Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-28 00:00:00

29 листопада 2014 року [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська з даним позовом, в якому просив суд стягнути з ПрАТ «Українська пожежно - страхова компанія» на його користь матеріальні збитки в сумі 8000,00 гривень та судові витрати в сумі 4229,40 гривень, а всього 12229,40 гривень. В обґрунтування зазначених позовних вимог [PERSON] зазначив, що 14 лютого 2012 року близько 09.20 год. [PERSON], керуючи автомобілем «Форд Скорпіо», реєстраційний номер [NUMBER], рухаючись в м. Дніпропетровську по вул. Телевізійній в районі будинку № 3, допустив зіткнення з автомобілем «ВАЗ-21093», реєстраційний номер [NUMBER] під керуванням [PERSON], який є власником даного транспортного засобу. Вищевказана дорожньо-транспортна пригода сталася, як зазначає позивач, з вини водія [PERSON], про це свідчить постанова Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 березня 2012 року, яка була залишена без змін постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 травня 2013 року та згідно якої встановлено, що водій [PERSON] виїхав на смугу зустрічного руху, де скоїв зіткнення з автомобілем під керуванням [PERSON] Окрім того, позивач [PERSON] звертався з позовом до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська до відповідача [PERSON], але рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 вересня 2012 року йому було відмовлено у задоволенні позовних вимог. Не погодившись з ухваленим рішенням, позивач оскаржив його у апеляційному порядку до судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області. Рішенням апеляційної інстанції від 29 квітня 2013 року апеляційну скаргу [PERSON] було задоволено частково та рішення суду першої інстанції скасовано з урахуванням нового рішення, яким також було відмовлено позивачу у задоволенні позовних вимог до [PERSON] та ПАТ «Українська пожежно - страхова компанія». Однак, вказаним рішенням встановлено, що цивільно-правова відповідальність [PERSON] перед третіми особами була застрахована у ПАТ «Українська пожежно - страхова компанія» (поліс №АА/2264789 терміном дії з 01 квітня 2011 року по 31 березня 2012 року), і це свідчить про те, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність повинна відшкодовувати завдану нею шкоду лише у разі недостатності страхової виплати (суми страхового відшкодування). Апеляційна інстанція встановила, що виходячи із того, що сума позову дорівнює 8000,00 гривень та не перевищує страховий ліміт, підстав для стягнення вказаної суми з [PERSON] не вбачається. Крім того, позивач зазначає, що в ході апеляційного розгляду була призначена і проведена судова автотехнічна експертиза №4340-12 від 25 лютого 2013 року, згідно висновків якої у діях [PERSON] вбачаються невідповідності Правилам дорожнього руху України, які знаходяться у причинному зв'язку з настанням події ДТП. Отже, в результаті вказаної ДТП [PERSON] змушений був за власні кошти проводити відновлювальний ремонт пошкодженого автомобіля, в зв'язку з чим він поніс витрати у сумі 8000,00 гривень, що підтверджується нарядом замовленням № 1401/1004/12 від 10 квітня 2012 року, видатковою накладною № 1401/1004/12 від 10 квітня 2012 року, актом виконаних робіт № 1401/1004/12 від 26 квітня 2012 року та розрахунковою квитанцією № 150466 від 26 квітня 2012 року. Окрім цього, [PERSON] зазначає, що він звертався до ПрАТ «УПСК» з письмовою заявою про страхову виплату, але йому було відмовлено у її виплаті, оскільки позивачем було пропущено річний строк звернення з такою заявою до страхової компанії. З огляду на що, позивач і змушений був звернутися до суду з даним позовом. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позові та обґрунтовуючи їх доказами, наявними в матеріалах справи. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, свою правову позицію при цьому обґрунтовував тим, що страхова компанія позбавлена в праві виплатити позивачу, як потерпілому в наслідок ДТП, страхове відшкодування, оскільки останній не виконав обов'язкових умов, визначених Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», зокрема не звернувся до страхової компанії з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду, що сталась 14 лютого 2012 року, не надав пошкодженого транспортного засобу для огляду призначеному компанієй страховика спеціалісту (експерту), а також не звернувся з заявою про страхове відшкодування в обумовлений законом річний строк. Крім того, представник відповідача просив суд врахувати той факт, що вина [PERSON], відповідальність якого застрахована відповідачем, у скоєнні даної ДТП доведена не була, постанова суду про притягнення його до адміністративної відповідальності за правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП не виносилась, також зазначив, що визначення розміру матеріальних збитків відноситься до компетенції судового експерта автотоварознавця, таким чином, розмір завданих позивачу матеріальних збитків є необґрунтованим, безпідставним та таким, що не ґрунтується на нормативних актах, передбачених законодавством. [PERSON] в судове засідання не з'явився, про день, час та місце судового розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, з клопотанням про відкладення розгляду справи до суду не звертався. Вислухавши пояснення позивача та представника відповідача, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом, не потребують доказування. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду в справі про адміністратвине правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 14 лютого 2012 року, близько 09 години 20 хвилин, в м. Дніпропетровську по вул. Телевізійній, в районі будинку № 3 відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобілів «Форд Скорпіо», д/н [NUMBER], під керуванням водія та власника [PERSON] та «ВАЗ-21093», д/н [NUMBER], під керуванням водія [PERSON] (а.с. 5 -7). По факту скоєння вищезазначеної ДТП, працівниками Державної автоінспекції було складено протокол про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] та направлено адміністративний матеріал до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська. Постановою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська № 403/3973/12 від 14 березня 2012 року провадження по справі про адміністративне правопорушення у відношенні [PERSON] про притягнення його до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП було закрито за відсутності в його діях складу адміністративного правопорушення (а.с. 7). 14 травня 2012 року постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області постанову Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 березня 2012 року було залишено без змін (а.с. 6 - 7). У судовому засіданні було встановлено, що протокол про адміністративне правопорушення у відношенні [PERSON] по факту даної ДТП не складався, постанова суду про притягнення його до адміністративної відповідальності за правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП не виносилась, що у судовому засіданні не заперечувалось учасниками процесу. Судом встановлено, що між ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» та [PERSON] було укладено договір добровільного страхування наземного автотранспорту № АА/2264789, за яким був застрахований автомобіль «Форд Скорпіо», д/н [NUMBER]. Згідно умов зазначеного договору, ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» взяла на себе зобов'язання виплатити страхове відшкодування у випадку пошкодження застрахованого автомобіля внаслідок ДТП. У судовому засіданні позивач зазначив, що витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом автомобіля «ВАЗ-21093», д/н [NUMBER], склали 8 000,00 гривень. На підтвердження чого надав суду наряд - замовлення №1401/1004/12 від 10 квітня 2012 року, видаткову накладну №1401/1004/12 від 10 квітня 2012 року, акт виконаних робіт №1401/1004/12 від 26 квітня 2012 року та розрахункову квитанцію №150466 від 26 квітня 2012 року (а.с. 9 - 11). 15 жовтня 2013 року [PERSON] звернувся до ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» з заявою про виплату страхового відшкодування, яка була зареєстрована компанією 18 жовтня 2013 року за вх. № 7281 (а.с. 70 - 71). 05 листопада 2013 року ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» було відмовлено [PERSON] у відшкодуванні шкоди, завданої його транспортному засобу в результаті дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце 14 лютого 2012 року в сумі 8000,00 гривень. Прийняття такого рішення відповідачем було обґрунтоване вимогами п. 37.1.4 ст. 37 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (а.с. 21). Крім того, судом було встановлено, що 27 вересня 2012 року рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська по цивільній справі № 412/7130/2012 у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди було відмовлено (а.с. 17). 29 квітня 2013 року рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області апеляційна скарга [PERSON] була задоволена частково, рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 27 вересня 2012 року було скасовано та ухвалене нове рішення, яким також у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON], ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди було відмовлено (а.с. 19 - 21). При цьому, при розгляді вищезазначеної цивільної справи, ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 липня 2012 року, за клопотанням [PERSON] до участі у справі у якості співвідповідача було залучено ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія», проти чого позивач [PERSON] категорично заперечував, у тому числі і в апеляційному суді, пояснивши при цьому, що претензій до страхової компанії він не має. Правовідносини, які виникли між сторонами у справі, врегульовані постановою пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» зі змінами та доповненнями, нормами ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ЦК України. Так, відповідно до ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 11 ЦК України зазначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) шкоди іншій особі. Відповідно до вимог ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Цивільно-правова відповідальність за шкоду, завдану внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки настає у особи, винної у заподіянні збитків (п. 1 ч. 1 ст. 1188 Цивільного кодексу України). Статтею 1187 ЦК України визначено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Відповідно до п. 4 Постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» № 6 від 27 березня 1992 року, під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміються юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Згідно ст. 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01 липня 2004 року, з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників здійснюється обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності. Частиною 1 ст. 979 ЦК України визначено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Відповідно до ч. 1 ст. 981 ЦК України, договір страхування може укладатись шляхом видачі страховиком страхувальникові страхового свідоцтва (поліса, сертифіката). Згідно ч. 1 ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування). Крім того, відповідно до ст. 1194 Цивільного кодексу України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Згідно ст. 6 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором. Відповідно до ст. 29 Закону, у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством. Пунктом 33.1.4 ст. 33 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов'язаний, невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов'язок, він має підтвердити це документально. Відповідно до п. 33.3 ст. 33 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» водії та власники транспортних засобів, причетних до дорожньо-транспортної пригоди, власники пошкодженого майна зобов'язані зберігати пошкоджене майно (транспортні засоби) у такому стані, в якому воно знаходилося після дорожньо-транспортної пригоди, до тих пір, поки його не огляне призначений страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) представник (працівник, аварійний комісар або експерт), а також забезпечити йому можливість провести огляд пошкодженого майна (транспортних засобів). Згідно п. 37.1.4 ст. 37 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є, зокрема, неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров'ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди. Згідно до ч. 1 ст. 990 ЦК України страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката). Відповідно до ст. 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов'язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Якщо у зв'язку з відсутністю документів, що підтверджують розмір заявленої шкоди, страховик (МТСБУ) не може оцінити її загальний розмір, виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється у розмірі заподіяної шкоди, оціненої страховиком (МТСБУ). Страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи, якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна. Крім того, відповідно ст. 36 зазначеного Закону протягом трьох робочих днів з дня прийняття відповідного рішення страховик (МТСБУ) зобов'язаний направити заявнику письмове повідомлення про прийняте рішення. Оцінюючи досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Зі змісту наданих позивачем та досліджених судом доказів достовірно підтверджено лише факт наявності зіткнення автомобілів «Форд Скорпіо», д/н [NUMBER], під керуванням водія [PERSON], та «ВАЗ-21093», д/н [NUMBER], під керуванням водія [PERSON], власниками яких, відповідно, є [PERSON] та [PERSON] Належних та допустимих доказів саме вини [PERSON] у цій дорожньо-транспортній пригоді, позивачем суду не надано. Останнє, як наслідок, не дозволяє суду, за змістом ст. 1166 ЦК України, вважати дійсним спричинення позивачу з вини [PERSON] матеріальної шкоди. Суд критично оцінює посилання сторони позивача на постанову Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська, як підставу для відповідальності за скоєння ДТП, оскільки зі змісту ст. 62 Конституції України, та ст. 291 КУпАП вбачається, що особа вважається невинуватою у скоєнні адміністративного правопорушення та не може бути піддана адміністративній відповідальності, доки її винність не буде встановлена та доведена у законному порядку та постанова по справі про адміністративне правопорушення не набере законної сили. Оскільки постанова про притягнення до адміністративної відповідальності за скоєння ДТП у відношенні [PERSON] судом не виносилась, що не заперечувалось сторонами по справі, підстав вважати винним [PERSON] винним у скоєнні ДТП у суду немає. Також суд вважає за необхідне зазначити, що визначення розміру завданих особі матеріальних збитків відноситься до компетенції лише судового експерта автотоварознавця, який має відповідну державну ліцензію на проведення даних експертиз та керується відповідними інструкціями з визначення розміру завданих збитків. Судом не можуть прийнятися до уваги докази позивача про вартість завданих йому збитків внаслідок пошкодження його автомобіля, оскільки наряд-замовлення, видаткова накладна, акт виконаних робіт приватного підприємства не можуть слугувати беззаперечними доказами розміру та справедливої вартості завданих матеріальних збитків. Крім того, в порушення вимог п. 33.1.4 ст. 33, п. 33.3 ст. 33 та п. 37.1.4 ст. 37 «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», [PERSON] не звернувся до страхової компанії з заявою - повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду, що сталась 14 лютого 2012 року, не надав пошкодженого транспортного засобу для проведення товарознавчого дослідження та встановлення розміру спричинених матеріальних збитків, а також не звернувся з заявою про страхове відшкодування в обумовлений законом річний строк та не надав постанову про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності, як винного за фактом скоєної дорожньо-транспортної пригоди. З огляду на що, суд вважає правомірною відмову страхової компанії відповідача у виплаті позивачу страхового відшкодування на підставі п. 37.1.4 ст. 37 «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Аналізуючи встановлені в судовому засіданні фактичні обставини в контексті наведених вище норм цивільного законодавства, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог та необхідність в їх відмові в повному обсязі. Згідно зі ст. 84 ЦПК України, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, враховуючи результат вирішення справи, відповідно до ст. 88 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем при зверненні з даним позовом до суду, які складались з судового збору та наданням правової допомоги не відшкодовуються. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed