Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-03 00:00:00

29 липня 2013 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом (позовні вимоги по якому в ході судового розгляду справи неодноразово уточнювалися) до [PERSON] та [PERSON] про визнання фіктивним договору дарування від 16 вересня 2006 року та зобов'язання звільнити земельну ділянку, мотивуючи свої вимоги (в кінцевій редакції позовних вимог - т. 1 а. с. 242-244) тим, що на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку від 7 вересня 2010 року, виданого на підставі рішення Євпаторійської міської ради від 30 вересня 2009 року №5-51/38, їм - позивачам належить на праві спільної сумісної власності земельна ділянка площею 0,0298 га, розташована по [ADDRESS], а саме починаючи з 1997 року, вказана земельна ділянка перебувала у постійному користуванні позивачів [PERSON] та [PERSON] - батька позивача [PERSON], який помер [INFO]. В травні 2011 року вони - позивачі дізналися про те, що між [PERSON], як дарувальником, та [PERSON], як обдаровуваною, 16 вересня 2009 року укладено договір дарування, за умовами якого [PERSON] передала у дар [PERSON] домоволодіння, що складається з літ. «А» з приміщеннями №№1, 1а - тамбур, 2 - кухня, 3, 4, 5 - житлові кімнати, 2а, 3а - підсобні, загальною площею 69 кв. м, житловою площею 48,9 кв. м, сараїв літ. «Б» та «13», споруд, розташованих по [ADDRESS]. При цьому вони - позивачі зазначають, що вказаного домоволодіння фактично не існувало. Рішеннями судів право власності попередніх власників на це домоволодіння було скасовано, також рішенням Євпаторійського міського суду від 11.10.2012 року була скасована і реєстрація права власності за [PERSON] Отже, документи, на підставі яких було укладено зазначений вище договір дарування від 16 вересня 2006 року, визнані незаконними. На підставі викладеного, враховуючи, що вказаного у договорі майна - а саме домоволодіння не існувало, у зв'язку з чим воно не могло передаватися і не передавалося, права та обов'язки за договором не виникли, а угода не була направлена на реальне виникнення правових наслідків, обумовлених нею, вважають цю угоду фіктивною, а захват відповідачем [PERSON] земельної ділянки, розташованої по [ADDRESS] неправомірним. Також зазначають, що технічного паспорту на домоволодіння у [PERSON] немає. [PERSON] стверджує, що перед початком самовільного будівництва фундаменту домоволодіння знесла. При знесенні домоволодіння БТІ повинно скласти акт про знесення будівель, проте такий акт відсутній, оскільки зносити було нічого. Севастопольським апеляційним адміністративним судом було встановлено, що будівлі зруйновані та знесені [PERSON] В судовому засіданні у справі №6-452/2011 та по інших справах [PERSON] заявляла, що будівлі знесла, оскільки вони були старими. Проте в п. 5 договору дарування від 16.09.2006 року зазначено, що всі інженерні комунікації у домоволодінні знаходяться у робочому стані та функціонують за призначенням, домоволодіння не визнано аварійним чи таким, що підлягає знесенню. Оскільки згідно ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі знищення майна, [PERSON] втратила право власності на неіснуюче домоволодіння. Отже, оскільки майно за договором дарування фактично [PERSON] не передавалося, оскільки не існувало, то права та обов'язки не наступили, а отже вимоги ч. 5 ст. 203 ЦК України про те, що правочин повинен бути направлений на реальне настання правових наслідків, обумовлених ним, не можуть бути виконані, так як об'єкту не існує. Просять суд визнати фіктивним зазначений договір дарування домоволодіння від 16 вересня 2006 року та зобов'язати [PERSON] звільнити земельну ділянку по [ADDRESS] шляхом знесення самовільно збудованої будівлі (фундаменту). В судовому засіданні представник позивачів [PERSON] та [PERSON] - [PERSON], діюча на підставі довіреностей, позовні вимоги підтримала, надала суду пояснення, аналогічно викладеному в останній уточненій позовній заяві від 25 листопада 2013 року та зазначила, що договір дарування від 16.09.2006 року домоволодіння [ADDRESS] є фіктивним на підставі ст. 234 ЦК України, оскільки на момент його укладення майно, яке було предметом цього договору фактично не існувало, а тому реальне настання правових наслідків не передбачалося, у зв'язку з чим зайняття [PERSON] спірної земельної ділянки є незаконним. Просить суд визнати фіктивним зазначений договір дарування домоволодіння від 16 вересня 2006 року та як наслідок визнання договору фіктивним зобов'язати [PERSON] звільнити земельну ділянку по [ADDRESS] шляхом знесення самовільно збудованої будівлі (фундаменту). Представник відповідача [PERSON] - [PERSON], діюча на підставі договору від 28 лютого 2012 року, в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, вважала їх необґрунтованими та безпідставними, а договір дарування від 16 вересня 2006 року укладеним у відповідності до норм діючого законодавства. Крім того, звернула увагу на те, що рішенням Апеляційного суду АР Крим від 15 січня 2014 року рішення Євпаторійської міської ради №5-51/38 від 30.10.2009 року «Про передачу у спільну сумісну власність [PERSON] та [PERSON] земельної ділянки за адресою: [ADDRESS], для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд», на підставі якого позивачам було видано Державний акт про право власності на зазначену земельну ділянку, визнано неправомірним та скасовано. Просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином у відповідності до положень ст. ст. 74, 76 ЦПК України. Причини неявки суду не повідомила, з заявами та клопотаннями до суду не зверталася. При таких обставинах суд вважає можливим розглянути справу у її відсутність. Вислухавши доводи представника позивачів та представника відповідача [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не підлягаючими задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що рішенням виконавчого комітету Євпаторійської міської ради народних депутатів №329 від 26.07.1996 року на підставі клопотання Євпаторійського досвідно-механічного заводу та заяв його працівників [PERSON] та [PERSON] узгоджено місце розташування та розмір земельної ділянки для проектування останніми двоквартирного житлового будинку по [ADDRESS] на земельній ділянці орієнтованою площею 0,3 га (т. 1 а. с. 25). Архітектурно-планувальне завдання №3 на будівлю двохквартирного житлового будинку замовниками [PERSON] та [PERSON] було узгоджено 14 жовтня 1996 року з головним архітектором м. Євпаторії (т. 1 а. с. 15). Рішенням виконкому Євпаторійської міської ради народних депутатів АР Крим від 11.04.1997 року №117/1 було затверджено технічний звіт по встановленню меж земельної ділянки, виконаний Євпаторійським відділом міського кадастру та геодезії та вирішено видати Державний акт на право постійного користування землею [PERSON] та [PERSON] на земельну ділянку площею 297,62 кв. м по [ADDRESS] для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, надати земельну ділянку у рівних частках. На підставі зазначеного рішення [PERSON] та [PERSON] було видано державний акт на право постійного користування вільною земельною ділянкою площею 0,0298 га [ADDRESS] (т. 1 а. с. 29). У зв'язку зі змінами у земельному законодавстві [PERSON] та [PERSON] у 2001 році звернулися до Євпаторійської міської ради про передачу їм зазначеної земельної ділянки у власність та рішенням Євпаторійської міської ради №24-3/130 від 5 серпня 2002 року [PERSON] та [PERSON] була передана у спільну сумісну власність земельна ділянка площею 298,00 кв. м за адресою: [ADDRESS] для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, міське управління земельних ресурсів було зобов'язано внести зміни у облік та перерозподіл земель міста та оформити і видати [PERSON] та [PERSON] Державний акт на право спільної сумісної власності на вказану земельну ділянку, а також за п. 3 вирішено рішення Євпаторійського міськвиконкому №117/1 від 11 квітня 1997 року вважати таким, що втратив чинність (т. 1 а. с. 26). Проте відповідно до Свідоцтва про смерть від 22.01.2003 року, виданого відділом РАЦС Євпаторійського МУЮ (а. с. 41), [INFO] [PERSON] помер та за життя не встиг отримати Державний акт на земельну ділянку у відповідності з зазначеним вище рішенням Ради. В судовому засіданні достовірно встановлено, що за весь цей час, а саме починаючи з 1996 року спірна земельна ділянка [PERSON] та [PERSON] фактично не освоювалася, будівництво фактично не розпочиналося, що було визнано сторонами у справі та не спростовувалося, а отже відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України ця обставина доказуванню не підлягає. 16 вересня 2006 року між [PERSON], як дарувальником, та [PERSON], як обдаровуваною, було укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Євпаторійського міського нотаріального округу АР Крим та зареєстрований у реєстрі за №1872, за умовами якого [PERSON] подарувала [PERSON] домоволодіння [ADDRESS], яке складалося у літ. «А» з приміщень №№1, 1а, 1, 3, 4, 5, житловою площею 48,9 кв. м, 2а, 3а підсобні, сараїв літ. «Б» і « 13», загальною площею 69,0 кв. м, та розташоване на земельній ділянці площею 507 кв. м. Право власності [PERSON] у встановленому законом порядку 22 вересня 2006 року було зареєстровано у електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно. В судовому засіданні достовірно встановлено, що після набуття права власності на вказане вище домоволодіння [PERSON] розпочала його реконструкцію. Так представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що відповідачем [PERSON] було знесене придбане домоволодіння, оскільки воно було старим. Представник позивачів в судовому засіданні не заперечував факт того, що дійсно, відповідачем [PERSON] на спірній земельній ділянці проводилися будівельні роботи, зокрема з будівництва фундаменту. Оскільки [INFO] [PERSON] помер та за життя не встиг отримати Державний акт на земельну ділянку у відповідності з зазначеним вище рішенням Ради рішенням Євпаторійського міського суду від 2 жовтня 2008 року забудовником земельної ділянки площею 298 кв. м по [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті [PERSON] було визнано [PERSON] Рішенням Євпаторійської міської ради №5-51/38 від 30 жовтня 2009 року було затверджено технічну документацію по землеустрою для складання документів, посвідчуючих право на земельну ділянку [PERSON] та [PERSON] для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою: [ADDRESS], та передано у спільну сумісну власність [PERSON] та [PERSON] земельну ділянку площею 0,0298 га, в тому числі по угіддям: забудовані землі (34), з них землі одно-двохповерхової житлової забудови - 0,0298 га, за рахунок земель житлової та суспільної забудови (кадастровий номер 0110900000:01:035:0237), код УКЦІЗ - 1.8 за адресою: [ADDRESS] для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Також зазначеним рішенням вирішено вважати таким, що втратило чинність у зв'язку зі смертю [PERSON] рішення Євпаторійської міської ради від 2 червня 2002 року №24-3/130. Проте ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 січня 2013 року рішення Євпаторійського міського суду від 2 жовтня 2008 року про визнання [PERSON] забудовником земельної ділянки площею 298 кв. м по [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті [PERSON] було скасовано. Рішенням Апеляційного суду АР Крим від 15 січня 2014 року рішення Євпаторійської міської ради №5-51/38 від 30.10.2009 року «Про передачу у спільну сумісну власність [PERSON] та [PERSON] земельної ділянки за адресою: [ADDRESS], для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд», на підставі якого позивачам було видано Державний акт про право власності на зазначену земельну ділянку, визнано неправомірним та скасовано. При цьому судом було встановлено, що вищезазначене рішення Євпаторійської міської ради є передчасним та порушує права [PERSON], оскільки її земельна ділянка, яка знаходиться під подарованим нерухомим майном, увійшла до ділянки, яка передана [PERSON] та [PERSON], а тому рішення Євпаторійської міської ради №5-51/38 від 30.10.2009 року про передачу у спільну сумісну власність [PERSON] та [PERSON] земельну ділянку за адресою: [ADDRESS], для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, слід визнати неправомірним та скасувати. Звертаючись до суду з позовними вимогами про визнання договору дарування, укладеного між [PERSON] та [PERSON], фіктивним на підставі ст. 234 ЦК України, позивачі [PERSON] та [PERSON] обґрунтовують це тим, що на момент його укладення майно, яке було предметом цього договору фактично не існувало, а тому реальне настання правових наслідків не передбачалося, а отже зайняття [PERSON] спірної земельної ділянки є незаконним. Проте з такими доводами позивачів суд не може погодитися. Так, відповідно до ст. 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається недійсним. Як роз'яснено Пленумом Верховного Суду України у п. 24 постанови № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють його лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину учасники мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Водночас фіктивний правочин може взагалі не мати правової мети. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, незалежно від того, в якій формі він вчинений. Отже, позивач, який звертається з вимогою про визнання правочину фіктивним, має довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не можна визнати фіктивним. Оскільки сторони не вчиняють жодних дій для здійснення фіктивного правочину, суд тільки приймає рішення про визнання такого правочину недійсним без застосування будь-яких інших наслідків (реституції). Якщо ж на виконання правочину було передано майно або майнові права, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Згідно ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона(дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдарованим документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка (ч.ч.1,4 ст.722 ЦК України). В судовому засіданні достовірно встановлено, що 16 вересня 2006 року між [PERSON], як дарувальником, та [PERSON], як обдаровуваною, було укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Євпаторійського міського нотаріального округу АР Крим та зареєстрований у реєстрі за №1872, за умовами якого [PERSON] подарувала [PERSON] домоволодіння [ADDRESS], яке складалося у літ. «А» з приміщень №№1, 1а, 1, 3, 4, 5, житловою площею 48,9 кв. м, 2а, 3а підсобні, сараїв літ. «Б» і « 13», загальною площею 69,0 кв. м, та розташоване на земельній ділянці площею 507 кв. м. Набуте право власності було зареєстровано [PERSON] 22 вересня 2006 року у електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно у встановленому законом порядку. При цьому після набуття права власності на вказане вище домоволодіння [PERSON] розпочала його реконструкцію та в судовому засіданні представник позивачів не заперечував факт того, що дійсно, відповідачем [PERSON] на спірній земельній ділянці проводилися будівельні роботи, зокрема з будівництва фундаменту. Крім того, з повідомлення Управління архітектури і містобудування Євпаторійської міської ради від 10 червня 2011 року вбачається, що про огляді території та дослідження документів по [ADDRESS] спеціалістами управління встановлено, що власником домоволодіння по [ADDRESS] [PERSON] виконані будівельні роботи по влаштуванню фундаменту розміром 10,0 м х 12,0 м, глибиною приблизно біля 3,0 м з обладнанням підвальних приміщень. Роботи виконувалися без відповідних дозволів та проектної документації. За допущені правопорушення вимог містобудівельного законодавства та самовільне виконання будівельних робіт на [PERSON] було складено протокол про адміністративне правопорушення по ст. 150 КУпАП, який переданий на розгляд адміністративної комісії при виконкомі міської ради. Згідно поточної реєстрації КРП «БРТІ м. Євпаторії» від 22.09.2006 року домоволодіння по [ADDRESS] зареєстровано на [PERSON] Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачі звернулись до суду з вимогами про визнання договору дарування від 16 вересня 2006 року фіктивним, проте у порушення ст. ст. 10, 60 ЦПК України ними не представлено суду жодного належного та допустимого доказу у розумінні ст. ст. 57-59 ЦПК України у підтвердження цих доводів, клопотань щодо забезпечення таких доказів представником позивача в ході розгляду справи не заявлялось, проте для сприяння всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, судом було роз'яснено представнику позивача його права та обов'язки, та попереджено про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій. При цьому представник позивача в судовому засіданні наполягала на розгляді справи по суті у межах заявлених уточнених позовних вимог та на підставі тих доказів, які містяться в матеріалах справи. Отже посилання позивачів та їх представника на те, що договір дарування від 16 вересня 2006 року укладено між сторонами без наміру створення правових наслідків, які ним обумовлювалися, внаслідок чого відповідач [PERSON] неправомірно користується земельною ділянкою та зобов'язана її звільнити, є необґрунтованими та не підтверджені позивачами та їх представником у встановленому законом порядку та не знайшли свого підтвердження у ході розгляду справи, а отже ґрунтуються лише на їх припущеннях та їх суб'єктивній думці. Суд вважає, що обставини, на які посилаються позивачі, не свідчать про те, що договір дарування був фіктивним та укладався без наміру створити правові наслідки. Позивачами не доведено також, що саме діям обох сторін властива ознака фіктивності (що обидві сторони діяли лише для вигляду). В матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо відсутності у сторін наміру створити правові наслідки укладеного правочину, які обумовлювалися цим правочином. Таким чином, безпосередньо, всебічно, повно та об'єктивно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які є у справі, оцінивши належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд прийшов до висновку про необґрунтованість вимог позивачів [PERSON] та [PERSON] в заявлених ними межах та про відсутність правових підстав для задоволення позову. На підставі ст. ст. 15, 16, 202, 203, 207 - 210, 215, 216, 234, 346, 717 - 720 Цивільного кодексу України, ст. ст. 116, 120, 141 Земельного кодексу України,

Outcome: dismissed