення витрат теплової енергії на опалення місць загального користування у багатоквартирних житлових будинках для встановлення розміру плати за неї споживачами (пункт 1.2. Методики). Згідно з пунктом 2.1.4 Методики загальна кількість теплової енергії на опалення місць загального користування складається з двох показників, які підсумовуються між собою, а саме: з кількості теплової енергії на опалення кожного окремого приміщення місць загального користування та утрат теплової енергії розподільчими трубопроводами опалення будинку, прокладеними у підвалі або на горищі. При ненаданні послуги з опалення місць загального користування залишається друга частина формули, згідно якої здійснюється нарахування за втрати теплової енергії розподільчими трубопроводами опалення будинку, прокладеними в підвалі або на горищі. Тобто, якщо один з показників дорівнює нулю, то нарахована платня складається з другого показника. Як передбачено шостим розділом\~«Посібника та\~доповнення до\~Норм та\~вказівок по\~нормуванню витрат\~палива та\~теплової енергії\~на опалення\~житлових та\~громадських споруд…»\~КТМ 204 Україна 244-94, затвердженим Наказом Держбуду України від 30 лютого 2001 року № 82, втрати теплової енергії на ділянці мережі від межі розподілу до місця установки опалювальних приладів відноситься до втрат абонента (споживача). Відповідно до ч. 2 ст.\~382\~ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав. Верховний Суд у своїй постанові від 22 грудня 2020 року у справі № 311/3489/18 зазначив, що співвласники квартир повинні брати участь у витратах на утримання будинку пропорційно займаній площі житла, а відключення від мереж централізованого опалення та гарячого водопостачання не є підставою для звільнення мешканців від такої участі. Судом встановлено, що квартира відповідача обладнана індивідуальним засобом обліку теплової енергії. Згідно розрахунку боргу, наданого позивачем на а.с. 220 вбачається, що відповідачем не споживалося тепло в її квартирі, адже за індивідуальним приладом обліку в опалювальні періоди зазначені нулі. Послугою щодо централізованого гарячого водопостачання відповідач також не користувалася, адже використовує бойлер для підігріву води, про що зазначено у відзиві на позов. У спірний період позивачем проводилися нарахування плати за місця загального користування відповідно до показників загальнобудинкового лічильника відповідно до пункту 2.1.4 Методики №359 за формулою 2.3 у спосіб, відображений позивачем у прикладі детального розрахунку по о/р [NUMBER] , відкритому на кв. [ADDRESS] за період з 29.01.2018 по 25.02.2018 (а.с.211-212) Посилання представника відповідача на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 13 вересня 2019 року у справі №751/1939/17 суд вважає неправильним тлумаченням відповідачем судового рішення, адже судовими рішеннями у цій справі було встановлено порушення в діях ПАТ «Облтеплокомуненерго» при визначенні кількості теплової енергії на опалення місць загального користування на підставі пунктів 1.4, 2.2.1, 2.2.2 Методики, і констатовано, що підприємство надавач послуг мало застосовувати пункт 2.1.4 Методики, у якому визначено, що у разі часткового оснащення приміщень споживачів приладами обліку теплової енергії та відсутності приладів обліку теплової енергії на місцях загального користування витрати теплової енергії на опалення місць загального користування визначаються розрахунком за формулами, наведеними в пункті 2.1 Методики. Вказана обставина стала підставою для задоволення вимог споживачів про зобов`язання ПАТ «Облтеплокомуненерго» скасувати безпідставно нараховану заборгованість по оплаті теплової енергії за опалення місць загального користування згідно будинкового лічильника. Разом з тим, судом встановлено, що нарахування плати за опалення місць загального користування по квартирі відповідача у опалювальні сезони у період з 01.01.2016 по 30.04.2018 проводилося позивачем згідно пункту 2.1.4 Методики, затвердженої наказом Міністерства\~будівництва,\~архітектури та\~житлово-комунального\~господарства України\~від 31\~жовтня 2006\~року №\~359 (формула 2.3). Відповідно пункту 28 Правил споживачі, які встановили у квартирі багатоквартирного будинку індивідуальні (автономні) системи опалення, оплачують послуги з централізованого опалення місць загального користування будинку відповідно до методики, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Порядок визначення витрат теплової енергії на опалення МЗК у багатоквартирних житлових будинках для встановлення розміру плати за неї споживачами встановлений Методикою розрахунку кількості теплової енергії, спожитої на опалення місць загального користування багатоквартирних будинків, та визначення плати за їх опалення, затвердженою\~наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 31 жовтня 2006 року № 359 Згідно пункту 1.4 Методики кількість теплової енергії на опалення МЗК окремо не визначається, а входить до загальної кількості теплової енергії, виставленої для плати за опалення у разі, якщо в багатоквартирному будинку незалежно від наявності або відсутності загальнобудинкового обліку теплової енергії відсутні суб`єкти господарювання, помешкання з індивідуальним опаленням, усі житлові квартири не обладнані приладами обліку витрат теплової енергії на опалення. Пунктом 2.1.4 Методики передбачено, що у разі часткового оснащення приміщень споживачів приладами обліку теплової енергії та відсутності приладів обліку теплової енергії на МЗК витрати теплової енергії на опалення МЗК визначаються розрахунком як сума кількості теплової енергії на опалення окремого приміщення МЗК та утрат теплової енергії розподільчими трубопроводами системи опалення будинку, прокладеними в підвалі або на горищі. ПАТ «Облтеплокомуненерго», визначаючи відповідачу кількість теплової енергії на опалення МЗК за зазначений у позові період та розраховуючи розмір оплати, керувалось пунктами 10, 12 Правил та пунктом 2.1.4. Методики, про що зазначалось відповідачем і підтверджується письмовими доказами, зокрема, квитанціями ПАТ «Облтеплокомуненерго» по особовому рахунку позивача, довідкою про тарифи з централізованого опалення та з централізованого постачання гарячої води для населення по ПАТ «Чернігівобленерго», прикладом детального розрахунку по особовому рахунку відповідача. За таких обставин, суд приходить до висновку, що кількість теплової енергії місць загального користування необхідно визначати окремо кожному споживачу, оскільки витрати на опалення місць загального користування мають нести всі мешканці будинку, а не лише ті, у кого відсутні індивідуальні прилади обліку теплової енергії. Такого висновку дійшов також Верховний Суд у постанові №751/3545/5/17 від 13.11.2019 при розгляді справи щодо правомірності нарахування оплати за МЗК у подібному випадку. Доводи відповідача щодо неправильного визначення позивачем кількості діб в опалювальному сезоні не спростовують наданого позивачем розрахунку боргу за опалення МЗК. Крім того, як зазначили представники позивача в судовому засіданні, АТ «Облтеплокомуненерго» при врахуванні кількості днів в опалювальному сезоні керувалося рішеннями органу місцевого самоврядування про початок та кінець опалювального сезону і встановленою Національною комісію, що здійснює державне регулювання у\~сферах енергетики\~та комунальних\~послуг (НКРЕКП) вартістю гігакалорії в окремі опалювальні періоди. Відповідно до частини першої статті 81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою в статті 129 Конституції України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Статтею 17\~Закону України\~«Про виконання\~рішень та\~застосування практики\~Європейського суду\~з прав\~людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладаються законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Відповідач посилається на неправильність здійсненого позивачем розрахунку плати за опалення місць загального користування, проте своїх доказів на спростування наданого позивачем розрахунку, відповідач не надала. Суд, відповідно до п.3 ч.5 ст. 12 ЦПК України роз`яснив відповідачу право клопотати про призначення у справі судової експертизи для з`ясування обставин, що мають значення для справи, проте такого клопотання заявлено не було. За таких обставин, оскільки відповідачем порушено зобов`язання щодо обов`язкової оплати в установлені строки наданих позивачем послуг, а тому вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за надані послуги з централізованого теплопостачання підлягають задоволенню. Крім того, відповідно до статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача належить стягнути витрати по сплаті судового збору. \~ \~ \~ \~ На підставі викладеного,

Outcome: approved