Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-19 00:00:00

30 листопада 2016 року до суду надійшла зазначена позовна заява. В позовних вимогах позивач просить: визнати за [PERSON] право власності на нерухоме майно - нежиле приміщення №9 (в літ. Б) цокольного поверху, загальною площею 22,8 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS], реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 421634080000. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 23.11.2015 року позивачем було передано відповідачу в борг кошти у сумі 400 000,00 грн. На підтвердження факту отримання коштів відповідач підписав відповідну розписку, згідно якої зобов'язався повернути борг в сумі 400 000,00 грн. до 23.05.2016 року. Однак, в порушення умов договору, борг повернуто не було. З метою врегулювання боргових зобов'язань 08.11.2016 року між позивачем та відповідачем був укладений договір про врегулювання боргових зобов'язань, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим №3000 та Договір про внесення змін до Договору про врегулювання боргових зобов'язань. Згідно умов даного договору, відповідач визнав наявність заборгованості та зобов'язався в строк до 15.11.2016 року її погасити, та у разі не погашення заборгованості боржник зобов'язався передати кредитору згідно акту-приймання належне йому на праві власності нерухоме майно: нежиле приміщення №9 (в літ. Б) цокольного поверху, загальною площею 22, 8 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS], реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 421634080000. Відповідач прийняті на себе зобов'язання не виконав та не погасив наявну заборгованість, що є підставою для набуття позивачем на підставі статті 392 ЦК України права власності на зазначене нежиле приміщення. В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, направив на адресу суду заяву, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рижковою С.С. про визнання позову. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов'язок доказування покладений на сторони. Суд не прийняв визнання відповідачем позову на підставі ч.4 ст.174 ЦПК України, оскільки вона суперечить закону та продовжив розгляд справи по суті. Вислухавши думку представника позивача, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 23.11.2015 року [PERSON] позичив у [PERSON] 400 000,00 грн., про що написав розписку. Згідно розписки строк повернення коштів - 23.05.2016 року. 08.11.2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір про врегулювання боргових зобов'язань, згідно якого боржник підтверджує та визнає наявність перед кредитором боргу у сумі 400 000,00 грн., який зобов'язується погасити до 15.11.2016 року включно. Відповідно до п.2 Договору, в разі не погашення чи не своєчасного погашення боргу, з метою припинення боргового зобов'язання та погашення боргу в порядку відступного боржник зобов'язується за договором про припинення зобов'язання переданням відступного, що складається із відкладальною умовою передати кредитору належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме: нежиле приміщення №9 (в літ. Б) цокольного поверху, загальною площею 22,8 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS], реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 421634080000. Згідно п.6 Договору, право власності кредитора на нерухоме майно, визначене в п.2 цього договору, виникає на підставі умови про припинення боргового зобов'язання, переданням відступного кредитору, згідно норм ст.334 ЦК України після набрання чинності договору про припинення зобов'язання переданням відступного. 18.11.2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про внесення змін до договору про врегулювання боргових зобов'язань, посвідченого Скульською Т.А., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, 08 листопада 2016 року за реєстровим №3000. Відповідно до п.4 договору, пункт 6 Договору про врегулювання боргових зобов'язань викласти у наступній редакції: «право власності кредитора на нерухоме майно, визначене в п.2 цього договору, виникає на підставі умови про припинення боргового зобов'язання, переданням відступного кредитору, згідно норм ст.334 ЦК України після набрання чинності Акту приймання-передачі нерухомого майна в порядку відступного». Крім того, між [PERSON] та [PERSON] було укладено Акт приймання-передачі нерухомого майна. Згідно п.1 Акту, боржник в порядку та на умовах Угоди про врегулювання боргових зобов'язань передає кредиторові з метою припинення боргового зобов'язання та погашення боргу в порядку відступного належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме: нежиле приміщення №9 (в літ. Б) цокольного поверху, загальною площею 22,8 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS], який набутий ним на підставі Договору дарування, серія та номер: 5519 від 31.08.2007 р., що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ЕЕЕ 925929 №25062400. Відповідно до п. 2 Акту, сторони погодили, що даний акт приймання-передачі нерухомого майна складений із відкладальною умовою та набирає чинності 16 листопада 2016 року у випадку відсутності повного виконання боржником боргового зобов'язання у строк до 15 листопада 2016 року. За Конституцією України (ст. 41) ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 392 ЦК України визначено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Вітак, як вбачається з матеріалів справи, позивач не є власником зазначеного майна та нормами діючого законодавства чітко передбачені підстави визнання та набуття права власності, позивач не позбавлений можливості в досудовому порчдку вирішити питання переходу права власності на нежитлове приміщення в рахунок погашення заборгованості за договором позики, а тому заявлені вимоги з врахуванням заявлених підстав не можуть бути задоволені. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed