Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-24 00:00:00

31 жовтня 2011 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], треті особи - Комунальне підприємство «Новомосковське міське бюро технічної інвентаризації», Новомосковська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області про визнання договору купівлі-продажу недійсним. (а.с.5) 16 жовтня 2012 року [PERSON] звернулася до суду з додатковими вимогами до [PERSON], треті особи - Комунальне підприємство «Новомосковське міське бюро технічної інвентаризації», Новомосковська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області про встановлення факту, який має юридичне значення, визнання права власності на 12 частку майна. (а.с. 83). 15 січня 2013 року позивач [PERSON] звернулася до суду з додатковими вимогами до [PERSON], треті особи - Комунальне підприємство «Новомосковське міське бюро технічної інвентаризації», Новомосковська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області про визнання права власності на 12 частку майна, поділ майна (а.с. 129). 20 травня 2013 року позивач [PERSON] уточнила свої позовні вимоги. 20 жовтня 2014 року позивач [PERSON] уточнила свої вимоги в частині переліку майна, виключила за переліку майна, яке підлягає поділу: комод вартістю 840 грн.; шафу-купе вартістю 3 325 грн.; меблеву стінку для кухні вартістю 13 595 грн.; газову плиту вартістю 2 156 грн.; духову піч вартістю 3 299 грн. На обґрунтування вимог позивач [PERSON] посилалася на те, що 30 липня 1982 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем [PERSON] В період шлюбу, 06 серпня 2002 року її батько подарував їй та відповідачу [PERSON], кожному по 12 частині жилого будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] Позивач зазначила, що з 1986 року їх родина перебувала на черзі громадян, які потребують поліпшення житловий умов на підприємстві осіб з вадами слуху - Учбово-виробничому підприємстві Українського товариства глухих (надалі - УВП УТОГ.) Станом на 01.01.2005 року їх сім'я була в черзі на отримання квартири під № 7; станом на 01.01.2009 року - під № 5, згідно довідки УВП УТОГ, підприємство надавало працівникам приблизно по 1 квартирі на рік. Позивач зазначила, що починаючи з 2004 року на підприємстві припинили надавати багатокімнатні квартири, надавалися тільки однокімнатні, тому, не мало сенсу знаходитися на обліку всією родиною, їй та відповідачу було рекомендовано щоб на черзі залишалася тільки одна особа, тому, у вересні 2005 року вони з відповідачем домовилися про розірвання шлюбу, не маючи наміру припиняти шлюбні відносини. [PERSON] зазначила, що після розірвання шлюбу з відповідачем, вона одна залишилася на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов. Оскільки житлова комісія на підприємстві вимагала надання документів про її житлові умови, для того, щоб її не виключили з черги на житло в зв'язку з наявністю у власності 12 частини житлового будинку, вона та відповідач [PERSON] домовилися укласти договір купівлі-продажу, відповідно до якого вона продає, а відповідач [PERSON] купує 12 частину жилого будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] Зазначений договір купівлі-продажу був укладений 13 лютого 2009 року, посвідчений нотаріально, але ніяких розрахунків за зазначеним договором не проводилося, оскільки договір був фіктивним. У відповідності до ст.ст. 203, 215, 234 ЦК України, фіктивний є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним Позивач зазначила. що після розірвання шлюбу з відповідачем та укладення договору купівлі-продажу, між нею та відповідачем не змінилися відносини, вони проживали однією сім'єю як чоловік та жінка в спірному будинку, вели спільне господарство, несли спільні витрати щодо утримання будинку, в якому мешкали, опікувалися один одним, вони разом відвідували своїх родичів, друзів, дочку та онуків, їздили спільно на відпочинок, відзначили родинні та інші свята, що підтверджується відповідним фотографіями та відеоматеріалами. Підтвердженням спільного проживання є той факт, що в спірному будинку вона була зареєстрована за згодою відповідача в липні 2011 року. За час проживання однією сім'єю в період з вересня 2005 року до вересня 2011 року, вона та відповідач придбали: -в 2006 році - європаркан вартістю 1 750 грн. -в 2010 році - автомобіль «Fiat Punto» 1995 року випуску, номерний знак [NUMBER] вартістю 36 000 грн.; -в 2008-2009 роках - котел настінний «Termet Jnwes Term» вартістю 5 400 грн.; -насосну станцію «Watomo Eko» 8024 вартістю 1 040 грн.; -диван-кровать двоспальний вартістю 2 430 грн.; -диван-кровать двоспальний вартістю 2 675 грн.; -диван кутовий вартістю 10 400 грн.; -стелаж дерев'яний з тумбами вартістю 3 500 грн.; -стільці 8 шт. вартістю по 240 грн. за стілець, загальною вартістю 1 920 грн.; -стіл дерев'яний розкладний для кухні вартістю 2 407 грн. -пральну машину «Indesit» вартістю 4 289 грн. У відповідності до ст. 74 СК України, суд може визнати спільною сумісною власністю майно, набуте чоловіком та жінкою, що спільно проживають однією сім'ю. Позивач посилалася на те, що наприкінці літа 2011 року в неї погіршилися стосунки з відповідачем [PERSON], у нього з'явилася інша жінка, він заявив про намір продати будинок, що і стало підставою для звернення її до суду з позовом. Враховуючи наведене, в позовній заяві [PERSON] просила суд: -встановити, що вона, [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім'єю як чоловіка та жінка без шлюбу в період з вересня 2005 року до вересня 2011 року. -визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений 13 лютого 2009 року між нею, [PERSON] та [PERSON], відповідно до якого вона продала, а [PERSON] купив 12 частини жилого будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], який складається з: жилого будинку - літ.А загальною площею 62,2 кв.м., жилою площею 29,7 кв.м.; з відповідною часткою надвірних побудов: сарай - літ.Б; літньої кухні - літ. Г; погрібу з шийкою - літ. Д; гаражу - літ.Е; убиральні - літ. Ж; літнього душу - літ. З; літньої кухні - літ.І; вольєру - літ. Л; навісу - літ. М; колодязі - літ.К; колодязі - літ.к1; ями зливної - літ.Я; воріт - № 5; хвіртки - № 6; огорожі та цоколю - № 7; огорожі - № 8; огорожі - № 9; огорожі - № 10; огорожі - № 11. -визнати недійсною державну реєстрацію договору купівлі-продажу 12 частини жилого будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS]; -визнати за нею, [PERSON] право власності на 12 частку автомобіля «Fiat Punto» 1995 року випуску, номерний знак [NUMBER]; -визнати за [PERSON] право власності на автомобіль «Fiat Punto» 1995 року випуску, номерний знак [NUMBER]; -зобов'язати [PERSON] виплатити їй, [PERSON] вартість 12 частини автомобіль «Fiat Punto» 1995 року випуску, номерний знак [NUMBER] в сумі 18 000 грн., шляхом внесення суми вартості майна на депозитний рахунок суду -визнати за нею, [PERSON] право власності на 12 частку спільно придбаного майна: європаркан вартістю 1 750 грн.; котел настінний «Termet Jnwes Term» вартістю 5 400 грн.; насосну станцію «Watomo Eko» 8024 вартістю 1 040 грн.; диван-кровать двоспальний вартістю 2 430 грн.; диван-кровать двоспальний вартістю 2 675 грн.; диван кутовий вартістю 10 400 грн.; стелаж дерев'яний з тумбами вартістю 3 500 грн.; стільці 8 шт. вартістю по 240 грн. за стілець, загальною вартістю 1 920 грн.; стіл деревяний розкладний для кухні вартістю 2 407 грн.; пральну машину «Indesit» вартістю 4 289 грн. -визнати за [PERSON] право власності на спільне майно: європаркан вартістю 1 750 грн.; котел настінний «Termet Jnwes Term» вартістю 5 400 грн.; насосну станцію «Watomo Eko» 8024 вартістю 1 040 грн.; диван-кровать двоспальний вартістю 2 430 грн.; диван-кровать двоспальний вартістю 2 675 грн.; диван кутовий вартістю 10 400 грн.; стелаж дерев'яний з тумбами вартістю 3 500 грн.; стільці 8 шт. вартістю по 240 грн. за стілець, загальною вартістю 1 920 грн.; стіл деревяний розкладний для кухні вартістю 2 407 грн.; пральну машину «Indesit» вартістю 4 289 грн. -зобов'язати [PERSON] виплатити їй, [PERSON] вартість 12 частини спільного майна, шляхом внесення суми вартості майна на депозитний рахунок суду. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала свої вимоги в повному обсязі, посилалася на підставі звернення до суду, викладені в заяві, просила суд задовольнити позов. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримала позов в повному обсязі, посилалася на те, що причиною розірвання шлюбу між сторонами та укладення договору купівлі-продажу 12 частини житлового будинку були наміри отримати на підприємстві, де працювала позивач однокімнатної квартири. Оскільки правочин було вчинено сторонами без наміру створення правових наслідків, зазначений правочин є фіктивним та повинен бути визнаний недійсним. Оскільки після розірвання шлюбу, з 23 вересня 2005 року до вересня 2011 року сторони проживали однією сім'єю як чоловік та жінка без шлюбу, майно, набуте ними за цей період, у відповідності до ст. 74 СК України, є їх спільною сумісною власністю, зазначене майно може бути поділене. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, будучи допитаний у якості свідка, пояснив, що дійсно у 1982 році уклав шлюб з позивачкою [PERSON] В 2002 році батько дружини подарував йому та позивачці по 12 частині жилого будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] В 2005 році шлюб між ним та позивачкою був розірваний, після розірвання шлюбу [PERSON] стала проживати у времянці, а він з іншою жінкою - в будинку. В 2009 році позивачка запропонувала йому купити 12 частину належного їй житлового будинку, він погодився, угода була укладена нотаріально, він передав позивачці суму вартості 12 частини будинку. Після розірвання шлюбу, він та [PERSON] однією сім'єю не проживали, не вели спільного господарства, майно спільно не купували. Автомобіль та інше майно було придбано в період з 2006 по 2010 роки за його кошти, а також, за кошти його батьків, які допомагали йому матеріально. Він не заперечує проти того, що насос та котел був придбаний спільно з позивачкою, також не заперечує проти того, що він та відповідачка неодноразово відвідували друзів та рідних на свята, ювілеї, але не як сім'я. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, просив суд відмовити у задоволенні вимог позивача, посилався на те, що немає підстав для встановлення факту, який має юридичне значення, оскільки після розірвання шлюбу в 2005 році сторони не проживали спільно, не вели спільне господарство, не мали спільного бюджету, також немає підстав і для поділу спірного майна, оскільки зазначене майно було придбане саме відповідачем [PERSON] вже після розірвання шлюбу. Договір купівлі-продажу 12 частини будинку був укладений нотаріально, позивач [PERSON] отримала грошові кошти за зазначене нерухоме майно, тому, підстав для визнання договору недійсним немає. Представники третіх осіб - Комунального підприємства «Новомосковське міське бюро технічної інвентаризації», Новомосковської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області в судове засідання не з'явилися. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, свідків, дослідивши докази, надані сторонами, суд приходить до переконання. що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, з наступного. Судом встановлено, що 30 липня 1982 року Відділом ЗАГС Ленінського району м. Дніпропетровська був зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON], що підтверджується відміткою в паспорті позивача (а.с.14) Шлюб між сторонами був розірваний 23 вересня 2005 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу (а.с.18) Як зазначалося вище, позивач [PERSON] просила суд встановити факт проживання її та відповідача однією сім'єю як чоловіка та жінки без шлюбу в період з вересня 2005 року до вересня 2011 року. У відповідності до ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, крім інших, питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. Будучи допитаною в якості свідка позивач [PERSON] пояснила. що з 1982 року вона перебувала в шлюбі з відповідачем [PERSON] 06 серпня 2002 року її батько подарував їй та відповідачу, кожному по 12 частині жилого будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] Вона працювала в Учбово-виробничому підприємстві Українського товариства глухих, оскільки є особою з вадами слуху (вона є глухонімою людиною), з 1986 року вона та члени її родини, а всього 4 чоловіка, перебували на черзі громадян, які потребують поліпшення житловий умов в Учбово-виробничому підприємстві Українського товариства глухих. Квартири надавалися підприємством приблизно один раз на рік, але, з 2004 року на підприємстві припинили надавати багатокімнатні квартири, в зв'язку з чим, великим сім'ям не було сенсу перебувати на черзі, але, підприємством надавалися однокімнатні квартири. Для того, щоб виключити з членів сім'ї чоловіка та отримати однокімнатну квартиру, у вересні 2005 року вона та чоловік домовилися про фіктивне розірвання шлюбу, вони не мали намір припиняти шлюбні відносини. Крім того, оскільки їй необхідно було постійно надавати відомості про житлові умови, як особи, яка перебуває на черзі на отримання житла, для того, щоб її не виключили з черги в зв'язку з наявністю у власності 12 частини житлового будинку, вона та відповідач [PERSON] домовилися укласти договір купівлі-продажу, відповідно до якого вона продала, а відповідач [PERSON] купив 12 частину жилого будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] Після укладення договору купівлі-продажу, вона мала право залишатися на черзі на отримання житла, оскільки не мала у власності іншого житла. Договір купівлі-продажу був укладений 13 лютого 2009 року, посвідчений нотаріально, але розрахунків за договором не проводилося, [PERSON] не сплачував їй зазначені у договорі суми, оскільки договір був фіктивним. Після розірвання шлюбу з відповідачем та укладення договору купівлі-продажу, вона та відповідач проживали однією сім'єю як чоловік та жінка в спірному будинку, мали спільний бюджет, вели спільне господарство, несли спільні витрати, разом відвідували своїх родичів, друзів, дочку та онуків, їздили спільно на відпочинок, відзначили родинні та інші свята. Наприкінці літа [PERSON] повідомив її про те, що у нього є інша жінка, а з вересня 2011 року вони перестали жити однією сім'єю. Зазначені обставини, крім пояснень позивача [PERSON], підтверджуються наступними доказами. Згідно довідки Дніпропетровського учбово-виробничого підприємства Українського товариства глухих від 03.10.2011 року, [PERSON] перебувала на квартирному обліку з 27 лютого 1985 року по теперішній час. (а.с.60) Згідно відповіді Дніпропетровського учбово-виробничого підприємства Українського товариства глухих від 28.05.2012 року, [PERSON] перебуває на квартирному обліку в УВП УТОГ станом на 01 січня 1986 року під № 30, станом на 01 січня 2005 року - під № 7; станом на 01 січня 2009 року - під № 5. Згідно квартирного обліку на даний момент [PERSON] знаходиться в черзі під № 4. Станом на 2003 рік [PERSON] перебувала на обліку складом сім'ї 4 особи: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. В зв'язку з тим, що з 2005 року у підприємства немає можливості надавати дво-або більше кімнатні квартири, на теперішній час [PERSON] перебуває на квартирному обліку на однокімнатну квартирі складом сім'ї - 1 особа. За період знаходження [PERSON] на черзі, підприємство надавало квартири приблизно по 1 квартирі на рік. З 2010 року до теперішнього часу на підприємстві квартири не видавалися. ( а.с.87, 125) Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 07 червня 1983 року була зареєстрована в гуртожитку Дніпропетровського учбово-виробничого підприємства Українського товариства глухих по [ADDRESS], знята з реєстраційного обліку 04 липня 2011 року, що підтверджується копією паспорта [PERSON] (а.с.14) та довідкою Дніпропетровського учбово-виробничого підприємства Українського товариства глухих від 07 вересня 2011 року (а.с.19). Позивач [PERSON] 23 вересня 2011 року була зареєстрована в будинку за адресою: [ADDRESS], що підтверджується копією паспорта позивача (а.с.14) Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона є матір'ю відповідача [PERSON], позивачка [PERSON] - колишня невістка. Раніше її син та [PERSON] проживали в будинку по [ADDRESS], будинок належав їм на праві власності по 12 частині. Шлюб між її сином та позивачкою був розірваний у 2005 році, [PERSON] сказала, що не буде проживати з її сином. Вона та чоловік відкладали грошові кошти, тому, вирішили допомогти сину, надали йому 80 000 грн., за ці кошти їх син, [PERSON] купив у [PERSON] 12 частину житлового будинку. Також, вона надала сину 30 000 грн. на придбання автомобіля, допомагала з чоловіком придбати сину дивани, холодильник. Їй відомо, що син проживає з іншою жінкою приблизно з 2010-2011 років. Суд критично сприймає пояснення відповідача [PERSON] та свідка [PERSON], не приймає їх до уваги, оскільки вони суперечать іншим доказам, які досліджені судом. Так, свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона давно знайома із сторонами по роботі, оскільки працює сурдоперекладачем, а [PERSON] та [PERSON] є особами з вадами слуху та мови. Їй відомо, що сторони розірвали шлюб, але продовжували жити однією сім'єю, приїздили разом в 2011 році до її чоловіка, якому зробили операцію. Як перекладач, вона була присутня та допомагала сторонам в нотаріальній конторі, при укладенні договору купівлі-продажу частини будинку, яка належала [PERSON], їй відомо, що [PERSON] не передавав за будинок грошових коштів [PERSON] Також, їй відомо, що сторони у 2009 році придбали меблевий гарнітур. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що проживає по сусідству із сторонами по [ADDRESS]. Йому не відомо, хто є власником будинку, але, [PERSON] та [PERSON] проживали в будинку спільно до 2011 року, до них приїздили діти, онуки, зараз в будинку проживає тільки [PERSON] В 2011 році особисто йому в розмові [PERSON] повідомив, що він та дружина перестали підтримувати відносини, у нього є інша жінка. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що знає сторін ще з навчання у школі-інтернаті, вони спілкувалися, дружили. Із слів сторін відомо, що батько [PERSON] подарував [PERSON] та [PERSON] житловий будинок по 12 частині, в цьому будинку сторони проживали до кінця літа 2011 року. Їй також відомо, що в 2005 році сторони розірвали шлюб, із слів сторін, це було фіктивне розлучення, з метою залишитися на черзі на отримання житла. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він проживає в м. Сімферополь Автономної Республіки Крим, із сторонами знайомий з 1990 року, перебувають в дружніх відносинах, раніше його дружина працювала разом з [PERSON] Йому відомо, що в 2005 році [PERSON] та [PERSON] розірвали шлюб, з метою отримання квартири, але, проживали разом в будинку, який подарував сторонам батько [PERSON] В 2005 році сторони приїздили в м. Сімферополь на 2 дні на день народження його дружини; в 2007 році приїздили разом на його ювілей - 55-ти річчя народження; в 2008 році - на день народження його сина. В 2009 році він з дружиною приїздив до [PERSON] на Новий рік, [PERSON] та [PERSON] проживали в будинку разом, розводили уток, гусей, індиків, поводилися як подружжя. Також, сторони приїздили разом до нього в м. Сімферополь 26 вересня 2009 року на весілля його дочки. Весною 2010 року він був в гостях у [PERSON], допомагав розбирати старий гараж, оскільки [PERSON] придбали автомобіль. [INFO] він з дружиною приїздив в гості до [PERSON] на день народження [PERSON] Всі ці роки [PERSON] поводилися як чоловік та жінка, як подружжя. Також, сторони особисто йому розповідали, що оформили договір купівлі-продажу будинку, [PERSON] продала [PERSON] частину будинку, в якому вони проживали, але, гроші за будинок ніхто не сплачував, договір був укладений для того, щоб [PERSON] могла отримати квартиру на підприємстві. Свідок [PERSON] пояснила. що сторони є її батьками, вони проживали в будинку за адресою: [ADDRESS] Батьки були власниками будинку по 12 частині приблизно з 2002 року. Їй відомо, що батьки в 2005 році розірвали шлюб, а в 2009 році оформили договір купівлі-продажу, відповідно до якого [PERSON] продала [PERSON] належну їй 12 частину будинку. В той же час, батьки проживали спільно як подружжя, розповідали їй, що розірвання шлюбу та оформлення договору купівлі-продажу будинку було пов'язане з тим, щоб її мати могла отримати квартиру на підприємстві товариства глухих, де вона стояла на черзі, гроші за договором купівлі-продажу ніхто не сплачував, особисто [PERSON] розповідав їй про ці обставини, зазначив. що це сімейна тема. Вона кожні вихідні була в гостях у батьків, її діти (онуки сторін) кожне літо тривалий час проживали в будинку на канікулах. Батьки проживали спільно до кінця літа 2011 року, спільно вирощували домашню живність, продавали, разом працювали, купили в 2010 році автомобіль, ще раніше купували меблі. Як їй стало відомо, в 2011 році [PERSON] знайшов іншу жінку, вигнав матір з будинку, заважав їй проживати в ньому. Факт проживання сторін однією сім'єю доводиться також і листами батьків відповідача [PERSON] від 2006 та 2007 років, в яких батьки відповідача називають сторони дорогими дітьми, запитують про їх здоров'я, життя тощо (а.с.93,94) Факт спільного проживання також підтверджується: фотографіями та відеоматеріалами, дослідженими судом, з приводу подій, в яких приймають участь [PERSON] та [PERSON]: -[INFO] в гостях в м. Сімферополь на 45-ти річчі [PERSON]; -28 жовтня 2006 року на весіллі родичів в с. Вязовок; -[INFO] святкують ювілей - 50-ти річчя позивача [PERSON]; -[INFO] в м. Сімферополь на 55-ти річчі [PERSON]; -10 червня 2007 року у друзів на дачі; -[INFO] в м. Сімферополь на 16-ти річчі народження хресника;. -[INFO] у дочки на день народження онука; -[INFO] в гостях у двоюрідного брата на 50-ти річча в с. Вязовок [INFO] день народження онука в Макдональдсі; -26 вересня 2009 року весілля [PERSON] в [PERSON]; -31 грудня 2009 року в будинку по [ADDRESS]; -[INFO] святкування 50-ти річчя [PERSON] в будинку по [ADDRESS]; Відповідно до ст. 256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення фактів, які мають юридичне значення, в тому числі, факту проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без шлюбу. Згідно до ст. 3 Сімейного Кодексу України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також, інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно вимог законодавства України, факт проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу може бути встановлений, якщо чоловік та жінка не перебувають в іншому шлюбі. Враховуючи наведене, надаючи оцінку доказам, наданим позивачем, суд приходить до переконання, що в судовому засіданні позивачем [PERSON] доведений факт, який має юридичне значення, а саме, факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім'єю як чоловіка та жінки без шлюбу в період з 23 вересня 2005 року до вересня 2011 року, оскільки судом встановлено,що сторони в цей період не перебували в шлюбі, проживали спільно, однією сім'ю, мали спільний бюджет, вели спільне господарство, що підтверджуються наведеними вище поясненнями свідків, фото-та-відео матеріалами та доказами, дослідженими судом, тому, вимоги позивача в цій частині підлягають задоволенню. У відповідності до ст. 60 ЦПК України, обставини, які визнані і не заперечуються сторонами, не підлягають доказуванню. Так, сторонами не заперечувався той факт, що в період з вересня 2005 року до вересня 2011 року відповідач придбав: європаркан; котел настінний «Termet Jnwes Term»; насосну станцію «Watomo Eko» 8024; диван-кровать двоспальний; диван-кровать двоспальний; диван кутовий; стелаж дерев'яний з тумбами; стільці 8 шт.; стіл дерев'яний розкладний для кухні, пральну машину «Indesit» Крім того, згідно довідки Новомосковського ВРЕВ підпорядкованого УДАІ ГУМВС в Дніпропетровській області від 25.11.2011 року, автомобіль «Fiat Punto» 1995 року випуску, номерний знак [NUMBER] зареєстровано за [PERSON]. Сторонами визнали ті обставини, що автомобіль «Fiat Punto» 1995 року випуску був придбаний [PERSON] за договором купівлі-продажу в 2010 році. У відповідності до ст. 74 СК України, 1. Якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. 2. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Главою 8 Сімейного кодексу України визначено наступне. У відповідності до ст. 60 СК України, 1. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). 2. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно вимог ст. 61 СК України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. У відповідності до ст. 69 СК України, 1. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. 2. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. Згідно вимог ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. На підставі ст. 71 СК України, 1. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. 2. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. 3. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. 4. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. 5. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Оскільки судом встановлено, що спірне майно було придбане [PERSON] та [PERSON] під час проживання однією сім'єю як чоловіка та жінки без шлюбу, у відповідності до ст. 74 СК України, зазначене майно є їх спільною сумісною власністю та на підставі ст. 70 СК України, частки їх майна є рівними, тобто, по 12 частині. Як зазначалося вище, позивач [PERSON] просила суд поділити спільне майно: автомобіль «Fiat Punto»; європаркан, котел настінний «Termet Jnwes Term»; насосну станцію «Watomo Eko» 8024; диван-кровать двоспальний; диван-кровать двоспальний; диван кутовий; стелаж дерев'яний з тумбами; стільці 8 шт.; стіл дерев'яний розкладний для кухні, пральну машину «Indesit», визнавши за відповідачем право власності на зазначене майно, зобов'язавши зобов'язати [PERSON] виплатити їй, вартість 12 частини спільного майна, шляхом внесення суми вартості майна на депозитний рахунок суду. Оскільки паркан є невід'ємною частиною житлового будинку, право власності на нього виникає лише в разі визнання права власності на житловий будинок (або частину житлового будинку). У відповідності до ст.ст.10,60 ЦПК України, кожна сторона повинна надати докази тим обставинам, на які вона посилається на обґрунтування своїх вимог або заперечень. Оскільки відповідачем заперечувалася вартість спірного майна, а позивачкою не ставилося питання про проведення товарознавчої експертизи, нею не надано суду доказів вартості майна, тобто, не доведена вартість майна, яке підлягає поділу, тому суд приходить до переконання, що за позивачкою необхідно визнати право власності на 12 частину спірного майна, в задоволенні вимог в частині визнання за відповідачем право власності на зазначене майно, зобов'язання відповідача виплатити вартість 12 частини спільного майна, належить відмовити. Судом також встановлено, що 13 лютого 2009 року між позивачем [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу, відповідно до якого [PERSON] продала, а [PERSON] купив за 110 000 грн. 12 частину жилого будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], договір посвідчений нотаріально (а.с.16) У відповідності до ст. 201 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно до вимог ч.1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. У відповідності до ч.5 ст. 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до вимог ст. 234 ЦК України, 1. Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. 2. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Як зазначалося вище, позивач [PERSON], будучи допитаною в якості свідка, посилалася на те, що за договором купівлі-продажу 12 частини будинку розрахунки не проводилися, договір був укладений для того, щоб позивач мала можливість залишитися в черзі на отримання житла, отримати квартиру Зазначені обставини підтверджуються також поясненнями свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], наданими в судовому засіданні та наведеними судом вище, довідками Дніпропетровського учбово-виробничого підприємства Українського товариства глухих щодо перебування [PERSON] на квартирному обліку, дослідженими судом, а також тим фактом, що сторони і після розірвання шлюбу проживали однією сім'єю, вели спільне господарство. Оскільки судом встановлено, що договір купівлі-продажу 12 частини жилого будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] сторонами вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, зазначений договір є фіктивним, тому, підлягає визнанню недійсним, в зв'язку з чим, вимоги позивача в зазначеній частині є обґрунтованими. Позивачем заявлялися також вимоги про визнання недійсною державної реєстрації договору купівлі-продажу 12 частини жилого будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], укладеного 13 лютого 2009 року, в зв'язку з чим, суд приходить до наступного. У відповідності до норм Цивільного кодексу України, право власності на нерухоме майно виникає після отримання правовстановлюючого документу та державної реєстрації. Станом на час укладення договору купівлі продажу (13 лютого 2009 року) реєстрація прав власності на нерухоме майно була проведена державним реєстратором Комунального підприємства «Новомосковське міжрайонне бюро технічної інвентаризації». В той же час, позивачкою взагалі не надані докази того, що відповідач [PERSON] зареєстрував своє право власності на 12 частку спірного нерухомого майна. Крім того, оскільки після укладення спірного договору відповідач мав правовстановлюючий документ (договір купівлі-продажу), він мав право здійснити реєстрацію прав власності на зазначене нерухоме майно. На теперішній час, у відповідності до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 р. № 868, повноваження щодо реєстрації, внесення змін та скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно покладені на відповідні органи державної реєстрації (Реєстраційна служба Новомосковського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області. У відповідності до п. 36 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 р. № 868, для проведення державної реєстрації речових прав необхідними документами є документи, що підтверджують виникнення, перехід або припинення таких прав на нерухоме майно, та інші документи, визначені цим Порядком. На підставі п. 41 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою КМУ від 26 жовтня 2011 року № 1141, Державний реєстратор вносить записи до Державного реєстру прав про скасування державної реєстрації прав у разі скасування на підставі рішення суду рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Оскільки в судовому порядку не приймалося рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на спірне майно, нормами чинного законодавства України взагалі не передбачено визнання реєстрації прав на нерухоме майно недійсною, в зв'язку з чим, з цього приводу спору між сторонами не виникло, тому, в задоволенні зазначеної частини вимог належить відмовити. На підставі ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалене рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Згідно наданого платіжного доручення, позивач поніс судові витрати в сумі 1220,00 грн., які підлягають стягненню на її користь з відповідача. Враховуючи вищевикладене і

Outcome: partial