Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-26 00:00:00

29.12.2018 року позивачка звернулась до суду із позовом до відповідачів про визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування за заповітом, у якому просить суд визнати за нею право власності на 2/3 частини квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після померлого [INFO] її батька [PERSON] . Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що [INFO] помер батько позивача - [PERSON] . За своє життя [PERSON] здійснив приватизацію однокімнатної квартири [ADDRESS] . Після смерті [PERSON] його спадкоємцями першої черги за законом є три його доньки, а саме, позивачка та дві її зведені сестри, що є відповідачами у справі. На момент смерті [PERSON] відповідачки були пенсіонерками, отже мають право на обов`язкову частку у спадщині. Позивачка та відповідачки прийняли спадщину після смерті [PERSON] звернувшись із відповідними заявами до Першої Київської державної нотаріальної контори. Однак сторони у справі позбавлені можливості отримати свідоцтва про право на спадщину за заповітом та за законом, оскільки оригінал свідоцтва про право власності на квартирну [ADDRESS] виданий 28.09.1993 року Дніпровською районної державною адміністрацією не зберігся і наявна лише копію такого свідоцтва. Позивач зазначає, що всі намагання отримати дублікат документу були марними і державний нотаріус відмовив позивачу та відповідачам у вчиненні нотаріальних дій з видачі свідоцтв про право на спадщину, в зв`язку з ненаданням оригіналу правовстановлюючого документу на квартиру, який би підтверджував право власності померлого на квартиру. За таких обставин нотаріус рекомендував сторонам звернутись до суду. Підтвердженням належності квартири померлому [PERSON] є розпорядження (наказ) від 13.09.1993 року №2/1508 видане Дніпровською районною державною адміністрацією про отримання права на приватизацію відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та здійснення померлим приватизації квартири [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло виданим 28.09.1993 року Дніпровською районною державною адміністрацією, та реєстрацією права власності на цю квартиру, яке відбулось 27.10.1993 року за №1588 в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності. Дана інформація підтверджується довідкою-характеристикою виданою Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності 21.11.1995 року №19787-7. За своє життя [PERSON] склав заповіт від 16.10.2010 року, яким на випадок своєї смерті зробив наступне розпорядження: із належного йому на праві особистої власності майна: квартиру [ADDRESS] заповів гр. [PERSON] , [INFO] . В той же час у померлого [PERSON] є ще дві доньки, які є відповідачками у справі, і які на час смерті свого батька були пенсіонерками, отже мають право на обов`язкову частку у спадщині. Позивач вказує, що відсутність правовстановлюючого документу на квартиру [ADDRESS] не позбавляє спадкоємців права на спадщину, при цьому невидача свідоцтва про право на спадщину порушує право власності позивача на нерухоме майно, тому позивачка вимушена звернутись до суду із відповідним позовом. Крім того, позивач зазначає, що у добровільному порядку вирішити з відповідачами питання розподілу спадщини не вдалося. Ухвалою суду від 12.02.2019 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання, задоволене клопотання позивача про витребування належним чином завіреної копії спадкової справи, а також роз`яснено відповідачам порядок подання відзивів на позовну заяву та встановлено строк для подання відповідних відзивів. Відповідачами у відповідності та з дотриманням положень ст. 178 ЦПК України відзиви на позовну заяву не подавались. За змістом ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Третя особа своїм правом на надання пояснень у відповідності до положень ст. 181 ЦПК України не скористалась, відповідних пояснень суду не надала, в матеріалах справи містяться клопотання третьої особи про розгляд справи за відсутності представника. Ухвалою суду від 02.04.2019 року закрито підготовче засідання у справи та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. В судовому засіданні, яке відбулось 08.07.2019 року відповідачки позовних вимог не визнали пояснивши, що не знають позивача, що остання не доглядала покійного, не ховала його, не допомагала за життя, натомість саме позивачки опікувались померлим [PERSON] , є його рідними доньками, тому саме вони мають право на спадкування квартири у рівних частинах. Представник позивача в судовому засіданні 08.07.2019 року підтримав вимоги позовної заяви з підстав викладених у ній, просив позов задовольнити та додатково пояснив суду, що померлий склав заповіт, яким заповів квартиру [ADDRESS] позивачці. Сумніви відповідачів про те, що позивачка дійсно є донькою померлого є безпідставними. Позивачка є рідною донькою померлого та має право на спадкування за заповітом, у якому взагалі-то родинного зв`язку не вказано, і заповідач мав право розпорядитись своїм майном на випадок смерті та заповісти майно будь-кому, і не лише родичам. Проблема з питанням видачі свідоцтва про право на спадщину виникла у зв`язку із відсутністю оригіналу правовстановлюючого документу на спадкову квартиру. В судовому засіданні, яке відбулось 08.07.2019 року ухвалою суду постановленою на місці без виходу до нарадчої кімнати, відповідачам було відмовлено у задоволенні клопотань про визнання обв`язкою явки учасників справи в судове засідання. А також було оголошено перерву у судовому засіданні для надання стороні відповідачів можливості ознайомитись з матеріалами справи. Відповідачі будучи належним чином повідомленими про час та місце наступного судового засідання у справі призначеного на 23.08.2019 року, за доповіддю секретаря судового засідання з`явились в приміщення суду, однак відмовились взяти участь у судовому засіданні посилаючись на відсутність самої позивачки. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. В судовому засіданні представник позивача не заперечує проти проведення заочного розгляду справи та ухвалення у справі заочного рішення. За наведених обставин, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення, оскільки відповідачі належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, без поважних причин відмовились взяти участь в судовому засіданні (враховуючи, що протокольною ухвалою суду у судовому засіданні 08.07.2019 року відповідачам вже було відмовлено у задоволенні клопотання про визнання обов`язкової явки учасників справи), відповідачі у відповідності та з додержанням вимог ст. 178 ЦПК України відзивів на позовну заяву не подавали, представник позивача в судовому засіданні не заперечує проти розгляду справи в заочному порядку та ухвалення у справі заочного рішення. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав викладених у ній, просить позов задовольнити і додатково пояснив суду, що матеріалами справи в повній мірі підтверджується коло спадкоємців померлого за законом та за заповітом, а також підтверджується належність спірної квартири померлому. При цьому, поскільки відповідачки згідно закону мають право на обов`язкову частку у спадщині, позивач просить визнати за ним право власності на 2/3 частини квартири в порядку спадкування за заповітом. Звернення позивача до суду з відповідним позовом обумовлено відсутністю оригіналу правовстановлюючого документу на квартиру, а також не визнанням відповідачами права позивача на спадкове майно за заповітом. При цьому, представник вважає такі заперечення відповідачів безпідставними та такими, що порушують право позивача на набуття у власність частини спадкового майна, на яке вона має право згідно із заповітом складеним [PERSON] . Суд, вислухавши усні пояснення учасників судового розгляду, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають до задоволення, з огляду на наступне. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (Т. 2, а.с.з.б. 8). Відповідно до положень ст.ст. 1216, 1217, 1218, 1220, 1222, 1223 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Спадкоємцями за заповітом можуть бути юридичні особи та інші учасники цивільних відносин (стаття 2 цього Кодексу). Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. За змістом наявної в матеріалах справи копії заповіту від 16.10.2010 року, посвідченого державним нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори (зареєстровано в реєстрі за №6-1222), [PERSON] на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження: «із належного мені на праві особистої власності майна: квартиру [ADDRESS] 3 заповідаю гр. [PERSON] , [INFO] » (Т. 2 а.с. 24). Як вбачається з наданої третьою особою у справі копії спадкової справи щодо майна померлого [PERSON] , останній за життя також складав заповіт щодо кв. [ADDRESS] та всього належного йому майна на користь гр. [PERSON] 06.04.2005 року, на користь гр. [PERSON] 10.04.2009 року, та на користь гр. [PERSON] 30.09.2008 року і 09.12.1993 року (Т. 2, а.с. 29, 30, 32, 36-37). За змістом ст.ст. 1233, 1234 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Згідно ст. 1235, 1236 ЦК України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. Заповідач не може позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині. Чинність заповіту щодо осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, встановлюється на час відкриття спадщини. Заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1241 ЦК України, малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). За змістом ст. 1254 ЦК України, заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Судом встановлено, що станом на час відкриття спадщини чинним був заповіт, складений [PERSON] на користь позивача у справі, яким останній заповів позивачу квартиру [ADDRESS] . Відповідно до положень ст.ст. 1258, 1261, 1267 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Спадкоємцями покійного [PERSON] за законом першої черги є його діти [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Родинні відносини між спадкодавцем та сторонами у справі, як між батьком та рідними дітьми підтверджується наявними в матеріалах справи копіями: свідоцтва про народження серії [NUMBER] , свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , свідоцтва про укладення шлюбу щодо відповідачки [PERSON] (Т. 2, а.с. 14-15); свідоцтва про народження серії [NUMBER] , рішення про розірвання шлюбу у справі №2-52 від 23.01.1995 року, запису про розірвання шлюбу №533 від 03.12.1998 року, повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про розірвання шлюбу від 19.09.2014 року щодо відповідачки [PERSON] (Т. 2, а.с.17-19, 33-35); свідоцтва про народження серії [NUMBER] , свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] щодо позивачки [PERSON] (Т. 2, а.с. 10-11). За змістом ст.ст. 1268, 1269, 1270, 1278 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними. Як вбачається з матеріалів справи, відповідачка [PERSON] звернулась до Першої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті її батька [PERSON] 14.08.2014 року, відповідачка [PERSON] із відповідною заявою звернулась також 14.08.2014 року, а позивачка [PERSON] із заявою про прийняття спадщини після смерті свого батька звернулась до нотаріальної контори 09.10.2014 року (Т. 2, а.с. 7-8, 39). Таким чином, відповідачі та позивачка у визначений чинним законодавством термін звернулись до Першої Київської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини за законом та заповітом після смерті їх батька [PERSON] , який помер [INFO] . Відповідно до положень ст.ст. 1296, 1297, 1298 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім`я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців. Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. 27.04.2015 року відповідачі звернулись до Першої Київської державної нотаріальної контори із заявою, у якій просили видати їм свідоцтво про право на спадщину за законом на обов`язкову частку, оскільки на день смерті [PERSON] залишилось спадкове майно, яке складається з кв. [ADDRESS] , яку померлий згідно заповіту, посвідченого Десятою Київською державною нотаріальною конторою 16.10.2010 року, зареєстрованого в реєстрі за №6-1222, заповідав [PERSON] (Т. 2, а.с.з.б. 55). Постановами державного нотаріуса від 27.04.2015 року відповідачам було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на обов`язкову частку, згідно ст. 1241 ЦК України на кв. [ADDRESS] , після померлого [INFO] [PERSON] , у зв`язку з ненаданням правовстановлюючого документа на вищевказану квартиру на ім`я спадкодавця [PERSON] (Т. 2 а.с. 56 та з.б.а.с. 56). 18.05.2015 року позивачка [PERSON] звернулась до Першої Київської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом щодо кв. [ADDRESS] , яку померлий [PERSON] заповів їй заповітом, посвідченим Десятою Київською державною нотаріальною конторою 16.10.2010 року (Т. 2, а.с. 61). Постановою державного нотаріуса від 18.05.2015 року позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 4/6 частини кв. [ADDRESS] , після померлого [INFO] [PERSON] , у зв`язку з ненаданням правовстановлюючого документа на вищевказану квартиру (Т. 2 а.с.з.б. 61). Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] помер [INFO] . При цьому, його донькам - відповідачам у справі [PERSON] та [PERSON] , станом на час смерті було 64 роки та 61 рік відповідно, що підтверджується копією свідоцтва про смерть [PERSON] та копіями паспортів відповідачів (Т. 2, а.с.з.б. 8, 12-13, 15). Отже, у відповідності до положень ст. 1241 ЦК України, відповідачі мають право на обов`язкову частку у спадщині після смерті [PERSON] , яку останній заповів позивачу [PERSON] саме, відповідачі мають право на 1/6 частину кожна щодо майна, яке [PERSON] заповів позивачу. В свою чергу позивачка має право на отримання у спадок 2/3 частин від майна, що заповів їй [PERSON] , у зв`язку з вирахування із спадкової маси 1/3 частини, що є обов`язковою часткою відповідачів у спадковому майні. Відповідно до положень ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. За змістом ст.ст. 328, 392 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Як вбачається з матеріалів справи, набуття позивачем права власності на 2/3 частини спадкового майна за заповітом після смерті [PERSON] стало неможливим шляхом отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом, у зв`язку з відсутністю оригіналу правовстановлюючого документу на кв. [ADDRESS] на ім`я спадкодавця [PERSON] , а також у зв`язку з не визнаванням відповідачами такого права позивача, скільки відповідачі вважають, що спірна квартира має належати виключно їм, як рідним донькам померлого, в рівних частках. За таких умов, вирішення спору можливо лише в судовому порядку, тож позивач обґрунтовано звернувся до суду з відповідним позовом, обравши належний спосіб захисту своїх невизнаних прав. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що наявними у ній письмовими доказами в повній мірі підтверджується належність [PERSON] на праві приватної власності, на час його смерті, квартири [ADDRESS] . До таких доказів, які в сукупності підтверджують право власності [PERSON] на кв. [ADDRESS] суд відносить копії: - довідок КП «Керуюча дирекція Дніпровського району м. Києва» ЖРЕО-408 від 30.07.2014 року про реєстрацію померлого за адресою спірної квартири (Т. 2, а.с 11-12); - свідоцтва про право власності на житло від 28.09.1993 року виданого Дніпровською районною державною адміністрацією [PERSON] на кв. [ADDRESS] (Т. 2, а.с. 78, 92, 122); - листів Першої Київської державної нотаріальної контори №12041/01-30 від 12.12.2017 року, №3307/01-30 від 31.03.2018 року, №3705/01-30 від 11.04.2018 року, №6387/01-30 від 26.06.2018 року, №9673/01-30 від 24.09.2018 року зі змісту яких вбачається, що згідно з відомостями з реєстру прав власності на нерухоме майно, квартира за адресою: [ADDRESS] належала померлому [PERSON] на підставі Дублікату Свідоцтва про право власності [NUMBER] , виданого 24.09.2012 року Органом приватизації житла Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації (Т. 2, а.с. 84, 88, 97, 101, 110); - довідки-характеристики №19787-7 від 21.11.1995 року про те, що кв. [ADDRESS] зареєстрована в бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі під реєстровим номером 1588 за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності виданого Дніпровською державною адміністрацією м. Києва 28.09.1993 року за реєстровим номером 2/1508 (Т. 2 а.с. 93, 123); - листа Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації №9179/43/2/103 від 04.10.2018 року зі змісту якого вбачається, що на підставі заяви гр. [PERSON] від 27.08.2012 року був оформлений дублікат свідоцтва про право власності на кв. [ADDRESS] . Дублікат виданий відповідно до розпорядження Органу приватизації житла Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації від 24.09.2012 року №937. Відомості про об`єкт нерухомого майна були внесені до Реєстру прав власності на нерухоме майно від 06.11.2012 року. За таких умов відсутні підстави для оформлення та видачі дублікату свідоцтва про право власності на це майно; - дубліката свідоцтва виданого Дніпровською районною у м. Києві державною адміністрацією 28.09.1993 року зі змісту якого вбачається, що Дніпровська районна державна адміністрація посвідчує, що кв. [ADDRESS] дійсно належить на праві приватної власності [PERSON] Дублікат «Свідоцтва про право власності на житло» виданий Органом приватизації житла Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації згідно з розпорядженням №937 від 24.09.2012 року (Т. 2, а.с. 130). Таким чином, судом достеменно встановлено, що квартира [ADDRESS] належала на праві приватної власності [PERSON] на час його смерті. Вказану квартиру [PERSON] заповів позивачу на підставі заповіту від 16.10.2010 року, який був чинним на час його смерті та невизнаний/нескасований судом на час вирішення спору у цій справі. При цьому, позивач має право на отримання у власність 2/3 частин зазначеної квартири в порядку спадкування за заповітом, оскільки відповідачі у справі на час смерті [PERSON] , як його рідні доньки, були непрацездатними, тож мають право на обов`язкову частку у спадковому майні щодо якого померлий залишив заповідальне розпорядження. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про доведеність та обґрунтованість позовних вимог, що зумовлює задоволення позову, оскільки іншим шляхом аніж в судовому порядку, позивач позбавлений можливості набути право власності на частину квартири за заповітом, враховуючи, що оригінал свідоцтва про право власності на житло, а також оригінал дублікату свідоцтва про право власності на житло втрачений, а відповідачі не визнають права позивача на отримання у власність в порядку спадкування за заповітом 2/3 частин зазначеної квартири наполягаючи на тому, що саме вони є доньками померлого, тому мають право на отримання у спадок спірної квартири у рівних долях. У відповідності до положень ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідачів понесені позивачем судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 4405,00 грн. з кожного відповідача. Натомість з урахуванням положень ст. 140 та п. 1 ч. 3 ст. 141 ЦПК України не підлягають відшкодуванню за рахунок відповідачів витрати позивача у розмірі 352,40 грн., оскільки чинним законодавством України не передбачено сплату судового збору за подання заяви про витребування доказів, тож на думку суду, сплачені стороною позивача витрати у розмірі 352,40 грн. не пов`язані із розглядом справи, тому стягненню з відповідачів не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: approved