Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-21 00:00:00

31 липня 2015 року позивач ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором мотивуючи свої вимоги наступним: 16 травня 2007 року між закритим акціонерним товариством «Комерційний банк «Приватбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк») та [PERSON] укладено кредитний договір №КТS0GA00006396, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 25 000 гривень строком до 16 травня 2017 року. Позивач посилаючись на те, що внаслідок неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором за відповідачкою утворилася заборгованість за кредитним договором станом на 14 липня 2015 року у розмірі 88 813,74 гривень, яка складається з: 12 262,75 грн. - заборгованість за кредитом, 31 077,88 гривень - заборгованість за процентами за користування кредитом, 2950 гривень - заборгованості по комісії за користування кредитом, 38 055,79 гривень - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за кредитним договором, 250,00 гривень - штраф (фіксована частина), 4 217,32 гривень - штраф (процентна складова). 20 листопада 2015 року, уточнюючи позовні вимоги, позивач зазначив, що заборгованість станом на 17 листопада 2015 року складає 22 729,84 гривень з них: 7 181,01 гривень - тіло кредиту дострокове, 12 862,14 гривень прострочена заборгованість за тілом кредиту, 1 299,47 гривень - заборгованість по процентам за користування кредитом, 50 гривень - заборгованість за комісією за користування кредитом, 16,75 гривень - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, 250 гривень - штраф (фіксована частина), 1 070,47 штраф (процентна складова), тому ПАТ КБ «Приватбанк» просив стягнути з відповідачки зазначену заборгованість. 19 лютого 2015 року відповідачка [PERSON] звернулась до суду з зустрічною позовною заявою до позивача публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк», про захист прав споживачів, мотивуючи свої вимоги тим, що 16 травня 2007 року між нею та позивачем закритим акціонерним товариством «Комерційний банк «Приватбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк») укладено кредитний договір №КТS0GA00006396, за яким банк зобов'язався надати кредит у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 25 000 гривень, а позичальник повернути його й сплатити за користування 1,34% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом щомісячно. В період з 15 по 20 число кожного місяця позичальник зобов'язаний надавати банку щомісячні кошти для погашення заборгованості за кредитом у розмірі 473,52 гривні, у тому числі відсотки, винагорода. З метою забезпечення кредитного договору між сторонами був підписаний договір іпотеки від 17 травня 2007 року. Відповідачка зазначала, що п.2.3.1 кредитного договору порушує права споживача відповідно до положень Закону України «Про захист прав споживачів» й одночасно суперечить ЦК України, тому просить даний пункт кредитного договору визнати недійсним та скасувати незаконно нарахований борг. Рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 25 лютого 2016 року у задоволенні позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено. Зустрічний позов [PERSON] до публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк», про захист прав споживачів, задоволено частково. Визнано недійсним п.2.3.1 кредитного договору №КТS0GA00006396 від 16 травня 2007 року укладений між публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» та [PERSON]. В інший частині зустрічних позовних вимог відмовлено. Не погодившись з рішенням суду позивач ПАТ КБ «Приватбанк» подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги банку задовольнити в повному обсязі, а у задоволені зустрічних позовних вимог відмовити, мотивуючи неправильним застосуванням судом першої інстанції норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає наступне: - при відмові у задоволенні позовних вимог, судом першої інстанції відповідно до вимог ст.ст. 256, 257, 267 ЦПК України неправильно застосований строк позовної давності, оскільки відповідачкою проводились сплати заборгованості за кредитним договором; - щодо обґрунтованості підвищення відсоткової ставки, то відповідно до умов кредитного договору надаючи грошові кошти позичальнику, банком був передбачений порядок та умови при яких можлива зміна відсоткової ставки за кредитом, тому зміни умов кредитного договору в цій частині були закладені спочатку, а відповідачка погодилась з такими умовами, підписавши кредитний договір особисто; - вирішити питання про судові витрати. В судове засідання не з'явився представник позивача ПАТ КБ «Приватбанк», про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про що свідчать телефонограми в матеріалах справи, які зареєстровані у журналі телефонограм за № 2815 (а.с.31 Т.2). До апеляційного суду надійшла заява від позивача про підтримання доводів апеляційної скарги та розгляду справи за їх відсутності (а.с.33 Т.2). Відповідно до частини 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. У судовому засідання апеляційної інстанції відповідачка [PERSON] просила апеляційну скаргу позивача відхилити, рішення суду залишити без змін. Вислухавши суддю - доповідача, відповідачку [PERSON], дослідивши матеріали цивільної справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ПАТ КБ «Приватбанк» підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ч.1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд під час розгляду справи в апеляційному порядку перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Перевіряючи справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд виходить з наступного: Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із роз'ясненням Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п.2 постанови « Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст.2 ЦПК , вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст.8 ЦПК , а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повно всебічно з'ясованих обставинах, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень,підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Суд першої інстанції, задовольняючи зустрічні позовні вимоги [PERSON] до публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк», про захист прав споживачів в частині визнання недійсним п.2.3.1 кредитного договору, виходив з того, зазначений пункт щодо порядку зміни процентної ставки, суперечить вимогам Цивільного Кодексу України та іншим актам цивільного законодавства і у відповідності до вимог ст. ст. 203, 215 ЦК України, а тому його необхідно визнати недійсним. Але, з таким висновком суду погодитися неможливо з наступних підстав: З матеріалів справи вбачається, що 16 травня 2007 року [PERSON] уклала з ПАТ КА «Приватбанк» кредитний договір, за яким одержала у кредит 25 000 гривень на строк до 16 травня 2017 року та сплатити за користування 16,08% річних. Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України та ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності, і не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують цивільну відповідальність особи. Згідно Закону України від 12 грудня 2008 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку» Цивільний кодекс України доповнено ст. 1056-1, у якій встановлено заборону банку змінювати розмір процентів за користування кредитом в односторонньому порядку. Цей Закон набув чинності 10 січня 2009 року, та не має зворотної дії у часі. Кредитний договір між сторонами укладено 16 травня 2007 року, тобто до набрання чинності Закону України від 12 грудня 2008 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку» та ст. 1056-1 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно роз'яснень, викладених у п. 28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних відносин» при підвищенні процентної ставки з'ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо. Пунктом 2.3.1 кредитного договору встановлено, що банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом, при зміні кон'юнктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме: зміни курсу долара США до гривні більше ніж на 10 % порівняно з курсом долара США до гривні, встановленим НБУ на момент укладення даного договору, зміні облікової ставки НБУ, зміні розміру відрахувань у страховий (резервний) фонд або зміні середньозваженої ставки по кредитах банків України у відповідній валюті (по статистиці НБУ). При цьому банк надсилає позичальникові письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 7 календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки. Збільшення процентної ставки Банком у вищевказаному порядку можливо в границях кількості пунктів, на яке збільшилася ставка НБУ, розмір відшкодувань у страховий фонд, середньозважена ставка по кредитах або пропорційно збільшенню курсу долара США (а.с.9-11 Т.1). Отже, у банку виникло право збільшити в односторонньому порядку розмір процентів у зв'язку зі зміною облікової ставки НБУ та збільшенням курсу долара США до гривні більше ніж на 10 % порівняно з курсом долара США, установленим НБУ на момент укладення договору. Рішення про збільшення розміру процентів прийнято банком 08 січня 2009 року, тобто до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», відповідно до якого встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку. Відповідно до абз. 4 ч. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни. Таким чином встановлено, що датою зміни розміру процентів за кредитним договором банком визначено 1 лютого 2009 року з 16,08% річних до 26,93% річних. Про таку зміну банк повідомив позивача листом ще на початку січня 2009 року, тобто до дати зміни розміру процентів, що підтверджується листом банку та реєстром про відправлення (а.с.121, 202,204 Т.1). Таким чином, установивши, що банк прийняв рішення про збільшення розміру процентів за кредитним договором відповідно до умов договору й до набрання чинності Законом, яким установлено заборону збільшення банком розміру процентів в односторонньому порядку, і про це повідомив позивача в передбачений Законом України «Про захист прав споживачів» строк. Це узгоджується з правовою позицією висловленою Верховним судом України в постанові від 19 грудня 2012 року (справа №6-144цс12), якщо умовами кредитного договору, щодо яких сторони дійшли згоди під час його укладення, передбачено право банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання певних умов з додержанням встановленої кредитним договором процедури повідомлення позичальника, то збільшення банком розміру процентної ставки за цим кредитним договором в односторонньому порядку є правомірним, за умови, що рішення банку про таку зміну розміру процентної ставки було прийнято до набрання чинності Закону України від 12 грудня 2008 року № 661-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», тобто до 9 січня 2009 року. Тому, рішення суду у задоволенні зустрічного позову в частині визнання недійсним пункту кредитного договору про зміну відсоткової ставки підлягає скасуванню, з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні зустрічного позову. Крім цього, відмовляючи у задоволені зустрічного позову в частині скасування незаконно нарахованого боргу, суд першої інстанції виходив з того, що це не ґрунтується на законі. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. За положенням ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Частинами першою та другою ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. При цьому, спосіб захисту прав має бути ефективним, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. ЦК України та іншими законами може встановлюватися для захисту певних чи окремих категорій прав спеціальні способи захисту прав. При цьому, особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених ст. 16 ЦК України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення. Спеціальним законодавчим актом, що встановлює способи захисту прав споживачів є Закон України «Про захист прав споживачів». Разом з тим, ні Законом України «Про захист прав споживачів», ні ЦК України не передбачено такого способу захисту прав та інтересів як визнання порушення законодавства України в сфері захисту прав споживачів чи встановлення порушення таких прав. Крім того, за своїм змістом вказані вимоги не забезпечують реальне відновлення прав та охоронюваних законом інтересів, особи, яка звертається до суду. Тому, рішення суду щодо відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог в частині скасування незаконно нарахованого боргу підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог, оскільки такий спосіб захисту у розумінні ст.16 ЦК України не є способом захисту порушеного права. Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором, виходив з того, що право пред'являти позов до суду у позивача виникло з червня 2010 року протягом трьох років до липня 2013 року, а позивач звернувся до суду за захистом порушеного права лише 31 липня 2015 року, тобто з пропуском строку позовної давності. Позивач не просив суд поновити строк звернення до суду і не зазначав причин його пропуску. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції зазначив, що з розрахунку заборгованості наданого позивачем, пояснень представника позивача, слідує, що заборгованість відповідачки перед ПАТ КБ «ПриватБанк» виникла у зв'язку з невиплатою відповідачкою у повному обсягу щомісячного платежу за кредитним договором у лютому, березні і травні 2009 року, а також у квітні 2010 року, а потім відповідачка здійснювала щомісячні платежі по кредитному договору належним чином. Із банківських квитанцій наданих відповідачкою слідує, що у період з січня 2013 року по жовтень 2015 року, відповідачка для погашення кредиту, щомісяця сплачувала по 500 гривень та по 637,83 гривень. Суд не приймаючи до уваги, ствердження представника позивача про те що позивач звернувся до суду у межах строку позовної давності, оскільки строк дії кредитного договору не закінчено і правовідносини між сторонами тривають, зазначив, що це суперечать вимогам ст. 261 ЦК України якою визначено загальні правила перебігу строку позовної давності, та ст. ст. 251, 252 ЦК України, якими визначено, що строк визначається роками місяцями, тижнями, днями або годинами. Але з таким висновком суду погодитися неможливо з наступних підстав: Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом установлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України). З матеріалів справи вбачається, що 16 травня 2007 року між закритим акціонерним товариством «Комерційний банк «Приватбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк») та [PERSON] укладено кредитний договір №КТS0GA00006396, відповідно до умов якого банк зобов'язується надати позичальникові кредитні кошти на строк з 16 травня 2007 року по 16 травня 2017 року включно, у вигляді не поновлювальної кредитної лінії у розмірі 25 000 гривень на споживчі цілі, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,34 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагорода. Відповідно до п.7.3 кредитного договору забезпечення виконання позичальником зобов'язань за даним договором виступає іпотека квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с.9-11 Т.1). 08 вересня 2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] був укладений договір - доручення на проведення «Приватбанком» платежів, строком з 08 вересня 2008 року по 08 вересня 2010 року. Відповідно до умов п.1 даного договору [PERSON] поручає банку, а банк зобов'язується здійснювати списання грошових коштів з її розрахунку, зазначеному у додатку та перераховувати на реквізити та у порядку зазначеному у додатку. Згідно з п.2 договору за виконання доручення, зазначеного у п.1 даного договору клієнт сплачує банку винагороду, згідно тарифів банку, діючих на час платежу . Зі змісту додатку вбачається, призначення платежу, це переказ особистих коштів [PERSON] щомісячно з 17 числа у сумі 473,52 гривні на поточний рахунок [NUMBER] (відповідно до кредитного договору, відкритий банком рахунок для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості за кредитом) [PERSON].(а.с.143 Т.1). Відповідно до розрахунку заборгованості, заборгованість за кредитним договором за [PERSON] станом на 17 листопада 2015 року складає 22 729,84 гривень (а.с.107-110 Т.1). З виписки з розрахунку [NUMBER] [PERSON] за період з 16 травня 2007 року по 13 квітня 2016 року вбачається, що за період з 11 червня 2007 року по 17 листопада 2015 року (позовні вимоги) відповідачка [PERSON] та [PERSON] постійно щомісячно сплачувалась заборгованість за кредитним договором різними сумами: 480 гривень, 473,52 гривні, 300 гривень, 250 гривень, 351 гривня, 600 гривень, 500 гривень (а.с.3-10 Т.2). Отже, суд першої інстанції помилково вважав, що право пред'являти позов до суду у позивача виникло з червня 2010 року протягом трьох років до липня 2013 року, а позивач звернувся до суду за захистом порушеного права лише 31 липня 2015 року, тобто з пропуском строку позовної давності, оскільки відповідачкою з 11 червня 2007 року щомісячно сплачувалась заборгованість за кредитним договором. Крім цього, відповідно до вимог ч.2 ст.264 ЦК України, позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що 16 травня 2007 року між закритим акціонерним товариством «Комерційний банк «Приватбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк») та [PERSON] укладено договір іпотеки, п.33.3 зазначеного договору, в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором відповідачка надала в іпотеку нерухоме майно, трикімнатну квартиру №24, у будинку№6 по вул. Фрунзе у м. Слов'янську Донецької області, яка належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу від 22 серпня 1995 року (а.с.83-86 Т.1). 28 лютого 2013 року ПАТ КБ «Приватбанк» звертався до суду з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеку в рахунок заборгованості за кредитним договором №КТS0GA00006396 від 16 травня 2007 року (а.с.87-90 Т.1). 05 червня 2013 року рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області у задоволені позовних вимог відмовлено (а.с.91-92 Т.1). 07 серпня 2013 року ухвалою апеляційного суду Донецької області, рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 05 червня 2013 року залишено без змін (а.с.93 Т.1). Тому, рішення суду першої інстанції про відмову у задоволені позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором необхідно скасувати та ухвалите нове, про часткове задоволення позовних вимог. Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути грошові кошти та сплатити проценти. Згідно з положеннями статей 207, 640 ЦК України сторони уклали кредитний договір, у якому передбачили умови його виконання, тому ці умови мають виконуватись і свідчать про те, що момент досягнення домовленості настав. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, зобов'язання повинне виконуватись у строк, що встановлений у договорі. У відповідності до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог, - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Положеннями ст. 525 ЦК України передбачено неможливість односторонньої відмови від виконання зобов'язання або його зміна, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 536 ЦК України встановлено, що боржник зобов'язаний сплачувати проценти за користування чужими грошовими коштами. Згідно зі ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у тій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та у порядок, встановлені договором. У відповідності до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Згідно ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. З матеріалів справи вбачається наступне: 16 травня 2007 року між закритим акціонерним товариством «Комерційний банк «Приватбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк») та [PERSON] укладено кредитний договір №КТS0GA00006396, відповідно до умов якого банк зобов'язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом надання готівкою через касу на строк з 16 травня 2007 року по 16 травня 2017 року включно, у вигляді не поновлювальної кредитної лінії у розмірі 25 000 гривень на споживчі цілі, а також у розмірі 2 690 гривень на сплату страхових платежів у випадках та згідно умов договору передбачених п.п.2.1.3, 2.2.7, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,34 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 1,50% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п.3.11 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2 договору. Періодом сплати вважати період з «15» по «20» число кожного місяця. Погашення заборгованості здійснюється за кредитним договором таким чином: щомісячно в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії - у сумі 473,52 гривень (а.с.9-11 Т.1). 16 травня 2007 року між закритим акціонерним товариством страхова компанія «Інгострах» та [PERSON] укладений договір особистого страхування №KTS0LK00041918. 16 травня 2007 року між закритим акціонерним товариством страхова компанія «Інгострах» та [PERSON] укладений договір страхування майна №KTS0GA00041917 (квартири [ADDRESS]), Згідно з умовами договорів п.4.2, страховик зобов'язується у разі настання страхового випадку здійснити страхове відшкодування страхувальнику, страхувальник зобов'язується своєчасно оплачувати страхові платежі. Відповідно до п.12.1 договору особистого страхування та п.11.1 договору страхування майна, страхові платежі здійснюються за графіком з 16 травня 2007 року по 15 травня 2008 року у сумах відповідно 125 гривень та 144 гривні (а.с.19-20 Т.2). Отже, сума страхових внесків за зазначеними страховими договорами за період з 16 травня 2007 року по 16 травня 2017 року складає 2 690 гривень (125 х 10 років + 144 х 10 років), що відповідає п.7.1 кредитного договору. Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором внаслідок неналежного виконання позичальником - [PERSON] зобов'язань за кредитним договором утворилася заборгованість за кредитним договором станом на 14 липня 2015 року у розмірі 88 813,74 гривень, яка складається з: 12 262,75 грн. - заборгованість за кредитом, 31 077,88 гривень - заборгованість за процентами за користування кредитом, 2950 гривень - заборгованості по комісії за користування кредитом, 38 055,79 гривень - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за кредитним договором, 250,00 гривень - штраф (фіксована частина), 4 217,32 гривень - штраф (процентна складова) (а.с.4-8 Т.1). 20 листопада 2015 року, уточнюючи позовні вимоги, відповідно до розрахунку заборгованості, заборгованість за кредитним договором [PERSON] станом на 17 листопада 2015 року складає 22 729,84 гривень з них: 7 181,01 гривень - тіло кредиту дострокове, 12 862,14 гривень прострочена заборгованість за тілом кредиту, 1 299,47 гривень - заборгованість по процентам за користування кредитом, 50 гривень - заборгованість за комісією за користування кредитом, 16,75 гривень - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, 250 гривень - штраф (фіксована частина), 1 070,47 штраф (процентна складова) (а.с.107-110 Т.1). Отже, позивачем до відповідача застосований аннуїтетний платіж - це рівний по сумі щомісячний платіж по кредиту, який включає в себе суму нарахованих відсотків за кредит і суму основного боргу . Сума ануїтету розрахована таким чином, щоб утримувати в собі і відсотки за користування кредитом, і часткове погашення основного боргу. За аннуітетною схемою нарахування, фіксована щомісячна сплата відсотків і тіла кредиту відсутня. У разі сплати щомісячних платежів у повному обсязі сума погашеного кредиту щомісячно збільшується, а відсотків зменшується, сума щомісячної комісії залишається фіксованою. Порядок і строки щомісячних платежів, які відповідач зобов'язався сплачувати, встановлені п.7.1. кредитного договору від 16 травня 2007 року. Тому, при укладені кредитного договору, [PERSON], відповідно до п.7.1 договору, зобов'язана була сплачувати позивачу щомісячно по 473,52 гривні за період з 16 травня 2007 року по 16 травня 2017 року та сплатити загальну суму 56 822,40 гривень без урахування страхових платежів, з яких: тіло кредиту - 25 000 гривень, відсотки - 25822,40 гривень, комісія - 6 000 гривень з урахуванням того, що платежі зобов'язані були проводитися саме з 15 по 20 число кожного місяця. З виписки з розрахунку [NUMBER] [PERSON] за період з 16 травня 2007 року по 13 квітня 2016 року вбачається, що за період з 11 червня 2007 року по 17 листопада 2015 року (позовні вимоги) відповідачка [PERSON] та [PERSON] щомісячно сплачувалась заборгованість за кредитним договором різними сумами: 480 гривень, 473,52 гривні, 300 гривень, 250 гривень, 351 гривня, 600 гривень, 500 гривень. Крім цього, апеляційний суд, звертає увагу на те, що відповідачкою [PERSON] погашення заборгованості за кредитним договором не завжди проводилось в дні передбачені кредитним договором, а саме нею порушувався період сплати з «15» по «20» число кожного місяця, а в інші дні, наприклад: 04; 06; 07; 08; 09; 10; 11; 13;14; 23; 24; 25 і т.д. (а.с.3-10 Т.2). Тому, відповідно до п.п.4.1 кредитного договору, при порушенні позичальником будь якого зобов'язання (у разі прострочення щомісячних платежів) нараховується пеня у розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу. У п.3.8 кредитного договору зазначено, що при непогашенні кредиту у строки, зазначені у п.п. 7.1.та п.п.2.3.3 цього договору , заборгованість у частині вчасно непогашеної суми кредиту вважається простроченою. На залишок заборгованості по простроченої сумі кредиту нарахування відсотків здійснюється згідно п.3.2 даного договору з дати виникнення простроченої заборгованості. Згідно п.п 3.3 кредитного договору, кошти, отримані від позичальника для погашення заборгованості по кредиту, насамперед направляються для відшкодування витрат(збитків) банку згідно п.п.2.2.9, 2.3.8 цього договору, далі пені згідно розділу 4 цього договору, далі простроченої комісії по кредиту, далі - простроченої винагороди, прострочених відсотків, простроченої заборгованості за кредитом, частина суми що залишилась (у т.ч. сума надана позичальником понад суму щомісячних платежів), направляється на погашення заборгованості за кредитом, далі комісії, винагороди, відсотків, кредиту. Остаточне погашення заборгованості за кредитом виконується не пізніше дати, зазначеного в п.7.1. договору. Сума остаточного погашення заборгованості може відрізнятися від суми щомісячного платежу. При несплаті винагороди, комісії (у випадках її щомісячної сплати згідно п.7.1 даного кредитного договору або згідно п.3.11 договору), відсотків і (або) частини кредиту до останнього дня періоду сплати, вони вважаються простроченими (а.с.9-11 Т.1). Крім цього, дані обставини підтверджуються письмовими поясненнями позивача ПАТ КБ «Приватбанк», які направлені до апеляційного суду, де зазначено, що: - платежі відповідачкою [PERSON] не завжди вносилися у повному обсязі передбаченому кредитним договором та не в строки передбачені п.7.1 кредитного договору. Так, за період з 01 лютого 2009 року по 01 жовтня 2009 року, платежі за квітень і червень 2009 року взагалі відсутні, що підтверджується виписка по транзитному рахунку за період з 16 травня 2007 року по 13 квітня 2016 року, в якому відображені суми внесених клієнтом коштів і їх подальший розподіл на рахунки кредитного договору на погашення пені, комісії, процентів, тіла кредиту, що також підтверджується і розрахунками, які надала відповідачка у судовому засіданні; - щорічні страхові платежі за договором, вносились клієнтом без урахування щорічних страхових платежів, тому банк сплачував платежі за рахунок кредиту, відповідно до п.п.2.1.3, 2.2.7, 7.1 кредитного договору і умов страхування за договорами страхування. Суми, сплачені банком за рахунок кредиту (п.7.1 договору, на сплату страхових платежів передбачений ліміт у розмірі 2 690 гривень), щорічно додавались до тіла кредиту, оскільки позичальник не надавав банку підтверджуючих документів про самостійну сплату цих платежів; - розбіжність в сумах заборгованості в стандартних розрахунках заборгованості від 14 липня 20015 року доданих до первісного позову банку та від 17 листопада 2015 року до уточненого позову, обумовлена перехунком заборгованості за кредитним договором від 16 травня 2007 року без урахування зміненої у 2009 році процентної ставки, тобто приведення розрахунку у відповідності до первісних умов. Цей факт підтверджується стандартним розрахунком заборгованості станом на 17 листопада 2015 року, а саме колонкою «% ставка поточна» і з якої вбачається, що процента ставка весь період дії договору складає 16,08% річних або 1,34% на місяць, як і передбачено п.7.1 кредитного договору, підвищена процентна ставка з 01 лютого 2009 року складала 26,93 % річних, що стало причиною іншого розподілу коштів ніж передбачено первісними умовами договору (а.с.3-18, 26-28 Т.2). В судовому засіданні апеляційної інстанції відповідачкою [PERSON] надані квитанції про сплату заборгованості по кредитному договору помісячно за період з 12 червня 2007 року по 13 квітня 2016 року та таблиця щодо сплати (а.с.219-243 Т.1). Колегія апеляційного суду перевірила письмові докази, які надала відповідачка [PERSON] (квитанції та таблицю) з випискою по транзитному рахунку за період з 16 травня 2007 року по 13 квітня 2016 року, наданий банком та прийшла до висновку, що відповідачка хоча і погашала заборгованість по кредитному договору щомісячно, але у порушення строків визначених кредитним договором, що призвело до нарахування штрафних санкцій банком та погашення заборгованості у порядку черговості, які визначені за домовленістю сторін у кредитному договорі та відповідає принципу свободи договору. Пунктом 3.3 кредитного договору встановлено черговість погашення заборгованості за ним, тому банк повинен спрямовувати сплачені позичальником кошти у розмірі, що перевищує встановлений щомісячний платіж, відповідно до умов, визначених у вказаному пункті договору. Це узгоджується з правовою позицією висловленою Верховним судом України в постанові від 23 грудня 2015 року (справа №6-845цс15),якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями статей 207, 640 ЦК України та уклали кредитний договір, у якому передбачили умови його виконання, то ці умови мають виконуватись і свідчать про те, що момент досягнення домовленості настав. Розмір та умови надання та повернення грошових коштів, а також сплати процентів, у тому числі черговість погашення заборгованості, визначаються за домовленістю сторін у кредитному договорі, що відповідає принципу свободи договору. Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позовних вимог не перевірив та не дав належної правової оцінки обставинам справи, а тому апеляційний суд вважає, що рішення суду підлягає скасуванню, з ухваленням в цій частині нового рішення про часткове задоволення позовних вимог. Отже, позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанка» до [PERSON] підлягають частковому задоволенню в частині стягнення заборгованості за кредитним договором №КТS0GA00006396 від 16 травня 2007 року станом на 17 листопада 2015 року у сумі 21 392 гривні 62 копійки, з яких: 7 181,01 гривень - тіло кредиту дострокове, 12 862,14 гривень прострочена заборгованість за кредитом, 1 299,47 гривень - заборгованість по процентам за користування кредитом, 50 гривень - заборгованість за комісією за користування кредитом. Крім цього, відповідно до ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Згідно п. 15 розпорядження Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року №1275-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, яким вказане населений пункт м. Слов'янськ Донецької області. Відповідно до паспорту [PERSON] зареєстрована у [ADDRESS] З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що [PERSON] за невиконання своїх обов'язків зобов'язана сплатити станом на 17 листопада 2015 року штрафні санкції, у зв'язку з чим підлягає застосуванню ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». Згідно зазначеного Закону на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року. Апеляційний суд вважає, що нарахування штрафів саме з 14 квітня 2014 року позивачем відповідачу є безпідставним. Отже, позивачем безпідставно в порушенні вимог зазначеного закону нараховані: пеня у сумі - 16,75 гривень, штрафи у сумі 250 гривень (фіксована частина) та 1 070,47 гривень (процентна складова), а тому в цій частині позовних вимог необхідно відмовити. Виходячи з встановлених обставин, наданих сторонами доказів та вимог закону рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог з вищенаведених підстав. Відповідно до частини 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони, понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивач просив стягнути на свою користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 22 729, 84 гривень. Позовні вимоги задоволені у розмірі 21 392,62 гривні, що складає 94 % (21 392,62 х 100): 22 729,84 = 94%). За подання позовної заяви та апеляційної скарги позивачем було сплачено 888,14 гривень та 1339,80 гривень, а всього судовий збір у сумі 2 227,94 гривень, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню понесені виплати по сплаті судового збору у сумі 2 094,26 гривень. Відповідно до п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення.

Outcome: partial