Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-23 00:00:00

30.12.2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить: припинити право спільної часткової власності шляхом розподілу будинку в натурі згідно належних сторонам часток; встановити його право власності на частину земельної ділянки, на якій розташований будинок (том 1 а.с. 2-6). Свої вимоги позивач мотивує тим, що згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 15.09.2006 року та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 27.09.2006 року він володіє 1/2 частиною приватного житлового будинку, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , що розташований на земельній ділянці загальною площею 0,10 га. Власником іншої частини будинку та земельної ділянки, на якій розташований приватний будинок, є [PERSON] , яка не погоджується на добровільний виділ в натурі частки з майна, що є спільною частковою власністю, не має бажання проводити технічно-будівельну експертизу для встановлення можливості поділу будинку у натурі та не допускає його в будинок, чим порушує його право на вільне користування приватною власністю. Також зазначає, що спірний житловий будинок розміщений на земельній ділянці розміром 0,10 га, що належить відповідачу на підставі Державного акту на землю. 25.09.2019 року [PERSON] звернулась до суду з зустрічним позовом до [PERSON] , Виконавчого комітету Чернігівської міської ради, в якому, з урахуванням уточнень (том 2 а.с. 105-106, том 3 а.с. 155-156), просить: визнати незаконним та скасувати п. 1.6. рішення виконавчого комітету Чернігівської міської ради № 65 від 23.03.2012 «Про оформлення правовстановлюючих документів на об`єкти нерухомого майна», відповідно до якого [PERSON] оформлено свідоцтво про право власності на об`єкти нерухомого майна на житловий будинок А-1, А1-1, al-1, А3-1, а3-1 загальною площею 154,4 кв.м., житловою площею 41,9 кв.м., з господарськими будівлями та спорудами: погріб а-1, б-1, гараж А2-1, сарай а2-1, літня кухня Б-1, навіс В-1, убиральня а4-1 по [ADDRESS] у зв`язку із закінченням будівництва; визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] від 30.03.2012, видане на ім`я [PERSON] на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вимоги зустрічної позовної заяви мотивовані тим, що обставини, викладені в позові [PERSON] не відповідають дійсності, заявлені ним вимоги необґрунтовані, суперечать вимогам закону. Пояснює, що з 03 грудня 1996 року по 31 жовтня 2008 року вони з [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі і [PERSON] приховано від суду, що в період шлюбу ними збудовано домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . На підставі свідоцтва про право власності на будинок від 15.09.2006 вони є співвласниками житлового будинку з надвірними спорудами за вказаною адресою в рівних частках. Спірне домоволодіння по [ADDRESS] розташоване на земельних ділянках, виділених рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради народних депутатів №34 від 19.02.2001 у постійне користування для будівництва та обслуговування житлового будинку їй - ділянки [ADDRESS] площею 1000 кв.м., а [PERSON] - [ADDRESS] площею 999 кв.м. Згідно даних технічного паспорту на земельній ділянці [ADDRESS] . На земельній ділянці № 4 приналежні надвірні господарські споруди: прибудова «а», гараж «Б», літня кухня «Б1», баня та сарай «Б2» і «б». Зазначене свідоцтво від 15.09.2006 є дійсним. Відповідна інформація значиться також в інформаційній довідці з реєстру речових прав не нерухоме майно від 01.02.2017. Проте після розірвання шлюбу [PERSON] , в порушення визначеного законом порядку самовільно без її відома та згоди переобладнав у житловий будинок належні їм на праві спільної власності надвірні споруди, розміщені на земельній ділянці [ADDRESS] , та зареєстрував право власності на нього як новостворене вже його особисте майно згідно свідоцтва [NUMBER] від 30.03.2012. Таким чином наявні два різних свідоцтва про право власності на одні й ті самі об`єкти з різними власниками та характеристиками. Вказане свідоцтво про право власності від 30.03.2012 видано на підставі рішення виконавчого комітету Чернігівської міської ради №65 від 23.03.2012. Зазначає, що при прийнятті рішення виконавчим комітетом Чернігівської міської ради не враховано, що на спірне майно вже зареєстровано право власності. Діями виконавчого комітету Чернігівської міської ради щодо надання у власність іншій особі частини належного їй домоволодіння порушено її права щодо володіння, користування та розпорядження належним їй майном, а тому оскаржуване рішення органу місцевого самоврядування є незаконним. Вказує, що про порушення своїх прав, а саме те, що [PERSON] видано оспорюване свідоцтво про право власності на нерухоме майно їй стало відомо у 2017 році після отримання з Новозаводського районного суду м. Чернігова позову [PERSON] у даній справі №751/114/17. У судовому засіданні позивач за первісним позовом та його представник первісний позов підтримали та просили його задовольнити. Просили здійснити поділ у натурі житлового будинку з господарськими будівлями по [ADDRESS] , та земельної ділянки, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , відповідно до варіанту 2 висновку експерта № 03-16/20 за результатами проведення судової додаткової будівельно-технічної та судової земельно-технічної експертизи від 04 грудня 2020 року. Проти задоволення зустрічного позову заперечували і в його задоволенні просили відмовити з тих підстав, що вимоги зустрічного позову не направлені на припинення спору між сторонами і скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 30.03.2012 року не є належним способом захисту, оскільки ухвалення судового рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства. Також вважали, що [PERSON] пропущений строк позовної давності за вимогами зустрічного позову. Представник відповідача за первісним позовом вимоги первісної позовної заяви не визнала і в їх задоволенні просила відмовити в повному обсязі. Зустрічну позовну заяву підтримала та просила її задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у зустрічній позовній заяві. Представник відповідача за зустрічним позовом Виконавчого комітету Чернігівської міської ради у судове засідання не з`явився. Про час та місце його проведення повідомлявся у встановленому порядку. Представник третьої особи за зустрічним позовом Управління (служби) у справах дітей Чернігівської міської ради у судове засідання не з`явився. На адресу суду надійшла заява про розгляд справи без участі представника управління (том 3 а.с. 165). Допитаний судом в якості свідка [PERSON] повідомив, що з 2005 року він працював в Чернігівській дирекції ПАТ «Райффайзен Банк Аваль». Знайомий з [PERSON] , оскільки був проблемний кредит ФОП [PERSON] , який в 2012 році був прострочений, заборгованість не поверталась. Було рішення суду, був виданий виконавчий лист, 27.09.2013 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа про стягнення заборгованості з [PERSON] . Крім того, [PERSON] підробила договір поруки від імені Багинського, який пізніше був визнаний судом недійсним. 06.07.2016 року державний виконавець у його присутності виїхав на опис нерухомого майна, належного [PERSON] за адресою [ADDRESS] . Вийшла [PERSON] , представилась, державний виконавець повідомив їй, що має описувати будинок по [ADDRESS] . Вона сказала, що ви мене не виселите, бо в мене тут неповнолітня онука. На земельній ділянці поруч був ще один будинок, вона сказала описувати його і звертатись до [PERSON] , мабуть ще не знала, що підроблений договір поруки від імені Багинського визнано судом недійсним. [PERSON] вийшов, надав свій паспорт, свідоцтво про розлучення, про укладення нового шлюбу, технічний паспорт на будівлю і свідоцтво про право власності на нерухоме майно. Тому він з державним виконавцем повернулись до [PERSON] та показали їй документи на будинок [PERSON] . Після цього склали акт, описали будинок. Отримувати акт і документи [PERSON] відмовилась. Вислухавши пояснення сторін, показання свідка, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: [ADDRESS] , в рівних частинах (по 1/2 частці кожному) на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 15.09.2006 року (том 1 а.с. 7, 8). Житловий будинок розташований на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] , площею 0,1000 га, що у відповідності до державного акту на право власності на земельну ділянку Серії ЯК №558128 від 08.02.2010 року належить [PERSON] (том 1 а.с. 28). Надвірні споруди: гараж «Б-1», літня кухня-баня «Б1-1», сарай «Б2-1», сарай «В-1», вбиральня «б1-1», погріб «б2-1» розташовані на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] , площею 0,0990 га, що у відповідності до державного акту на право власності на земельну ділянку Серії ЯК №558129 від 08.02.2010 року належить [PERSON] (том 1 а.с. 24, 59). Рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 23 березня 2012 року №65 (п. 1.6) доручено КП «Чернігівське МБТІ» Чернігівської обласної ради оформити свідоцтво про право власності на об`єкти нерухомого майна згідно з поданими документами та проведеною технічною інвентаризацією [PERSON] на житловий будинок А-1, А1-1, al-1, А3-1, а3-1 загальною площею 154,4 кв. м, житловою площею 41,9 кв. м, з господарськими будівлями і спорудами: погріб а-1, б-1, гараж А2-1, сарай а2-1, літня кухня Б-1, навіс В-1, убиральня а4-1 по [ADDRESS] , у зв`язку із закінченням будівництва (том 1 а.с. 124-140). Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 30.03.2012 серії [NUMBER] за [PERSON] зареєстровано право власності на житловий будинок А-1, А1-1, al-1, А3-1, а3-1 загальною площею 154,4 кв. м, житловою площею 41,9 кв. м, з господарськими будівлями і спорудами: погріб а-1, б-1, гараж А2-1, сарай а2-1, літня кухня Б-1, навіс В-1, убиральня а4-1 по [ADDRESS] (а.с. 42). Поняття спільної часткової власності визначено у частині першій статті 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Спільна часткова власність є специфічною конструкцією оскільки, існує: (а) множинність суб`єктів. Для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, один будинок - один власник). Навпаки, спільна часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок - два співвласники); (б) єдність об`єкта. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні. Згідно з частиною третьою статті 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Згідно з частинами першою, другою статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року у справі № 501/2148/17 (провадження № 61-22087св19) зроблено висновок, що відповідно до статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Виходячи з аналізу змісту наведених норм права, поняття «поділ» та «виділ» не є тотожними. При поділі майно, що знаходиться в спільній частковій власності, поділяється між усіма співвласниками, і правовідносини спільної часткової власності припиняються. При виділі частки правовідносини спільної часткової власності, як правило, зберігаються, а припиняються лише для співвласника, частка якого виділяється. Винятком з цього правила є ситуація, коли майно належить на праві спільної часткової власності двом співвласникам, - тоді має місце поділ спільного майна. Тобто, поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку в спільному майні однією суттєвою ознакою - у разі поділу майна право спільної часткової власності на нього припиняється. Позовних вимог про поділ спірного майна в натурі між сторонами в порядку статті 367 ЦК України [PERSON] не заявляв. Проте, враховуючи, що спірне майно належить на праві спільної часткової власності двом співвласникам, у зв`язку з чим виділ частки в цьому майні лише для позивача є неможливим, а можливий поділ цього майна в натурі між сторонами, у разі якого право спільної часткової власності на нього припиняється. Висновком експерта № 03-16/20 за результатами проведення судової додаткової будівельно-технічної та судової земельно-технічної експертизи від 04 грудня 2020 року встановлена технічна можливість розподілу житлового будинку по [ADDRESS] на 1/2 та 1/2 частки, розподілу господарських будівель у вартісному еквіваленті та виділу частини земельної ділянки кадастровий №7410100000:01:048:5132, загальною площею 1000 м. кв., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , для обслуговування частини житлового будинку, що виділяється співвласнику 1/2 частини, який не є власником зазначеної земельної ділянки. Експерт також запропонував два варіанти розподілу житлового будинку з господарськими будівлями та два варіанти виділу частини земельної ділянки (том 3 а.с. 5-92). При цьому експерт вказує, що беручи до уваги результати візуально-інструментального обстеження, планувальні та конструктивні рішення житлового будинку, частки співвласників (1/2 та 1/2) у житловому будинку та господарських будівлях, враховуючи вимоги діючих нормативних документів та специфіку поставленого в ухвалі про призначення судової будівельно-технічної експертизи питання, слід зазначити, що поділ в натурі на 1/2 та 1/2 частини житлового будинку по [ADDRESS] , який згідно Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 15.09.2006 знаходиться у власності [PERSON] та [PERSON] , за даними технічного паспорту, складеного Чернігівським міжміським бюро технічної інвентаризації 25.04.2007, технічно можливий, а поділ в натурі на 1/2 та 1/2 частини господарських будівель та споруд, по [ADDRESS] , які згідно Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 15.09.2006 знаходяться у власності [PERSON] та [PERSON] , технічно неможливий з причини їх перебудови в житловий будинок, тобто з причини їх відсутності на момент проведення експертизи, а можливий лише у вартісному еквіваленті згідно розрахунку, виконаного у даному Висновку за даними технічного паспорту, складеного Чернігівським міжміським бюро технічної інвентаризації 25.04.2007. Сторони не досягли згоди щодо варіанту розподілу житлового будинку з господарськими будівлями по [ADDRESS] . Відповідач за первісним позовом взагалі заперечує щодо проведення розподілу спірного майна. Основним завданням суду при вирішенні спорів про поділ майна є вирішення конфлікту між сторонами, тобто здійснення судом своєї головної функції - ухвалення обов`язкового рішення, яке безпосередньо припиняє спір, а не виводить його на новий рівень для сторін, які в будь-якому випадку не можуть між собою домовитися. Враховуючи наявність технічної можливості розподілу спірного житлового будинку в натурі, розподілу господарських будівель у вартісному еквіваленті на 1/2 та 1/2 частки, технічну можливість виділу частини земельної ділянки співвласнику 1/2 частини, який не є власником зазначеної земельної ділянки, враховуючи право позивача, встановлене ст. 358 ЦК України, на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності, суд вважає за необхідне задовольнити первісний позов та провести такий розподіл відповідно до варіанту №2 висновку експерта № 03-16/20 за результатами проведення судової додаткової будівельно-технічної та судової земельно-технічної експертизи від 04 грудня 2020 року, припинивши при цьому право спільної часткової власності на зазначене майно. Що стосується вимог зустрічної позовної заяви, суд зазначає наступне. В уточненій зустрічній позовній заяві [PERSON] просить визнати незаконним та скасувати пункт 1.6 рішення виконавчого комітету Чернігівської міської ради №65 від 23.03.2012, відповідно до якого [PERSON] оформлено свідоцтво про право власності на об`єкти нерухомого майна на житловий будинок по [ADDRESS] та визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] від 30.03.2012. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною 1 статті 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Під захистом цивільних прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права. Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів. Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування. Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним як на практиці, так і за законом. Так, згідно висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 635/2208/16-ц (провадження №61-23269св18) та висновків Великої Палати Верховного Суду у постановах від 04 вересня 2018 року у справі № 915/127/18 (провадження № 12-184гс18), від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а (провадження № 11-474апп19), згідно із якими рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. Тому належним способом захисту права або інтересу позивача у такому разі є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності. Проте Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України № 1952 викладено у новій редакції. Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України № 1952 (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). За змістом наведеної норми у чинній редакції на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України № 1952 у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є: 1) судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; 2) судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; 3) судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому, з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Викладене свідчить, що з 16 січня 2020 року такого самостійного способу захисту порушених речових прав як визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав закон не передбачає. Із показань свідка [PERSON] , які суд вважає достовірними та такими, що узгоджуються з матеріалами справи (з копії акту опису й арешту майна від 06.07.2016 року ВП №436598/20/12 вбачається, що 06.07.2016 року державним виконавцем дійсно проводився опис майна за адресою [ADDRESS] , при якому був присутній [PERSON] як представник ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» і [PERSON] , яка від отримання копії акту відмовилась (том 3 а.с. 168-169)) випливає, що [PERSON] 06.07.2016 могла дізнатись про наявність у [PERSON] свідоцтва про право власності на житловий будинок за адресою [ADDRESS] , оскільки їй було надане вказане свідоцтво та інші документи на будинок. Вимоги зустрічної позовної заяви зводяться до визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Чернігівської міської ради №65 від 23.03.2012, відповідно до якого [PERSON] оформлено свідоцтво про право власності на об`єкти нерухомого майна та визнання недійсним вказаного свідоцтва про право власності на нерухоме майно, при цьому вимог щодо визнання, зміни чи припинення речових прав на майно зустрічна позовна заява не містить, що не є належним способом захисту, який може забезпечити повне припинення порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача за зустрічним позовом. Враховуючи наведене, в задоволенні зустрічного позову слід відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: approved