Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-17 00:00:00

29 квітня 2014 року позивачка звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON], третя особа Красногвардійський районний відділ у м. Дніпропетровськ Головного управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою та зняття її з реєстраційного обліку, яку 21.08.2014 року уточнила та остаточно просила визнати [PERSON], такою що втратила право користування квартирою [ADDRESS] шляхом зняття з реєстраційного обліку. В обґрунтування позовних вимог вказала, що [PERSON] була знайома її сім'ї. У 2013 році у відповідачки виникли труднощі з оформленням деяких документів, і їй потрібна була тимчасова реєстрація. З самого початку реєстрації відповідачка у даній квартирі не проживала і не знаходилася, а після того, як вона вирішила свої питання стосовно документів, виїхала хз м. Дніпропетровська. Лише одного разу відповідачка зателефонувала їй і повідомила, що проживає з молодим чоловіком і у неї немає змоги приїхати до м. Дніпропетровська для зняття з реєстраційного обліку. З цього часу їй місцезнаходження позивачки невідомо. Вона пенсіонерка і у неї мінімальний розмір пенсії і вона не в змозі оплачувати постійно за двох комунальні послуги. Коли був живий її син, [PERSON], то він допомагав їй сплачувати комунальні послуги, але 15.11.2013 року її син помер і їй стало дуже тяжко одній сплачувати комунальні послуги. На протязі тривалого часу відповідачка за адресою своєї реєстрації не проживає, квартирну плату та оплату комунальних послуг не проводить, у зв'язку з чим вона вимушена звернутися до суду з даним позовом. У судовому засіданні позивачка підтримала свої позовні вимоги та просила їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Також суду пояснила, що відповідачка останні два роки у спірній квартирі не проживає, а проживає у своєї матері. З приводу того, як відповідачка поселилася у дану квартиру пояснила, що у 2006 році її привів племінник і попросив щоб вона деякий час проживала як квартирантка. Оскільки її покійний син працював у ЖЕКу він сам її прописав, вона письмової згоди на її прописку не давала. Прописав її для того, щоб вона могла найти кращу роботу. Відповідачка проживала у даній квартирі до смерті її сина. Потім вона сама пішла з кварти до своєї матері, її ніхто не вигоняв. Замки на вхідних дверях були поміняні набагато пізніше. Вона у квартиру тільки навідується, оскільки сама хвора і потребує догляду. У теперішній час відповідачка поставила їй умову, якщо вона їй віддасть 2 тисячі доларів, то вона випишеться з квартири. До теперішнього часу вона вимушена сама сплачувати комунальні послуги. Відповідачка участі у цьому не приймає. У судове засідання відповідачка не з'явилася, про час та місце слухання справи була повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила. Але, у судовому засіданні 28.05.2015 року вказала, що вона перебувала у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON] і проживала із ним однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Фактичні шлюбні відносини тривали 15 років аж до моменту його смерті 15 листопада 2013 року. У квартирі вона прописалася лише зі згоди [PERSON], оскільки тільки він був власником даної квартири. Спочатку, у 2005 році, вона була прописана тимчасово, а у 2006 році [PERSON] її прописав постійно. Вона не знає коли і кому належала квартира. Позивачка зі своїм чоловіком та синами у січні 2014 року, коли вона прийшла з роботи, поміняли замки на вхідних дверях і до квартири її не впустили. З позовом до суду про усунення перешкод у користуванні власністю вона не зверталася, а лише викликали міліцію, яка зафіксувала факт протиправних дій третіх осіб щодо неї і поставила вимогу родичам відповідачки, щоб вони надали їй ключі від нового замка, що і було зроблено у їх присутності. Як тільки співробітники міліції поїхали, родичі відповідачки забрали у неї щойно надані ключі та силоміць виштовхали її з квартири. При цьому, її речі залишилися в даній квартирі і вона не може ними користуватися. Так як вона власного житла не має, то змушена весь цей час мешкати у знайомих. У судове засідання представник відповідача [PERSON] не з'явилася, про час та місце слухання справи була повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила. У судовому засіданні 28.05.2015 року пояснила, що позов не визнає в повному обсязі, оскільки він не обґрунтований, тому просить у його задоволенні відмовити. У судове засідання представник третьої особи не з'явився, про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Вислухавши позивачку, свідків, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року про відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у власності будинок, користуються ним і мають право розпоряджатися своєю власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, здавати в оренду. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. У судовому засіданні встановлено, що квартира [ADDRESS] на праві спільної часткової власності по 1/2 частині належала [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.7-8). Згідно довідки про склад сім'ї від 02.04.2014 року за № 329 у даній квартирі з 12.07.1982 року по день смерті 15.11.2013 року значився зареєстрованим також [PERSON] (а.с.11). [PERSON] помер 15.11.2013 року, про що відділом державної реєстрації смерті реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції складено відповідний актовий запис за № 8004, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (а.с.12). Згідно довідки про склад сім'ї від 22.04.2014 року за № 142, у квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] та [PERSON] (а.с. 10). Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. У судовому засіданні встановлено, що відповідачка [PERSON] прописана у спірній квартирі лише зі згоди одного власника [PERSON] Даний факт визнаний сторонами по справі. Згідно акту про не проживання відповідачка [PERSON] у квартирі [ADDRESS] не проживає з листопада 2013 року. Місцезнаходження її невідоме (а.с.9). Як пояснили свідки з боку позивача [PERSON], [PERSON], [PERSON] постійно у даній квартирі не проживала, а після смерті [PERSON] взагалі покинула квартиру. Вона не проживала з [PERSON] однією сім'єю, оскільки він сам займався прибиранням даної квартири і сам собі готував їжу. Дійсно у даній квартирі речі відповідачки залишилися. Допитані у судовому засіданні свідки з боку відповідачки - [PERSON] та [PERSON] суду пояснили, що відповідачка дійсно не проживає у спірній квартирі з моменту коли помер [PERSON] Їм відомо зі слів самої відповідачки, що вона не може проживати у даній квартирі оскільки позивачка зі своєю родиною поміняли на вхідних дверях замки. Коли вона проживала з [PERSON], то вона вела господарство, вона лише одна працювала и купувала меблі та продукти харчування. Також, відповідачка сама здійснила поховання [PERSON] та організувала поминальний обід. У кватирі залишилися її речі і вона не може ними користуватися, з приводу чого вона зверталася з заявою до міліції. Судом встановлено, що спадкоємцем 1/2 частини квартири [ADDRESS] є [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, посвідченим 25.06.2014 року державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 5-742 (а.с.29). Тобто, власником квартири [ADDRESS] є позивачка [PERSON] Як встановлено у судовому засіданні відповідачка відповідачка [PERSON] була зареєстровано у спірній квартирі лише зі згоди одного власника [PERSON] Позивачка [PERSON] згоди на реєстрацію [PERSON], не надавала. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК, з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. У відповідності до ч. 4 ст. 156 ЖК України, до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ст. 64 ЖК України. Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника будинку користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Із зазначеного суд дійшов висновку, що виникнення права членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а відтак - припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сім'ї на користування цим будинком. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні їм права користування і розпорядження своїм майном. Тому, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що [PERSON] втратила право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS]. Що стосується позовних вимог [PERSON] про зняття з реєстраційного обліку з квартири [ADDRESS] відповідачки, то дані вимоги задоволенню не підлягають, оскільки відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Відтак вимоги позивачки щодо зняття відповідачки з реєстраційного обліку є передчасними, оскільки рішення суду щодо визнання відповідачки такою, що втратила право на користування квартирою, є достатньою підставою для зняття її з реєстрації. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому, з відповідачки на користь позивачки необхідно стягнути сплачений за подачу позову судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial