Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-16 00:00:00

29 травня 2020 року [PERSON] , яка діє від імені та в інтересах [PERSON] , звернулась до суду з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства «МАШИНОБУДІВНИЙ ЗАВОД «ВІСТЕК» (далі за текстом ПрАТ «ВІСТЕК»), в якій просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі в сумі 107\~590,84 гривень, компенсацію за несвоєчасно виплачену заробітну плату в сумі 1261,25 гривень, а також середній заробіток за час затримки розрахунку, починаючи з 30 листопада 2019 року по день ухвалення судового рішення із розрахунку середньоденної заробітної плати в розмірі 1234,32 гривень без утримання податків та інших обов`язкових платежів. В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначила, що [PERSON] з 01 червня 2011 року перебував з відповідачем у трудових відносинах та 29 листопада 2019 року за угодою сторін був звільнений. Під час перебування у трудових відносинах з відповідачем з боку останнього була нарахована, але не виплачена заробітна плата з період часу з 01 серпня 2019 року по 29 листопада 2019 року (включно): за серпень 2019 року нараховано 17\~697,20 гривень, до сплати 14\~246,24 гривень; за вересень 2019 року нараховано 26\~523,83 гривень, до сплати 21\~351,68 гривень; за жовтень 2019 року нараховано 25\~318,19 гривень, до сплати 20\~381,15 гривень; за листопад 2019 року нараховано 38\~051,62 гривень, до сплати 30\~631,56 гривень; усього нараховано 107\~590,84 гривень, до сплати 86\~610,63 гривень. Факт наявності вказаної заборгованості підтверджується розрахунковими листками за серпень-листопад 2019 року та довідкою про заборгованість № 391/23 від 22 квітня 2020 року. Зазначена у довідці заборгованість за липень 2019 року у сумі 15\~031,01 гривень відповідачем сплачена до звернення до суду з даним позовом, у зв`язку з чим [PERSON] вказану суму не враховує. Відмову виплатити усі кошти, які слід було виплатити на день звільнення з роботи, відповідач обґрунтував відсутністю грошових коштів. Оскільки ПрАТ «ВІСТЕК» у добровільному порядку заборгованість не погашає, [PERSON] вимушений звернутись до суду з даним позовом, у якому просить також стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку, починаючи з 30 листопада 2019 року по день ухвалення рішення суду із розрахунку середньої заробітної плати в розмірі 1234,32 гривень, а також передбачену статтями 1, 2, 3 Закону України «Про компенсацію громадянам витрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» компенсацію за несвоєчасно виплачену заробітну плату в сумі 1261,25 гривень. Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 02 червня 2020 року позовну заяву прийнято до свого провадження, відкрито спрощене позовне провадження, у зв`язку з чим призначено судове засідання з повідомленням (викликом) сторін для розгляду справи по суті на 13 годину 00 хвилин 26 червня 2020 року та визначено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву з одночасним надісланням копії відзиву відповідно до вимог ч. 4 ст. 178 ЦПК України позивачу. 19 червня 2020 року до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву, згідно якого представник відповідача генеральний директор Новіков О.М. зазначає, що частково визнає позовні вимоги в частині стягнення заробітної плати в сумі 86\~610,63 гривень та компенсації в сумі 1234,32 гривень. При цьому, в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні просить застосувати строки позовної давності, посилаючись на ч.ч. 1, 2 ст. 233 КЗпП України, якими передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатись про порушення свого права. Оскільки позивач звільнився 29 листопада 2019 року, тримісячний строк позовної давності сплив 17 лютого 2020 року, а позивач звернувся до суду 29 травня 2020 року, у зв`язку з чим ним пропущений строк позовної давності. Оскільки відповідно до положень статей 94, 116, 117 КЗпП України та статей 1, 2 Закону України «Про оплату праці» середній заробіток за час розрахунку затримки при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою, то він не входить до структури заробітної плати, у зв`язку з чим є підстави для застосування строків позовної давності щодо зазначеної позовної вимоги (а.с. 26-28). 26 червня 2020 року від представника позивача до суду надійшло клопотання, у якому вона зазначає, що відповідачем не вірно трактується положення ст. 233 КЗпП України в частині застосування строку позовної давності до позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки тримісячний строк застосовується лише після фактичного розрахунку. Крім того зазначає, що відповідач, визнаючи у відзиві на позовну заяву суму заборгованості з заробітної плати після утримання податків, спонукає суд прийняти неправильне рішення, оскільки справляння і сплати прибуткового податку з громадян є обов`язком роботодавця, а тому суд повинен у резолютивній частині рішення зазначити суму, що підлягає стягненню, без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів. У випадку прийняття судом позиції відповідача будуть порушені права [PERSON] , оскільки це негативно позначиться на його страховому стажі, який відображається у пенсійному фонді. Також [PERSON] просить у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України допустити негайне виконання рішення суду по даній справі, оскільки відповідач тривалий час користується належними позивачу коштами, чим поставив його родину у скрутне матеріальне становище, що також поглиблює стан карантину у зв`язку з коронавірусом (а.с. 35-36). Ухвалою суду від 26 червня 2020 року, постановленою на місці, у судовому засіданні оголошено перерву до 10 години 00 хвилин 14 липня 2020 року за клопотанням представника відповідача. 07 липня 2020 року до суду надійшло клопотання [PERSON] , у якому вона, крім пояснень, зазначених у клопотанні від 26 червня 2020 року, зазначає, що станом на 14 липня 2020 року середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні складає 188\~850,96 гривень, та розрахований нею шляхом помноження кількості робочих днів за період з 02 грудня 2019 року до 14 липня 2020 року, що складає 153 робочих дні, на суму середньоденної заробітної плати (1234,32 гривень) (а.с. 59-60). 14 липня 2020 року на адресу суду від представника відповідача [PERSON] надійшло заперечення на клопотання представника позивача від 06 липня 2020 року, отриманого 07 липня 2020 року, у якому вона, окрім заперечень, викладених у відзиві на позовну заяву, зазначає, що у разі, якщо судом буде відмовлено у задоволенні заяви про застосування строків позовної давності щодо вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, вона просить зменшити суму середнього заробітку, виходячи з наступного. Так, позивача звільнено 29 листопада 2019 року, тобто про невиплату усіх сум, які йому належать, йому стало відомо у день звільнення, що підтверджується і змістом позовної заяви. Проте до суду він звернувся з позовом лише 29 травня 2020 року, тобто через сім місяців з дати звільнення. Крім того, як вбачається з доказів в обґрунтування позову, довідку про середньоденний заробіток та довідку про наявність заборгованості із заробітної плати йому видано 22 квітня 2020 року та 29 травня 2020 року, Доказів звернення до відповідача з приводу надання цих довідок за період з листопада 2019 року по березень 2020 року та ненадання відповідачем відповіді на його запити позивачем не надано. Таким чином, вважає, що наявні підстави для зменшення судом розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (а.с. 61-64). У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позові та клопотаннях від 26 червня 2020 року та 07 липня 2020 року. Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала щодо позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву та запереченні на клопотання представника позивача від 06 липня 2020 року. Заслухавши сторін, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до частини 1 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За положенням частини 1\~статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Судом встановлено, що згідно записів у трудовій книжці серії [NUMBER] позивач з 01 червня 2011 року до 29 листопада 2019 року у ПрАТ «ВІСТЕК» обіймав посади інженера-лаборанта фізико-механічних випробувань в іспитовому центрі, начальника іспитового центру, начальника відділу (служби) стандартизації та контролю якості (а.с. 48-54). 29 листопада 2019 року трудові відносини між сторонами було припинено на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП згідно наказу № 188-к/тр-зв від 28 листопада 2019 року, що вбачається з копії відповідного наказу (а.с. 10) та наявного у трудовій книжці серії [NUMBER] 235078 запису за порядковим номером 12 (а.с. 52). Згідно довідки № 381/23 від 22 квітня 2020 року, виданої генеральним директором ПрАТ «ВІСТЕК» [PERSON] та головним бухгалтером ПрАТ «ВІСТЕК» [PERSON] , розмір грошових виплат, які [PERSON] повинен був отримати при звільненні 29 листопада 2019 року, складає 101\~641,64 гривень, з яких: 15\~031,01 гривень заробітна плата за липень 2019 року, 14\~246,24 гривень заробітна плата за серпень 2019 року, 21\~351,68 гривень заробітна плата за вересень 2019 року, 20\~381,15 гривень заробітна плата за жовтень 2019 року, 30\~631,56 гривень заробітна плата за листопад 2019 року (а.с. 10 зворот). Вказані суми зазначені з розрахунку утримання з них податків й інших обов`язкових платежів, що вбачається з доданих до позову розрахункових листків, згідно яких у серпні [PERSON] нараховано 17\~697,20 гривень, до виплати 14\~246,24 гривень; у вересні 26\~523,83 гривень, до виплати 21\~351,68 гривень; у жовтні 25\~318,19 гривень, до виплати 20\~381,15 гривень; у листопаді 38\~051,62 гривень, до виплати 30\~631,56 гривень (а.с. 12). Згідно копії довідки № 523/28 від 29 травня 2020 року, виданої генеральним директором ПрАТ «ВІСТЕК» [PERSON] та головним бухгалтером ПрАТ «ВІСТЕК» [PERSON] , позивачу у вересні 2019 року за 168 відпрацьованих годин нараховано заробітну плату в розмірі 26\~523,83 гривень, а у жовтні 2019 року за 168 відпрацьованих годин в розмірі 25\~318,19 гривень, а відтак його середньогодинний заробіток складає 154,29 гривень, а середньоденний 1234,32 гривень (а.с. 13). З довідки № 664/23 від 01 липня 2020 року, виданої генеральним директором ПрАТ «ВІСТЕК» [PERSON] та в.о. головного бухгалтера ПрАТ «ВІСТЕК» [PERSON] , позивач у вересні 2019 року відпрацював 21 день та йому нараховано заробітну плату в розмірі 26\~523,83 гривень, а у жовтні 2019 року за 21 відпрацьований день 25\~318,19 гривень, а відтак його середньогодинний заробіток складає 154,29 гривень, а середньоденний 1234,32 гривень (а.с. 58). З доданого представником позивача до позову розрахунку компенсації за несвоєчасно виплачену заробітну плату вбачається, що розмір компенсації за серпень 2019 року складає 299,17 гривень (14\~246,24 гривень х 2,1%, де 14\~246,24гривень розмір заборгованості з заробітної плати за вказаний місяць, 2,1% коефіцієнт індексації), за вересень 2019 року 298,92 гривень (21\~351,68 гривень х 1,4%, де 21\~351,68 гривень розмір заборгованості з заробітної плати за вказаний місяць, 1,4% коефіцієнт індексації), за жовтень 2019 року 264,95 гривень (20\~381,15 гривень х 1,3%, де 20\~381,15 гривень розмір заборгованості з заробітної плати за вказаний місяць, 1,3% коефіцієнт індексації), за листопад 2019 року 398,21 гривень (30\~631,56 гривень х 1,3%, де 30\~631,56 гривень розмір заборгованості з заробітної плати за вказаний місяць, 1,3% коефіцієнт індексації), а усього за вказаний період 1261,25 гривень (до оподаткування) (а.с. 11). Таким чином, судом встановлено, що станом на теперішній час фактичний розрахунок при звільненні з позивачем згідно положень ст. 47 та ст. 116 КЗпП України ПрАТ «ВІСТЕК» проведений не в повному обсязі, зокрема не виплачено заробітну плату за період з серпня 2019 року до листопада 2019 року в сумі 107\~590,84 гривень. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства. Відповідно до статті 115 КЗпП України, статті 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. За змістом пункту 4 частини першої Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року «Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої)», усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Таким чином, роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано, що забезпечує реалізацію одного із принципів здійснення трудових правовідносин відплатність праці. Згідно частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Статтею 2 Закону України «Про оплату праці» визначено, що до структури заробітної плати входять: -Основна заробітна плата. Це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. -Додаткова заробітна плата. Це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. -Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Статтею 1\~Закону України\~«Про компенсацію\~громадянам втрати\~частини \~доходів у\~зв`язку з\~порушенням строків\~їх виплати»\~передбачено,\~що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Згідно статті 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться) (стаття 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати»). Згідно пункту 2 «Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159, компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 01 січня 2001 року. Пунктом 3 зазначеного Порядку передбачено, що компенсації підлягають\~зокрема грошові\~доходи разом\~із сумою\~індексації,\~які одержують\~громадяни в\~гривнях на\~території України\~і не\~мають разового\~характеру: заробітна плата (грошове забезпечення). Згідно пункту 4 Порядку сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом. При звільненні з підприємства остаточного розрахунку з позивачем проведено не було, при цьому, відповідачем визнається, що у строки, встановлені частиною 1 ст.116 КЗпП України, він не виплатив всі суми, що належали позивачу від підприємства, як при звільненні, так і на час розгляду справи судом. Оскільки [PERSON] згідно позову заборгованість за липень у розмірі 15\~031,01, зазначена у довідці № 391/23 від 22 квітня 2020 року, відповідачем виплачена, що також не заперечується відповідачем, з останнього підлягає стягненню заборгованість з заробітної плати за період з серпня 2019 року до листопада 2019 року в сумі 107\~590,84 гривень. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в абзаці 5 пункту 6 постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно до статей 14.1.180, 18, 162.1.3, 168 Податкового кодексу України є обов`язком податкового агента, яким є відповідач, обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, тобто до оподаткування, а не до виплати, як зазначає представник відповідача у відзиві на позовну заяву. Крім того, з ПрАТ «ВІСТЕК» на користь [PERSON] підлягає також стягненню компенсація за несвоєчасно виплачену заробітну плату в розмірі 1261,25 гривень, розрахунок якої суд вважає вірним, оскільки він здійснений представником позивача відповідно до положень Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та «Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159, і визнається відповідачем. Частиною 1 статті 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (ч. 2 ст. 117 КЗпП України). Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів. Так, у частині першій зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Разом з тим, у частині другій цієї статті зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Аналіз змісту частини другої статті 233 КЗпП України свідчить про те, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком. До такого висновку дійшов Верховний суд у своїй постанові від 05 серпня 2018 року у справі № 134/1781/16-ц, провадження № 61-23397св18. У мотивувальній частини Рішення Конституційного суду України № 8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року у справі за конституційним зверненням громадянки [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР зі змінами зазначено, що згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Цьому визначенню відповідає поняття заробітної плати, передбачене у частині першій статті 94 Кодексу і частині першій статті 1 Закону, як винагороди, обчисленої, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) виплачує працівникові за виконану ним роботу.\~Аналізуючи положення\~трудового законодавства\~в контексті\~конституційного звернення,\~Конституційний Суд\~України виходить\~з того,\~що поняття\~«заробітна плата»\~і «оплата\~праці»,\~які використано\~у законах,\~що регулюють\~трудові правовідносини,\~є рівнозначними\~в аспекті\~наявності у\~сторін,\~які перебувають\~у трудових\~відносинах,\~прав і\~обов`язків щодо\~оплати праці,\~умов їх\~реалізації та\~наслідків,\~що мають\~настати у\~разі невиконання\~цих обов`язків. Регулювання\~оплати праці\~працівників незалежно\~від форм\~власності підприємства,\~організації,\~установи здійснюється\~шляхом установлення\~розміру мінімальної\~заробітної плати\~та інших\~державних норм\~і гарантій.\~Відповідно до\~частини\~третьої статті\~94\~Кодексу\~питання державного\~і договірного\~регулювання оплати\~праці,\~прав працівників\~на оплату\~праці та\~їх захисту\~визначається Кодексом,\~Законом та\~іншими нормативно-правовими\~актами. \~Наведений зміст\~поняття заробітної\~плати узгоджується\~з одним\~із принципів\~здійснення трудових\~правовідносин \~відплатність праці,\~який дістав\~відображення у\~пункті 4\~частини I\~Європейської соціальної\~хартії (переглянутої)\~від 03\~травня 1996\~року,\~ратифікованої Законом\~України від\~14\~вересня 2006\~року №\~137-V,\~за яким\~усі працівники\~мають право\~на справедливу\~винагороду,\~яка забезпечить\~достатній життєвий\~рівень.\~Крім обов`язку\~оплатити результати\~праці робітника,\~існують також\~інші зобов`язання\~роботодавця матеріального\~змісту.\~Ці зобов`язання\~стосуються тих\~витрат,\~які переважно\~спрямовані на\~охорону праці\~чи здоров`я\~робітника (службовця)\~або на\~забезпечення мінімально\~належного рівня\~його життя,\~у тому\~числі й\~у разі\~простою \~зупинення роботи,\~що було\~викликане відсутністю\~організаційних або\~технічних умов,\~необхідних для\~виконання роботи,\~невідворотною силою\~або іншими\~обставинами (форс-мажор)\~тощо.\~Такі зобов`язання\~відповідають мінімальним\~державним гарантіям,\~установленим статтею\~12\~Закону,\~зокрема щодо\~оплати часу\~простою,\~який мав\~місце не\~з вини\~працівника. Зазначене\~дає підстави\~для висновку,\~що обсяг\~заробітної плати\~найманого працівника\~становлять винагорода\~за виконану\~роботу,\~про що\~йдеться у\~статті 94\~Кодексу і\~статті 1\~Закону,\~та гарантовані\~державою виплати,\~передбачені у\~статті 12\~Закону. Право\~працівника на\~належну заробітну\~плату кореспондує\~обов`язок роботодавця\~нарахувати йому\~вказані виплати,\~гарантовані державою,\~і виплатити\~їх.\~При цьому\~право працівника\~не залежить\~від нарахування\~йому відповідних\~грошових виплат.\~Тому незалежно\~від того,\~чи було\~здійснене роботодавцем\~нарахування таких\~виплат,\~працівник,\~у разі\~порушення законодавства\~про оплату\~праці,\~має право\~звернутися до\~суду з\~позовом про\~стягнення належної\~йому заробітної\~плати. Таким чином, під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.\~Реалізація права\~на судовий\~захист невід`ємно\~пов`язана зі\~строками,\~в межах\~яких позивач\~може звернутися\~до суду\~за захистом\~свого порушеного\~права.\~Основним нормативним\~актом,\~що регулює\~строки звернення\~до суду\~про вирішення\~спорів у\~порядку цивільного\~судочинства,\~є Цивільний\~кодекс України,\~який установлює\~інститут позовної\~давності і\~містить положення\~щодо часових\~меж,\~упродовж яких\~особа може\~звернутися до\~суду з\~вимогою про\~захист свого\~права або\~інтересу. Норми\~ЦК України\~визначають загальну\~позовну давність\~тривалістю у\~три роки\~(стаття\~257),\~а також\~спеціальну позовну\~давність (стаття\~258),\~яка може\~бути скороченою\~або більш\~тривалою за\~загальну позовну\~давність.\~Крім того,\~частина перша\~статті 268\~ЦК України\~містить перелік\~позовних вимог,\~на які\~позовна давність\~взагалі не\~поширюється,\~а в\~частині другій\~цієї статті\~зазначено,\~що законом\~можуть бути\~встановлені додатково\~інші вимоги,\~на які\~не поширюється\~позовна давність. У\~частині першій\~статті 233\~Кодексу передбачено\~скорочені строки\~позовної давності\~для звернення\~працівника до\~суду:\~один місяць\~ у\~справах про\~звільнення;\~три місяці\~ щодо\~вирішення інших\~трудових спорів.\~Однак відповідно\~до\~частини другої\~статті 233\~Кодексу «у\~разі порушення\~законодавства про\~оплату праці\~працівник має\~право звернутися\~до суду\~з позовом\~про стягнення\~належної йому\~заробітної плати\~без обмеження\~будь-яким\~строком». Отже, Конституційний Суд України дійшов висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, що йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. У резолютивній частині Рішення Конституційного суду України № 4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу зазначено, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Тобто, перебіг тримісячного строку розпочинається з моменту фактичного розрахунку, а в даному спорі встановлено, що розрахунок на день розгляду справи з позивачем не проведений. Тож, суд, ухвалюючи дане рішення, відхиляє зазначені представником відповідача у відзиві на позовну заяву доводи щодо пропущення позивачем строку звернення до суду щодо позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні. Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року за № 100 затверджено порядок обчислення середньої заробітної плати. Відповідно до пункту 5 вищевказаного порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Пунктом 8 Порядку встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством на число календарних днів за цей період. Таким чином, рахувати виплати, що обчислюються із середньої заробітної плати слід за останні два місяці роботи, тобто за вересень та жовтень 2019 року, у яких позивачу нараховувалась заробітна плата. Так, з довідки № 664/23 від 01 липня 2020 року вбачається, що позивач у вересні 2019 року відпрацював 21 день та йому нараховано заробітну плату в розмірі 26 523,83 гривень, а у жовтні 2019 року за 21 відпрацьований день 25 318,19 гривень, а відтак його середньогодинний заробіток складає 154,29 гривень, а середньоденний 1234,32 гривень (а.с. 58). За правилами Порядку обчислення середньої заробітної плати, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року за № 100 повинен бути застосований наступний розрахунок: 26 523,83 гривень + 25 318,19 гривень = 51\~842,02 гривень : 42 (відпрацьованих днів за два місяця) = 1234,32 гривень середньоденна заробітна плата позивача, що повністю відповідає розрахованому представниками відповідача розміру у дослідженій вище довідці. Час затримки розрахунку з позивачем при звільненні за період з 30 листопада 2019 року до 14 липня 2020 року складає 153 робочих днів. Обчислюючи середню заробітну плату, суд виходить за правилами вищевказаного порядку з наступного: помножити середньоденний (годинний) заробіток на число робочих днів/годин, тобто 1234,32 х 153 = 188\~850,96 гривень. Вказана сума середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні також відповідає розрахованій представником позивача у клопотанні від 07 липня 2020 року. Щодо вимог представника відповідача, викладених у запереченні на клопотання позивача від 06 липня 2020 року, яке фактично є уточненням прохальної частини відзиву, про зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд зазначає наступне. Обґрунтовуючи дані вимоги, представник відповідача посилається, зокрема, на те, що про виплату усіх сум, які йому належать, позивач дізнався у день звільнення, проте до суду звернувся через сім місяців з дня звільнення, як і до роботодавця за наданням довідок 22 квітня 2020 року та 29 травня 2020 року. Таким чином, вбачає у діях [PERSON] недобросовісність здійснення його прав у трудових правовідносинах, а тому, посилаючись на висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), вважає, що у даних правовідносинах наявні підстави для зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника. Проте, з такими твердженням погодитись не можна з огляду на таке. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), на яку посилається представник відповідача, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і зазначила, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем\~розрахунку при звільненні\~відповідно до статті\~117 КЗпП України, необхідно враховувати: - розмір\~простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір\~пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші\~обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах,\~співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника\~та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. При цьому,\~застосовуючи до обставин справи\~№ 761/9584/15-ц\~критерії\~зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем\~розрахунку при звільненні\~відповідно до статті 117 КЗпП України, Велика Палата Верховного Суду виходила з наступного: 1) позивач звернувся до суду з цим позовом у квітні 2015 року, тобто зі спливом більш ніж шести років після звільнення з роботи, яке мало місце 16 лютого 2009 року; 2) відповідно до матеріалів справи та встановлених судами попередніх інстанцій обставин позивач не довів, що звернувся на момент звільнення до відповідача з вимогою про відповідні виплати щодо роботи у вихідні дні, а суд апеляційної інстанції встановив, що таке право позивач реалізував лише у квітні 2015 року, подавши позов; суди не встановили, що позивач не знав про це його право, зокрема, не був ознайомлений із Колективним договором, або що були інші обставини, які заважали реалізувати зазначене право; 3) відповідач заперечував проти права позивача на компенсацію за роботу у вихідні дні, а тому факт порушення цього права та сума відповідної компенсації були встановлені лише під час судового розгляду; 4) сума компенсації позивачу за роботу у вихідні дні (3 443,88 гривень), яку встановили суди попередніх інстанцій, є більш ніж у сто разів меншою, ніж визначена сума середнього заробітку позивача за час затримки її виплати при звільненні (419 005,39 гривень); 5) для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за 2009 2015 року можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя. З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача Велика Палата Верховного Суду у постанові по даній справі вважала справедливим, пропорційним і таким,\~що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 11 000,00 гривень. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників. Разом з тим, при розгляді даного позову судом встановлено, що: 1) строк звернення [PERSON] з даним позовом є не шестирічним, як було встановлено у зазначеній вище постанові Великої Палати Верховного Суду, на яку посилається представник відповідача, а шестимісячним; 2) відповідач не заперечував щодо наявності заборгованості з заробітної плати, яку не виплачував позивачу протягом шести місяців, посилаючись на відсутність грошових коштів, а відтак повинен був передбачити наслідки, встановлені статтею\~117 КЗпП України; 3) сума заборгованості по заробітній платі (107\~590,84 гривень), встановлена судом, не є більш ніж у сто разів меншою, ніж визначена сума середнього заробітку позивача за час затримки її виплати при звільненні (188\~850,96 гривень), як було встановлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року під час розгляду справи № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18). А тому застосування під час розгляду даної справи висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року по справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), на яку посилається представник відповідача, є недоцільним з огляду на те, що встановлені у ній обставини справи, вочевидь не відповідають тим, які встановлені судом під час розгляду даного позову. Таким чином, з огляду на співмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача суд вважає справедливим, пропорційним і таким,\~що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 188\~850,96 гривень, яка відображає дійсний розмір майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні. Відповідно до положень пункту 2 частини 1 статті 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Згідно частини 2 статті 430 ЦПК України суд, ухвалюючи рішення, може допустити негайне його виконання у разі стягнення всієї суми боргу при присудженні платежів, визначених пунктами 1-3 частини першої цієї статті. У позовній заяві та клопотаннях, які надійшли на адресу суду 26 червня 2020 року та 07 липня 2020 року, представник позивача [PERSON] просила допустити негайне виконання рішення суду по даній справі в частині стягнення всієї суми боргу, оскільки відповідач тривалий час користується належними позивачу коштами, чим поставив його родину у скрутне матеріальне становище, що також поглиблює стан карантину у зв`язку з короновірусом. Разом з тим, враховуючи, що зі змісту положень частини 2 статті 430 ЦПК України вбачається, що допущення негайного виконання рішення суду у разі стягнення всієї суми боргу є правом суду, а не його обов`язком (на відміну від положень, закріплених частиною 1 статті 430 ЦПК України), а представником позивача переконливих та беззаперечних доводів необхідності стягнення з відповідача усієї суми заборгованості по заробітній платі не наведено, суд вважає доцільним допустити негайне виконання рішення в частині стягнення заробітної плати у межах суми платежу за один місяць, у зв`язку з чим у цій частині позовні вимоги слід задовольнити частково. Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За подання позовної заяви в частині стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за несвоєчасно виплачену заробітну плату позивач судовий збір не сплачував, оскільки звільнений від його сплати на підставі пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» як позивач у справі про стягнення заробітної плати. Відповідно до частини шостої статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, у зв`язку з чим суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 840,80 гривень. При цьому, враховуючи, що позивачем за подання позовної заяви в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні сплачувався судовий збір у сумі 840,80 гривень, суд у відповідності до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача сплачений ним судовий збір, щодо позовної вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку у вказаному розмірі, оскільки вимога в цій частині була задоволена.

Outcome: approved