Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-03 00:00:00

29.07.2016 року позивач звернулася з вказаним позовом до відповідача та третьої особи та просить суд ухвалити рішення, яким визнати [PERSON],[INFO], таким, який втратив право на житлову площу в житловому будинку, розташованому по [ADDRESS] з 2008 року у зв'язку з не проживанням його у будинку понад шість місяців без поважної причини; зняти з реєстрації по вищевказаному будинку [PERSON]; витрати по справі покласти на неї. Свої позовні вимоги мотивує тим, що вона є власницею вказаного житлового будинку на підставі договору купівлі-продажу від 18.06.2004 року. У даному будинку зареєстровані члени її сім'ї, в тому числі її колишній чоловік [PERSON], шлюб з яким розірвано 25 березня 2008 року, що підтверджується відповідним свідоцтвом про розірвання шлюбу, де по-батькові відповідача вказано «[PERSON]», замість «[PERSON]», як то зазначено у його паспорті. Після розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем досягнуто угоди про те, що вона відмовилася від прав на їх спільне нерухоме майно, розташоване [ADDRESS], а він не претендував на частину майна, розташованого по [ADDRESS]. Згідно довядки Кам'янської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області за №68 від 14.01.2014 року за відповідачем зареєстровано [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 09.11.2000 року. Відповідач з моменту розірвання шлюбу, а саме: з 2008 року вибув з місця своєї реєстрації, вказаної у позові і відтоді ніколи там не з'являвся, усі речі, що належать йому він забрав разом із собою. Реєстрація відповідача перешкоджає позивачу у користуванні будинком, призводить до зайвих витрат, у зв'язку з чим вона вимушена звернутися з позовом до суду за захистом своїх прав. Посилаючись на норми ст.71, ст.72 ЖК України, ст.391 ЦК України просить позов задовольнити. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позов підтримала та просила його задовольнити, пояснила, що її чоловік став періодично з'являтися у її будинку. вказаному вище, і вона переживає, що він заявить претензії щодо поділу їх спільного майна, і щоб убезпечити себе від такого позову, вона вирішила подати цей позов до суду. Вважає, що при розлученні вони поділили спільне майно, а відповідач втратив право проживання у її будинку, оскільки більше шести місяців безпідставно, без поважної причини у ньому не проживає. На день подачі позову відповідач проживав у домоволодінні (у гаражі), а зараз його брат забрав його до Ізмаїльського району, де вони приймають спадщину. На виклику свідків позивач не наполягала та просила позов задовольнити на підставі наданих нею доказів. Також суду пояснила. що відповідач погано бачить, а тому прибути до суду не може. Відповідач [PERSON] повторно до суду не прибув, будучи належним чином сповіщеним за місцем фактичного мешкання, заперечень на позов не надав. Третя особа Роздільнянський РС ГУДМС України в Одеській області надав заяву про розгляд справи у свою відсутність. Заслухавши позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги є не обґрунтованими та не підлягають задоволенню повністю. Серед основних прав і свобод людини і громадянина Конституція України проголошує право на житло (ст.47 Конституції). Тобто право на житло - це одне із найважливіших соціально-економічних прав громадян України, оскільки воно стосується основ життя людини. Відповідно до ст. 25 Загальної декларації прав людини «Кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров'я й добробуту її самої та її родини». Невід'ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року (ст. 10). При цьому, як вбачається із п. 1 ст. 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання. Повага до права людини на житло закріплена також у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами ЖК України» у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), суду необхідно з'ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі визнання таких причин поважними суд може продовжити вказаний строк. У пункті 39 Постанови Пленуму ВССУ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина 1 статті 405 ЦК). Таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. Тому стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним застосовуються положення статті 405 ЦК. Відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом, і у цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. В ході судового розгляду справи встановлено наступне. Позивач [PERSON], [INFO]. перебувала у шлюбі з [PERSON] («Антоновичем», як то зазначено у позові), [INFO], з 27.11.1984 року по 25.03.2008 року (а.с.12,13-14). У період шлюбу [PERSON] був придбаний житловий будинок [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу будинку серії [NUMBER], посвідченим нотаріально (а.с.4). Згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, номер витягу 3899242, від 18.06.2004 року, вказаний будинок зареєстрований на позивача у цілому (а.с.5). Як вбачається з ксерокопії домової книги для прописки громадян в будинку [ADDRESS], розпочатої 05.03.2003 року, у будинку зареєстровані позивач з 28.12.2004 року та відповідач - з 19.01.2005 року по теперішній час (а.с.6-10). З довідки, виданої Кам'янською сільською радою Ізмаїльського району Одеської області за №68 від 14.01.2014 року за відповідачем зареєстровано [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 09.11.2000 року (вказаний договір до матеріалів справи не долучений), але по часу придбання вказана квартира також придбана у період шлюбу. Жодних доказів поділу майна між сторонами при розірванні шлюбу суду не надано. Угода про поділ майна, на яку посилається позивач у заяві, у неї відсутня та за її твердженнями, вказана угода укладена усно у 2008 році. За заявою позивача від 21.07.2016 року був здійснений виїзд представників Роздільнянської міської ради до спірного будинку [ADDRESS], Одеської області та складено акт від 27.07.2016 року, згідно якого комісією встановлено, що у будинку зареєстровані: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Будинок належить [PERSON]. За словами сусідів [PERSON] та [PERSON], [PERSON] не проживає за місцем реєстрації з 2008 року і до теперішнього часу не з'являвся. Комісією станом на 27.07.2016 року підтверджено факт не проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с.3). Суд критично оцінює вказаний доказ, оскільки до вказаного акту не долучені свідчення сусідів і про допит їх у судовому засіданні позивач не заявляла та відмовилася заявити свідків на пропозицію суду. Оцінивши всі докази по справі, надані позивачем, у їх сукупності,суд приходить до висновку, що позивачем не надано достовірних та допустимих доказів не проживання відповідача у вказаному будинку більше одного року, згідно вимог ст.405 ЦК України. З підстав заявлених у позові, а саме за ст.71, ст.72 ЖК України, відповідач не може бути визнаний таким, що втратив право на житлову площу. Згідно вимог ч.3 ст.10 ЦПК України кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позов не оснований на законі, не доведений матеріалами справи, дослідженими у судовому засіданні, та не підлягає задоволенню у повному обсязі. Судовий збір у сумі 551,20 гривень сплачений позивачем при подачі позовної заяви, не підлягає стягненню на її користь з відповідача, згідно ч.1 ст.89 ЦПК України. На підставі ст.16, ст.391, ст.405 ЦК України, ст.71, ст.72 ЖК України,

Outcome: dismissed