Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-03 00:00:00

30.04.2015 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про вселення. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що позивач зареєстрований у квартирі [ADDRESS], яку подарував за договором дарування від 01.06.2006 року своїй дочці - відповідачці у справі. Позивач зазначає, що після оформлення договору дарування житла відповідачка своїми діями змусила його залишити квартиру в якій він проживав і зареєстрований як член сім'ї, сплачував обов'язкові платежі за користування комунальними послугами та утримання житла, утримував квартиру в належному стані, не порушував правила співжиття та не створював перешкод в користуванні квартирою власнику, тобто виконував всі обов'язки як член сім'ї власника житла, передбачені ст. 156 ЖК України. Позивач вказує, що на даний час він не має доступу до житла, а його намагання вселитись до квартири призвели до того, що невідомими особами до нього було застосоване фізичне насильство, з метою примусового залишення квартири. На даний час в квартирі проживає стороння, невідома позивачу особа, яка, за твердженням позивача, протиправним шляхом позбавила його можливості проживати і користуватись квартирою. Позивач зазначає, що його неодноразові спроби припинити протиправну поведінку відповідача і отримати доступ до квартири не дали бажаного результату і він не має можливості проживати у квартирі також у зв'язку зі зміною замків від вхідних дверей. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач також посилається на те, що у зв'язку із зазначеною ситуацією він був вимушений звернутись за захистом своїх прав до правоохоронних органів, однак своїм листом від 02.04.2015 року Дніпровський РУ ГУ МВС України в м. Києві рекомендувало звернутись за захистом своїх прав до суду. Посилаючись на положення ст. 405 ЦК України, ст. 156 ЖК УРСР, позивач просить вселити його у квартиру [ADDRESS]. До початку судового розгляду позивач звернувся до суду з заявою про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує, просить позов задовольнити, проти ухвалення у справі заочного рішення не заперечує. Відповідачка в судове засідання не з'явилась. Повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи суд визнає належним на підставі положень ст. 74 ЦПК України, враховуючи, що судова кореспонденція, яка направлялась за зареєстрованим місцем проживання відповідача повернулась до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання». Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи зміст наведеної норми та викладені вище обставини, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши наявні по справі докази, приходить до висновку про те, що позовна заява підлягає до задоволення, з огляду на наступне. Судом встановлено, що 01.06.2006 року позивач за нотаріально посвідченим договором дарування подарував відповідачці квартиру [ADDRESS] (а.с. 8). До теперішнього часу позивач зареєстрований за адресою: [ADDRESS], що підтверджується копією довідки форми 3 від 04.02.2015 року №811 виданої ЖРЕО №407 (а.с. 6). За змістом наявного в матеріалах справи акту про обмеження доступу до житлового приміщення від 25.03.2015 року, троє сусідів склали та підписали вказаний акт про те, що позивач, який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] не зміг потрапити до квартири у зв'язку зі зміною замків вхідних дверей (а.с. 7). Як вбачається з матеріалів справи, за захистом своїх порушених прав позивач звертався до начальника Дніпровського РУ ГУМВС України в м. Києві із заявою від 21.02.2015 року (а.с. 9). Своїм листом №48/р-906 від 02.04.2015 року начальник управління повідомив, що в даному випадку вбачаються цивільно-правові відносини, які мають бути вирішені в судовому порядку (а.с. 10). Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Згідно ст. 156 ЖК Української РСР, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. За змістом ст. 64 ЖК Української РСР, до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Як роз'яснено у постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Вирішуючи спір по суті суд виходить з того, що позивач як батько відповідачки є членом її сім'ї і враховуючи, що позивач зареєстрований у спірному житловому приміщенні та жодних даних про втрату позивачем право користування житловим приміщенням матеріали справи не містять, позивач має право користування жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства, тому вимоги позивача про його вселення є законними та підлягають до задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: approved