Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-15 00:00:00

31.08.2015 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про виселення. Свої позовні вимоги мотивує тим, що є власником квартири (секції) № 11-11 «А», яка складається з чотирьох кімнат, коридору, кухні, лоджії, загальною площею 91,5 кв.м., в будівлі гуртожитку № 1 по вул. Сагайдачного в м. Луцьку. Зазначає, що будівля за адресою: м. Луцьк, вул. Сагайдачного (Тельмана), 1, має статус гуртожитку, і є обєктом комунальної власності м. Луцька, рішень щодо зміни статусу гуртожитку виконавчим комітетом [PERSON] міської ради не приймалося. Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15.06.2011 року у справі № 2-1744/11, встановлено, що відповідачі без будь-яких на те правових підстав з 24.10.1981 року незаконно займають спірне жиле приміщення та проживають у нього, а будь-яких, встановлених ст.ст. 125, 132 ЖК України, підстав для надання відповідачам іншого житлового приміщення при їх виселенні з гуртожитку немає. Зазначає, що будучи законним власником спірного жилого приміщення в цілому, не може вільно користуватися своєю власністю, так як його права та законні інтереси порушуються відповідачами, які без будь-яких на те правових підстав незаконно займають та проживають в спірному приміщенні. Із врахуванням уточнених позовних вимог, просить виселити [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] з квартири № 11-11 «А» (секції № 11-11 «А»), яка складається з чотирьох кімнат, коридору, санвузла, кухні, лоджії, загальною площею 91,5 кв.м, в будівлі гуртожитку № 1 по вул. Сагайдачного в м. Луцьку, без надання іншого житлового приміщення. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] у судовому засіданні позовні заперечив та просив у їх задоволенні відмовити. Відповідачі [PERSON] О,В., [PERSON], [PERSON], представник третьої особи [PERSON] міська рада у судове засідання не зявилися, про причини неявки суд не повідомили. У своїх письмових поясненнях від 28.09.2016 року, представник [PERSON] міської ради просив слухання справи проводити у його відсутності, при ухваленні рішення поклався на розсуд суду. Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, повно, всебічно та обєктивно оцінивши подані суду докази у їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Згідно з статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до ч. 1 ст. 317, ч. 1 ст. 319 України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною 1 ст. 383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Статтею 150 ЖК УРСР визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Як вбачається із копії договору купівлі продажу від 17.07.2015 року, позивач [PERSON] придбав у [PERSON] в цілому чотирьохкімнатну квартиру № 11-11 «А», що знаходиться в будинку № 1 по вул. Сагайдачного в м. Луцьку (а.с. 174-175). Право власності позивача [PERSON] на вищевказане спірне житлове приміщення було зареєстровано 17.07.2015 року (а.с.176), та в судовому порядку не відповідачами не оспорювалося. Із письмових пояснень відповідача [PERSON] міської ради від 29.09.2016 року № 3-30/609 вбачається, що позивач [PERSON] є власником квартири (секції) № 11-11а, загальною площею 91,5 кв.м., в будівля гуртожитку № 1 по вул. Сагайдачного в м. Луцьку, що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17.07.2015 року. Будівля за адресою: м. Луцьк, вул. Сагайдачного (Тельмана) 1 має статус гуртожитку і є обєктом комунальної власності міста [PERSON], рішення щодо змінити статусу вказаного гуртожитку виконавчим комітетом [PERSON] міської ради не приймалося на даний час. Із письмової відповіді [PERSON] міської ради від 01.12.2016 року № 1.1-8/7677 вбачається, що рішенням виконавчого комітету [PERSON] міської ради від 02.12.2011 № 854-1 затверджений акт прийняття передачі гуртожитку на вул. Гетьмана Сагайдачного, 1 у міську комунальну власність. Власником секції №11-11А у вказаному гуртожитку на підставі свідоцтва про реєстрацію права власності АЕК№858762 від 05.07.2002 року, реалізованої з прилюдних торгів, був [PERSON], а з 17.07.2015 року [PERSON] (а.с. 196). Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що гуртожиток на вул. Гетьмана Сагайдачного, 1 є обєктом комунальної власності, однак спірне житлове приміщення секція (квартира) № 11-11а належить на праві власності позивачу [PERSON], що [PERSON] міською радою визнається. В ході розгляду справи, судом не здобуто належних та допустимих доказів правомірності переобладнання або перепланування секції гуртожитку у квартиру. Посилання представника відповідача на той факт, що позивач [PERSON] є власником квартири, а не секції гуртожитку, яку набула [PERSON], а також те, що «квартира» та «секція» не є тотожними поняттями не заслуговують на увагу, оскільки судом на підставі належних та допустимих доказів встановлено, що [PERSON] є власником саме спірного житлового приміщення. Судом встановлено із матеріалів справи та пояснень представника відповідача [PERSON], із письмових пояснень представника [PERSON] міської ради, що у спірному житловому приміщенні проживають відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с. 189). Як вбачається із пояснень представника відповідача [PERSON], спірне житлове приміщення, а саме кімната № 11, площею 64,5 кв.м. по вул. Сагайдачного, 1 у м. Луцьку в порядку ст. 129 ЖК України була надана як гуртожиток відповідачу [PERSON] та членам її сімї згідно ордеру, виданого на підставі рішення адміністрації та профспілкового комітету у звязку із перебуванням відповідача у трудових відносинах із ВАТ «Волиньрембуд». В подальшому відповідач [PERSON] з дозволу власника вселила у спірне житлове приміщення відповідача [PERSON] Водночас, рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 червня 2011 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 18 серпня 2011 року, встановлено, що відповідач [PERSON], пропрацювала у ВАТ «Волиньрембуд» менше десяти років, та була звільнена з роботи за власним бажанням, з причин, які визнані судом неповажними (а.с.10-15). Тобто [PERSON], відповідно до ст. 125 ЖК УРСР не набула права на надання іншого жилого приміщення в звязку з виселенням, оскільки не пропрацювала на підприємстві, що надало їй службове жиле приміщення, не менш як десять років. Частинами 1-2 ст. 132 ЖК УРСР визначено, що сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв'язку з роботою чи навчанням. Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв'язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Відповідно до ч. 1 ст. 770 ЦК України, у разі зміни власника речі, переданої у найм, до нового власника переходять права та обов'язки наймодавця. Таким чином, суд вважає, відповідач [PERSON], та відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] (чиї права користування житловим приміщенням є похідними від прав [PERSON]В.), втратили право користуватися спірним житловим приміщенням та право проживати в ньому на підставі ст. 132 ЖК УРСР. Щодо твердження представника відповідача [PERSON], про те, що ст. 9 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» від 04.09.2008 року заборонено виселяти мешканців гуртожитку, на яких поширюється дія цього Закону, без попереднього надання їм (їх сім'ям) іншого житла, придатного для постійного проживання людей, суд зазначає, що ч. 4 ст. 1 вищевказаного Закону, визначено, що його дія не поширюється на гуртожитки, що знаходяться у приватній власності. Таким чином, вищевказана заборона не поширюється на спірне житлове приміщення, що перебуває у власності позивача [PERSON] Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] слід задовольнити, та виселити [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] з квартири № 11-11А (секції №11), яка складається з чотирьох кімнат (коридору, санвузла, кухні, лоджії) загальною площею 91,5 кв. м., житловою площею 51,4 кв. м., що знаходиться в будинку № 1 по вулиці Сагайдачного в місті Луцьку Волинської області, яка належить на праві приватної власності [PERSON], без надання іншого житлового приміщення. Відповідно до ст. 88 ЦПК України із відповідачів на користь позивача слід стягнути судові витрати по справі в розмірі 243,60 грн., тобто по 60,90 грн. з кожного.

Outcome: approved