Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-13 00:00:00

30 березня 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить стягувати з [PERSON] аліменти на його користь на утримання дочки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини всіх доходів відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня звернення до суду та до досягнення дитиною повноліття. В обгрунтування позовної заяви покликається на те, що з 08.08.2010 по 15.09.2016 сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано на підставі рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 15.09.2016 (справа №135/1472/16-ц). Під час перебування в шлюбі у них народилась дочка [PERSON] , [INFO] . Дитина фактично з самого народження та до 08.03.2021 включно постійно проживала з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . У подальшому з метою покращення житлових умов вони переїхали проживати в будинок [ADDRESS] , який належить на праві власності бабусі позивача [PERSON] , де і проживають по даний час. Після розірвання шлюбу [PERSON] (попереднє прізвище [PERSON] ) фактично ще чотири роки проживала разом з дитиною в квартирі батьків позивача. Наприкінці серпня 2019 року відповідачка залишила їх спільну дитину разом з батьком та змінила своє місце проживання. З того часу коштів на утримання дитини не надає, не приймає участі в утриманні дитини. Ухвалою судді від 19 травня 2021 року прийнято позовну заяву та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. 27 травня 2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача [PERSON] - адвоката Клименко І.Ф., в якому вона зазначила, що позивачем ставиться вимога про стягнення з відповідча аліментів на утримання дочки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини всіх видів її доходів з дня подачі позову та до досягнення дитиною повноліття. Позовні вимоги відповідач визнає частково, а саме в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно. Погоджується з тим, що батьки зобов`язані утримувати своїх дітей, від цього обов`язку остання не ухиляється. Зазначає, що з серпня 2019 року коли відповідач вирішила змінити своє та дитини місце проживання, між нею та позивачем виник конфлікт. З лютого 2020 року по теперішній час тривають численні суди стосовно повернення дитини матері, тому вона не взмозі виконувати свій батьківський обов`язок по відношенню до дочки [PERSON] , хоча бажає це зробити. При визначенні розміру аліментів просила врахувати той факт, що відповідач 16.10.2020 зареєструвала шлюб з [PERSON] та [INFO] у неї народилась дитина [PERSON] . Тому на даний час вона не працює, здійснює догляд за новонародженим сином та перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років, в зв`язку з чим не може сплачувати аліменти в розмірі 1/4 частини своїх доходів, однак не відмовляється від сплати аліментів в розмірі 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. 02 червня 2021 року представником позивача - адвокатом Бодачевською М.В. подано до суду відповідь на відзив, в якому зазначили, що сама відповідач визнала свій обов`язок щодо утримання дитини [PERSON] , однак визнання позову частково, а саме 50% прожиткового мінімуму це лише мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину, менше якого аліменти не можуть сплачуватись. Вказує на те, що відповідач є матір`ю двох дітей, тому повинна забезпечувати їх однаково. Просить задовольнити позовні вимоги повністю. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився. Представник позивача - адвокат Бодачевська М.В. в судове засідання не з`явилась, через канцелярію суду подала клопотання про розгляд справи за відсутності позивача та його представника. Просила позовні вимоги задовольнити, взяти до уваги те, що відповідачка будь-яких доказів того, що перебуває у відпустці по догляду за дитиною до трирічного віку, не надає. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, у своєму відзиві, а також в заяві поданій 01.06.2021 до суду представником відповідача просили здійснювати розгляд справи за відсутності відповідача та її представника. Підтримали позицію, викладену у відзиві на позовну заяву. З врахуванням вимог ч.2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. При вирішенні спору суд має виходити з положень ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», за якою кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно з ст. 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно з ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Судом встановлено, що з 08.08.2010 по 15.09.2016 сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано на підставі рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 15.09.2016 (справа №135/1472/16-ц) (а.с.6). [INFO] народилась [PERSON] , батьками якої записані [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 23.08.2012 (а.с.5). Мати [PERSON] - [PERSON] в подальшому змінила прізвище на [PERSON] в зв`язку з одруженням (а.с.7). Також у відповідачки народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 08.04.2021. Між позивачем та відповідачем виник спір з приводу утримання неповнолітньої доньки. Тобто, на даний час сторони не дійшли згоди із питання утримання дитини, наполягаючи на його вирішенні в судовому порядку. Позивач [PERSON] стверджує, що дитина [PERSON] проживає з ним та знаходиться на його утриманні, мати дитини з ними не проживає та не приймає участі у вихованні дитини. У відзиві на позовну заяву відповідач [PERSON] підтвердила факт проживання дитини окремо від неї та визнала позов частково. Твердження відповідача щодо неможливості сплачувати аліменти в розмірі 1/4 частини її доходів у зв`язку з перебуванням у відпустці по догляду за дитиною до трьох років жодним доказом не підтверджено. Відповідачем взагалі не надано суду доказів платоспроможності та матеріального становища, який би не давав можливості сплачувати аліменти на утримання дочки [PERSON] . Відповідно до положень ст. ст.1-3 Конвенції ООН «Про права дитини» в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи. Згідно з ч.2 ст. 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Частиною 3 ст. 181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Згідно із ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно з п. 17 Постанови Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). З урахуванням викладеного, суд приймає до уваги те, що дитина [PERSON] проживає разом з позивачем, який займається її вихованням та утриманням. Крім того, даний факт відповідачем не спростований. Також вимоги позивача щодо розміру аліментів суд вважає обгрунтованими, достатніми для нормального розвитку дитини. Згідно ч. 1 ст. 79 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. Враховуючи наведене, виходячи із встановленого державою розміру прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку та взаємного обов`язку батьків на їх утримання, а також обставини для необхідного рівня життя дитини, гармонійного розвитку, суд вважає доцільним визначити розмір аліментів для утримання дитини у розмірі 1/4 частини доходів відповідача, щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 30.03.2021 та до досягнення дитиною повноліття. Суд роз`яснює сторонам, що відповідно до ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно з ч.6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. З огляду на викладене необхідно стягнути з відповідача [PERSON] на користь держави судовий збір у розмірі 908,00 грн.

Outcome: approved