Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-01 00:00:00

29 червня 2021 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом посилаючись на те, що він являється власником житлового будинку [ADDRESS] , відповідно до договору дарування від 10 липня 1993 року - 44/100 частини житлового будинку з відповідними господарськими спорудами та відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 17.08.1998 року на 56/100 частин з господарськими будівлями. В даному будинку значиться зареєстрованим відповідач [PERSON] , з який є сином позивача, проте з 2015 року не проживає у вказаному житловому будинку. Оскільки відповідач не проживає в будинку [ADDRESS] понад один рік, тому втратив право користування будинком. В даний час позивач через реєстрацію відповідача в будинку позбавлений можливості розпорядитись власним майно. Ухвалою суду від 26 серпня 2021 року вказана позовна заява була прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Відповідачу було запропоновано протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати відзив на позовну заяву. Відповідач відзив на позовну заяву не подав, в судове засідання не з`явився, причину неявки суду не повідомив. Тому, відповідно до ст.280 ЦПК України суд, за згодою представника позивача, проводить заочний розгляд справи. В судовому засіданні позивач позов підтримав та пояснив [PERSON] з 2015 року не проживає у вказаному будинку, витрати по утриманню будинку не несе, його особистих речей в будинку немає та даним житлом він не цікавиться, з позивачем, як батьком не підтримує родинних стосунків, відомо лише, що відповідач працює закордоном. Відповідач відзив на позовну заяву не подав, в судове засідання не з`явився, причину неявки суду не повідомив. Заслухавши пояснення позивача та його представника, заслухавши покази свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до вимог ст. 317 Цивільного кодексу України кожен громадянин має право вільно володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому на праві власності майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні (ст.321 ЦК України). Згідно з вимогами ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику квартири/будинку право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були пов`язані з позбавленням володіння. Судом встановлено, що на підставі договору дарування від 10 липня 1993 року - 44/100 частини житлового будинку з відповідними господарськими спорудами та відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 17.08.1998 року на 56/100 частин з господарськими будівлями [PERSON] являється власником будинку [ADDRESS] (а. с. 7-9). Згідно довідки, виданої депутатом Полонської міської ради ОТГ від 07 травня 2021 року, [PERSON] 1985 року народження, не проживає в житловому будинку [ADDRESS] (а.с.10). Допитана у судовому засіданні за заявою позивача свідок [PERSON] показала, що відповідач, являється її братом, у будинку батька [PERSON] по [ADDRESS] не проживає вже понад п`ять років. Він одружений і має власне житло в м. Полонному, однак адреси вона не знає. [PERSON] працює закордоном і два роки в Україні вона його не бачила. Крім того, свідок [PERSON] показав, що з позивачем товаришує більше десяти років. Постійно допомагає позивачу по господарству, його сина [PERSON] не бачив за місцем проживання [PERSON] понад два роки. Згідно ч.1 ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Оскільки, наявність реєстрації місця проживання відповідача в житлі [PERSON] створює для нього перешкоди у користуванні цим житлом, тому, відповідно до ст.391 ЦК України, його права, як власника, підлягають захисту шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням.

Outcome: approved