Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-05 00:00:00

30 вересня 2015 року позивач ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором мотивуючи свої вимоги наступним. 07 лютого 2008 року закрите акціонерне товариство «Комерційний банк «Приватбанк» (далі ? ЗАТ «КБ «Приватбанк»), правонаступником якого є ПАТ «КБ «Приватбанк» надало [PERSON] відповідно до кредитного договору б/н від 7 лютого 2008 року кредит у розмірі 15 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач не сплатив своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом та відсотками, а також іншими витратами, отже у порушенні умов кредитного договору, відповідач свої зобов'язання не виконав. У зв'язку з чим, відповідач має заборгованість за кредитним договором станом на 30 червня 2015 року у розмірі 54 096, 01 гривень, яка складається з: 12 910 грн. - заборгованість за кредитом, 35 779,79 гривень - заборгованість по процентами за користування кредитом, 2 353,70 гривень - заборгованості за пенею та комісією, 500,00 гривень - штраф (фіксована частина), 2 552,19 гривень - штраф (процентна складова). Тому, позивач звернувся до суду із за зазначеним позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором та судових витрат. 06 листопада 2015 рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області у задоволені позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено. Не погодившись з рішенням суду, позивач ПАТ КБ «Приватбанк» подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення їх позовних вимог, мотивуючи неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. В обґрунтування доводів апеляційної скарги ПАТ КБ «Приватбанк» зазначає, що суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позовних вимог помилково вважав, що із ухваленням судового рішення про задоволення вимог кредитора, припиняються правовідносини сторін. В судове засідання сторони не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином про що свідчать телефонограми в матеріалах справи, які зареєстровані у журналі телефонограм за №1239,1256 (а.с.76,77). До апеляційного суду від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи за їх відсутності (а.с.83). Відповідно до частини 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення з наступних підстав. Відповідно до вимог ч.1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд під час розгляду справи в апеляційному порядку перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Відповідно до статей 11 і 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч. ч. 1 і 2 ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно з вимогами ст. 214 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позовних вимог виходив з вимог ст.ст. 10, 11, 60, ЦПК України та зазначив, що із ухваленням судового рішення про задоволення вимог кредитора, припиняються правовідносини сторін, що ґрунтуються на кредитному договорі, зокрема сплата чергових платежів, сплата та нарахування відсотків, разом з тим виникає грошове зобов'язання із повернення кредитних коштів в повному обсязі та нарахованих на цей час відсотків, невиконання якого тягне відповідальність, встановлену ст. 625 ЦК України. Вимог про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України позивачем не заявлено, а зазначені позовні вимоги, не ґрунтуються на законі. Але, з таким висновком суду погодитися не можливо. Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути грошові кошти та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, зобов'язання повинне виконуватись у строк, що встановлений у договорі. У відповідності до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог, - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Положеннями ст. 525 ЦК України передбачено неможливість односторонньої відмови від виконання зобов'язання або його зміна, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 536 ЦК України встановлено, що боржник зобов'язаний сплачувати проценти за користування чужими грошовими коштами. Згідно зі ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у тій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та у порядок, встановлені договором. У відповідності до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Згідно ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. З матеріалів справи вбачається наступне. 07 лютого 2008 року закрите акціонерне товариство «Комерційний банк «Приватбанк» (далі ? ЗАТ «КБ «Приватбанк»), правонаступником якого є ПАТ «КБ «Приватбанк» надало [PERSON] відповідно до кредитного договору б/н від 7 лютого 2008 року кредит у розмірі 15 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с.6-7). З розрахунку заборгованості за договором б/н від 07 лютого 2008 року, укладеного між Приватбанком та клієнтом [PERSON] станом на 30 червня 2015 року вбачається, що заборгованість разом складає 54 096,01 гривень, а саме: 12 910,33 гривень - заборгованість за кредитом, 35 779,79 гривень - заборгованість за процентами за користування кредитом, 2 353,70 гривень - заборгованість за комісією, 3 052,19 гривень - штрафи (а.с.4-6). 19 грудня 2011 року рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» задоволені та стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 07 лютого 2008 року станом на 30 липня 2011 року всього 32 135,32 гривень, з них: 12 910,33 гривень - заборгованість за кредитом, 16 718,55 гривень - заборгованість за процентами за користування кредитом, 500 гривень - заборгованість за комісією, 500 гривень - штраф (фіксована частина), 1506,44 гривень - штраф (процентна складова). З мотивувальної частини зазначеного рішення суду вбачається, що позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором виходячи з того, що 07 лютого 2008 року ПАТ «КБ «Приватбанк» надало [PERSON] відповідно до кредитного договору б/н від 7 лютого 2008 року кредит у розмірі 10 000,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. (а.с.37). 28 березня 2012 року постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Костянтинівського міськрайонного управління юстиції відкрите виконавче провадження за виконавчим листом виданим Костянтинівським міськрайонним судом Донецької області про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором у сумі 32 135,32 гривень, накладено арешт на все майно боржника та винесена заборона здійснювати відчуження будь - якого майна, яке належить боржнику, що також підтверджується витягами про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, витягами про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна (а.с.88-100). Позивач звертаючись до суду з позовами про стягнення заборгованості за кредитним договором: - у 2011 році, зазначив що [PERSON] був наданий кредит за кредитним договором б/н від 7 лютого 2008 року у сумі 10 000 гривень, - у 2015 році з даній цивільний справі, зазначив, що [PERSON] був наданий кредит за кредитним договором б/н від 7 лютого 2008 року у сумі 15 000 гривень. Відповідно до п.3.2, п.3.3 Умов та Правил надання банківських послуг, клієнт дає згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку і клієнт дає право банку в будь - який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Підписання кредитного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь - якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком, відповідно до п.3.3 Умов та Правил надання банківських послуг (а.с.7-12). Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. Отже, позивачем відповідно до Умов та Правил надання банківських послуг збільшувався кредитний ліміт, це також підтверджується надісланими до апеляційного суду позивачем поясненнями по розрахунку нарахування заборгованості за кредитним договором. З пояснень позивача ПАТ «Приватбанк» вбачається, що по кредитній картці [PERSON] за період з 2008 року по 17 квітня 2009 року відповідно до умов кредитного договору проводилися зміни суми кредитного ліміту з 10 000 гривень до 12 920,99 гривень, з даними змінами кредитного ліміту відповідач погоджувався. Крім цього, позивачем зазначено, що згідно рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 19 грудня 2011 року з [PERSON] була стягнута заборгованість за кредитним договором: тіло кредиту, відсотки, пеня з комісією та штрафи. Тому, станом на 30 червня 2015 року (дата зазначена у позовній заяві по даній цивільній справі) не стягнутими за період з 30 липня 2011 року (дата зазначена в рішенні суду від 2011 року) по 30 червня 2015 року, є: 15 169, 64 гривень - заборгованість за процентами, 2 350 гривень - комісія за обслуговування картки (а.с.84). Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30 березня 2012 року із подальшими змінами, зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599 - 601, 604 - 609 ЦК. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК. Отже, виходячи з наведеного вбачається, що рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог у 2011 році не виконано боржником, а тому це не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України (постанова від 23 вересня 201 року у справі №6-1206цс15, а саме. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Виходячи із системного аналізу ст.ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України. Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позовних вимог не перевірив та не дав належної правової оцінки обставинам справи, а тому апеляційний суд вважає, що рішення суду підлягає скасуванню. У зв'язку з чим, позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанка» до [PERSON] підлягають частковому задоволенню в частині стягнення заборгованості за кредитом б/н від 07 лютого 2008 року за період з 30 липня 2011 року по 30 червня 2015 року у сумі 17 519, 64 гривень, з яких: 15 169, 64 гривень - заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 2 350 гривень - заборгованість по комісії за обслуговування картки. Крім цього, відповідно до ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Згідно п. 15 розпорядження Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року №1275-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, яким вказане населений пункт м. Костянтинівка (Костянтинівська міська рада). Відповідно до паспорту [PERSON] зареєстрований у м. Костянтинівка Донецької області. З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що [PERSON] за невиконання своїх обов'язків повинен сплатити станом на 30 червня 2015 року штрафні санкції, у зв'язку з чим підлягає застосуванню ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». Згідно зазначеного Закону на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року. Апеляційний суд вважає, що нарахування штрафів саме з 14 квітня 2014 року позивачем відповідачу є безпідставним. Отже, позивачем безпідставно в порушенні вимог зазначеного закону нараховані: штрафи у сумі 500 гривень (фіксована частина) та 2552,19 гривень (процентна складова), а тому в цій частині позовних вимог необхідно відмовити. Виходячи з встановлених обставин, наданих сторонами доказів та вимог закону рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог з вищенаведених підстав. Відповідно до частини 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони, понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивач просив стягнути на свою користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 54 096,01 гривень. Позовні вимоги задоволені у розмірі 17 519,64 гривень, що складає 32 % (17 519,64 х 100): 54 096,01= 32%). За подання позовної заяви та апеляційної скарги позивачем було сплачено 1218 гривень та 1339,80 гривень, а всього судовий збір у сумі 2 557,80 гривень, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню понесені виплати по сплаті судового збору у сумі 818,50 гривень. Відповідно до п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення.

Outcome: partial