Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-15 00:00:00

31.08.2015 року [PERSON] звернулася до Шаргородського районного суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, в якому зазначила, що вона перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 19.09.1998 року. Від даного шлюбу вона та відповідач мають неповнолітню дитину сина [PERSON], [INFO]. [PERSON] просить шлюб розірвати, зсилаючись на те, що спільне життя з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння, різні погляди на сімейне життя, внаслідок чого між нею та відповідачем постійно виникають непорозуміння. Вона неодноразово намагалася зберегти родину, налагодити сімейні відносини, проте результату це не дало. Вважає, що подальше спільне життя та збереження шлюбу неможливе, так як це суперечить її інтересам та інтересам дитини, шлюб існує лише формально. Вона та відповідач однією сімєю не проживають приблизно сім років, спільного господарства не ведуть. Майнових спорів між нею та відповідачем немає. В судовому засіданні позивачка [PERSON] підтримала позовні вимоги, зсилаючись на ті самі обставини. Суду пояснила, що має стійке волевиявлення, спрямоване на розірвання шлюбу, так як перебування в шлюбі суперечить її інтересам. Розлад в її з відповідачем сімї носить тривалий характер, оскільки вона та відповідач неодноразово розходилися, вона зверталася до суду з позовом про розірвання шлюбу, але примирилася з відповідачем. Проте, однією сімєю з відповідачем вона проживати не може і з 2008 року проживає окремо. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, хоча про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом надіслання судової повістки за зареєстрованим місцем проживання та виклику до суду шляхом СМС-повідомлення. Судова повістка про виклик до суду вручена відповідачеві 07.09.2015 року (а.с.12), а СМС-повідомлення доставлено 31.08.2015 року (а.с.14). Відтак, суд вважає, що відповідач [PERSON] належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду справи і не зявився до суду без поважних причин, заперечень щодо позову на пропозицію суду, викладену в ухвалі від 31.08.2015 року, до суду не надав. Згідно із ч.1 ст.224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, не зявився до суду без поважних причин, не повідомив суд про причини неявки в судове засідання, заяви про розгляд справи у його відсутності не подав, а позивачка заперечень щодо заочного розгляду справи не має, то суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Вирішуючи спір, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 19.09.1998 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії 1-АМ №031827 (а.с.4). Від даного шлюбу позивачка та відповідач мають неповнолітню дитину: сина [PERSON], [INFO] (а.с.5). Сторони не бажають миритися, позивачка має стійке волевиявлення, спрямоване на припинення сімейних відносин і розірвання шлюбу. Причиною розладу в сімї стали різні характери, відсутність взаєморозуміння, сварки між подружжям з приводу утримання сімї, ведення господарства. При розгляді справи судом встановлено фактичні взаємини між [PERSON] та [PERSON], а саме: що у їх сімї виник не короткочасний розлад, а тривалий розлад з приводу різниці в характерах, поглядах на сімейне життя, ведення спільного господарства, внаслідок чого сторони не проживають однією сімєю з 2008 року. Відтак, суд вважає, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу неможливе і суперечить інтересам позивачки та неповнолітньої дитини сторін. Встановленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини, які регулюються Конституцією України та Сімейним кодексом України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції», і є частиною національного законодавства України. Згідно із ст.51 Конституції України та ст.24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обовязки у шлюбі та сімї. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обовязками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини (ч.3 ст.56 СК України). Відповідно до ст.ст.105, 110, 112 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного із подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя (ч.1 ст.110 СК України). Згідно зі ст.112 СК України, суд зясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Оскільки у суду склалася достатня переконаність у тому, що подальше спільне життя подружжя неможливе, що сторони наполягають на розлученні, не бажають миритися, позивачка має стійке волевиявлення до розірвання шлюбу, то суд вважає, що шлюб існує формально та суперечить інтересам сторін, тому приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved