Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-18 00:00:00

30 листопада 2015 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення збитків від інфляції, 3% річних та відсотків за користування позикою. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що 01 квітня 2010 року між сторонами було укладено договір позики, у відповідності до умов якого [PERSON] отримала в якості позики суму у розмірі 39\~475 грн. 50 коп. із строком повернення до 01 квітня 2011 року із сплатою 6% від суми позики, за кожен місяць, за користування позикою. У звязку із неналежним виконанням [PERSON] своїх зобовязань за договором позики, позивач звернулась до суду з позовом про стягнення заборгованості. Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 14 вересня 2011 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто заборгованість за договором позики від 01 квітня 2010 року на загальну суму 60\~792 грн. 27 коп. У звязку із тим, що рішення суду в добровільному порядку відповідачем не виконувалось, тому стягнення проводилось в примусовому порядку органами Державної виконавчої служби. Станом на 31 жовтня 2015 року, рішення суду виконано частково, в ході примусового виконання якого з відповідача було стягнуто 51\~646 грн. 91 коп. Оскільки зобовязання в повному обсязі не виконано, з урахуванням вже стягнутих сум в примусовому порядку, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь відсотки за користування позикою в розмірі 96\~217 грн. 04 коп., збитки від інфляції 9\~173 грн. 80 коп. та 3 % річних в розмірі 4\~009 грн. 04 коп. за період з 01 квітня 2011 року по 31 жовтня 2015 року. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] [PERSON] позов підтримав в повному обсязі, просив суд його задовольнити. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] вимоги позову не визнав, просив суд у їх задоволенні відмовити. Одночасно представником відповідача було заявлено клопотання про застосування до спірних правовідносин наслідків спливу строку позовної давності враховуючи дату звернення позивача до суду (30 листопада 2015 року) та строк виконання грошового зобовязання (01 квітня 2011 року). Суд, вислухавши думку осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про часткове задоволення вимог позовної заяви з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 14 вересня 2011 року, яке набуло законної сили 27 вересня 2011 року, з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто борг за договором позики від 01 квітня 2010 року та проценти за користування коштами на загальну суму 60\~792 грн. 27 коп. (а.с. 8). Як вбачається із мотивувальної частини вказаного рішення, розмір відсотків, з урахуванням сплати [PERSON] процентів за користування коштами за три місяці, становить 21\~316 грн. 77 коп., а розмір позики становить 39\~475 грн. 50 коп. З метою звернення вищезазначеного рішення суду до виконання, 03 жовтня 2011 року судом було видано виконавчий лист (а.с. 9), який в подальшому [PERSON] був предявлений до органів Державної виконавчої служби. Так, постановою державного виконавця Державної виконавчої служби Літинського районного управління юстиції від 14 грудня 2011 року було відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-3298, виданого 03 жовтня 2011 року Ленінським районним судом м. Вінниці про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу в розмірі 61\~520 грн. 19 коп. (а.с. 45). В ході виконання рішення суду, 26 жовтня 2012 року Відділом державної виконавчої служби Літинського районного управління юстиції з [PERSON] на користь [PERSON] було стягнуто 44\~586 грн. 91 коп., що підтверджується платіжним дорученням № 2511 від 10 жовтня 2012 року (оплату здійснено 26 жовтня 2012 року) (а.с. 46). Крім того, судом встановлено і не заперечувалось сторонами, що крім зазначеної вище суми, було стягнуто наступні суми: 2\~300 грн. в квітні 2014 року, 3\~000 грн. в травні 2014 року, 860 грн. в червні 2014 року, 540 грн. в липні 2014 року, 270 грн. в вересні 2014 року та 90 грн. в жовтні 2014 року. З урахуванням встановлених судом обставин, до спірних правовідносин слід застосовувати положення Цивільного кодексу України, якими врегульовано проценти за договором позики, наслідки порушення договору позичальником та відповідальність за порушення грошового зобовязання. Частиною 1 статті 1048 Цивільного кодексу України встановлено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Пунктом 3 договору позики від 01 квітня 2010 року сторонами було досягнуто домовленості про те, що за користування позикою позичальник сплачує позикодавцеві проценти в розмірі 6 % в місяць до першого числа кожного місяця. Як зазначив Верховний Суд України у своїй правовій позиції, викладеній в постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15, що згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Виходячи із системного аналізу ст.ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобовязання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України. Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 02 вересня 2015 року у справі № 6-369цс15, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобовязання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом Як вбачається із розрахунку позивача за договором позики від 01 квітня 2010 року за період з 01 квітня 2011 року по 31 жовтня 2015 року, розмір збитків від інфляції становить 9\~173 грн. 80 коп., 3 % річних від простроченої суми 4\~009 грн., відсотки за користування позикою становлять 96\~217 грн. 04 коп., а всього на загальну суму 109\~399 грн. 88 коп. (а.с. 10). Судом перевірено розрахунок заборгованості відсотків за користування позикою, розмір боргу із урахуванням встановленого індексу інфляції за час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми і встановлено, що нарахування позивачем відсотків за користування позикою, нарахування встановленого індексу інфляції за час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми є правомірним, правильним і таким, що відповідає вимогам закону, в якому враховано суми примусово стягнених та добровільно сплачених сум коштів. Судом також перевірено розмір величин індексів інфляції, за період, який зазначений у розрахунку, та він відповідає дійсним своїм розмірам (а.с. 48-52). Щодо застосування до спірних правовідносин наслідків спливу позовної давності, про що було заявлено представником відповідача, суд зазначає наступне. Згідно частини 1 статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України, визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно частини 5 статті 261 ЦК України, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно до статті 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Згідно умов договору позики від 01 квітня 2010 року, [PERSON] зобовязалась повернути позику [PERSON] готівкою в строк до 01 квітня 2011 року, а з позовом позивач звернулась 30 листопада 2015 року. Про те, має місце, переривання перебігу позовної давності з огляду на те, що відповідачем у жовтні 2012 року, у розуміння статті 264 ЦК України, вчинялись дії по визнанню боргу, зокрема, проводилось погашення заборгованості за рішенням суду, яким проводилось примусове стягнення заборгованості за зазначеним вище договором позики, зазначене, зокрема, підтверджується платіжним дорученням № 2511 від 10 жовтня 2012 року (а.с. 46). З огляду на зазначене, відсутні підстави для застосування наслідків спливу позовної давності. При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд виходив з наступного. На виконання вимог договору №23-11/15-ЦС на правову допомогу від 23 листопада 2016 року, укладеного між ПП «Юридична Агенція «ЮрПроф» в особі директора [PERSON] та [PERSON], останньою, відповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру № 384 від 16 лютого 2016 року, було сплачено 8\~268 грн. 00 коп., яку представник позивача просив стягнути з відповідача. Відповідно до частини 1 статті 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Частинами 1, 2 статті 84 ЦПК України встановлено, що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. За змістом статті 84 ЦПК України склад та розмір витрат, пов'язаних із оплатою правової допомоги, належить до предмета доказування у справі та окремо регулюється відповідним нормативно правовим актом. Так, граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу врегульовано Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» у відповідності до якого розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні (стаття 1). Пунктом 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» розяснено, що відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Як вбачаться із матеріалів справи, зокрема журналів судового засідання, представник позивача [PERSON] [PERSON], який на підставі диплома спеціаліста (спеціальність правознавство, кваліфікація спеціаліста юрист) (а.с. 57) є фахівцем у галузі права, приймав участь у судових засіданнях 1 год. 28 хв., а саме: 28 січня 2016 року 48 хв., 17 лютого 2016 року 18 хв., 19 лютого 2016 року 22 хв. А тому, з урахуванням положень Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», розмір витрат на правову допомогу, який знайшов своє підтвердження матеріалами справи, становить 808 грн. 72 коп. Витрати щодо сплати судового збору в розмірі 1\~094 грн. підлягають стягненню з відповідача на користь позивача в повному обсязі. На підставі викладеного і

Outcome: partial