Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-31 00:00:00

30 листопада 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду з позовом до [PERSON], в якому просило стягнути з неї заборгованість за кредитним договором на загальну суму 23751грн.91коп. В обґрунтування позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» зазначило, що 12.02.2010року між банком та відповідачем укладено кредитний договір у формі договору приєднання, за яким [PERSON] отримала кредит у розмірі 500грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. За умовами договору відповідач взяла на себе зобов'язання щодо погашення заборгованості за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також щодо оплати комісії. У порушення умов договору приєднання [PERSON] свої зобов'язання не виконала, що призвело до виникнення заборгованості станом на 31.10.2016року у розмірі 23751грн.91коп. Посилаючись на те, що відповідач продовжує ухилятися від виконання зобов'язань, позивач вважав, що є підстави для стягнення з [PERSON] заборгованості у зазначеному розмірі. Позивач, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився. Представник позивача в позовній заяві просив розглядати справу без участі представника банку та проти ухвалення заочного рішення не заперечував. В судове засідання відповідач, належним чином сповіщена про дату, час та місце розгляду справи, повторно не з'явилася. Про причини неявки суд не повідомила. Суд, у звязку з повторною неявкою відповідача та неповідомленням про причини неявки в судове засідання, зі згоди позивача ухвалює заочне рішення у справі в порядку, визначеному главою 8 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України). Перевіривши матеріали справи, дослідивши наявні письмові докази, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню з огляду на таке. Судом встановлено, що 12 лютого 2010 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладено договір приєднання, за умовами якого позивач надав відповідачу кредит у розмірі 500грн. установленого ліміту на платіжну картку зі сплатою 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії кредитної картки, базова процентна ставка по кредиту, яка нараховується на залишок заборгованості, складає 2,5% щомісяця. Договір складається із заяви [PERSON] про приєднання, Умов і правил надання банківських послуг (а.с.а.с.10-16). Судом також встановлено, що у період з 2010 року по 2013 рік кредитний ліміт неодноразово змінювався, останній раз 08.07.2013року його було збільшено до 710грн., що підтверджується довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти позивача (а.с.9). Відповідно до п.9.12 Умов та правил надання банківських послуг договір діє на протязі 12 місяців з моменту підписання. Якщо на протязі цього строку жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично пролонгується на той самий строк. За змістом п.3.3 цих умов та правил підписання даного договору є прямою та безумовною згодою держателя відносно прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком. Згідно з п.6.5 умов та правил надання банківських послуг [PERSON] зобов'язалася погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором. Відповідно до п.6.6 умов та правил надання банківських послуг у разі невиконання зобовязань за договором на вимогу банку позивач узяв на себе зобов'язання щодо повернення кредиту (у тому числі простроченого кредиту та Овердрафту) та оплати винагороди банку. Пунктом 6.7 зазначених правил встановлено, що володілець карти зобов'язаний слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення овердрафта. Відповідно до п.4.6 умов та правил клієнт доручає банку здійснювати списання грошових коштів з рахунків клієнта, відкритих в валюті кредитного ліміту, в межах сум, підлягаючих сплаті банку за даним договором, при настанні строків платежів, а також списання грошових коштів з картрахунку у разі настання строків платежів за іншими договорами клієнта в межах, встановлених цими договорами (договірне списання), в межах платіжного ліміту картрахунку. Сторони також дійшли згоди, що при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобов'язань, передбачених цим договором, більш ніж на 120 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф в розмірі 500грн. та 5% від суми позову (п.8.6 Умов та правил). Правила користування платіжною карткою викладені у розділі ІІ Умов та правил надання банківських послуг та є їх невід'ємною частиною. Відповідно до п.5.7 Розділу ІІ цих правил банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов'язань в цілому або у встановленій банком частці у разі невиконання боржником своїх боргових зобов'язань та інших обов'язків за договором. З наданого ПАТ КБ «Приватбанк» розрахунку вбачається, що [PERSON] припинила виконання грошових зобов'язань, допустивши станом на 31.10.2016року виникнення заборгованості за кредитом у розмірі 705грн.44коп., за процентами - 17589грн.24коп., що також призвело до виникнення заборгованості за пенею та комісією у розмірі 3850грн. та нарахування штрафів у розмірі 1607грн.23коп. (а.с.а.с.6-8). Вирішуючи цивільно-правовий спір, що виник між сторонами з зобов'язальних правовідносин, суд виходить з такого. Відповідно до ч.1 ст. 16 Цивільного кодексу України (далі -ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 2 ст.16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів, до яких відноситься примусове виконання обовязку в натурі (п.5 ч.2 ст.16 ЦК). Визначення поняття зобовязання міститься у ч.1 ст.509 ЦК України. Так, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Згідно з нормами ст.ст.526, 530 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та у визначений у зобовязанні строк. Договором, відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (ч.1 ст.634 ЦК). За ст.610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). При цьому у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ч.1 ст.611 ЦК ). Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Статтею 1048 ЦК України передбачено право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір і порядок одержання яких встановлюється договором. Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначені у ст.1050 ЦК України. Зокрема, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинками (розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу. З огляду на викладене, враховуючи, що [PERSON] допустила виникнення заборгованості, та, відповідно, порушила договірні зобовязання, у банка виникло право вимагати повернення наданих кредитних коштів та сплати процентів із застосуванням передбачених договором штрафних санкцій. Відтак, суд вважає, що позовні вимоги банку про стягнення заборгованості за кредитним договором є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого. Частиною 1 ст. 88 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Зокрема, згідно п.6 ч.3 ст.79 ЦПК України відшкодуванню підлягають витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача. Судом встановлено, що при подачі позову, банком сплачено судовий збір у 1378грн. (а.с.1). Крім того, з платіжного доручення від 17.01.2017року №IHN97B1CZC слідує, що позивачем понесено витрати у розмірі 420грн., пов'язані з розміщенням в газеті «Урядовий курєр» оголошення про виклик відповідача до суду (а.с.53). За таких обставин, сплачений ПАТ КБ «Приватбанк» судовий збір у розмірі 1378грн., а також витрати, повязані з розміщенням в газеті оголошення про виклик відповідача до суду у розмірі 420грн. підлягають стягненню з відповідача на користь банку. З огляду на викладене,

Outcome: approved