Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-28 00:00:00

30 вересня року позивач звернулася до суду із зазначеним позовом, мотивуючи його тим, що 16 березня 2002 року уклала шлюб з відповідачем, від шлюбу мають неповнолітню дитину [PERSON], [INFO]. Життя між ними не склалось, оскільки відповідач зловживає спиртними напоями, нехтує сімейними цінностями, між подружжям постійно виникають сварки, перебуваючи у нетверезому стані допускає рукоприкладство. На даний час подружні стосунки фактично припинено, спільного господарства сторони не ведуть, проживають окремо. Збереження шлюбу позивач вважає неможливим, просить його розірвати. Оскільки дитина проживає разом з нею, то позивач просить стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частини його заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття. В судовому засіданні 28 жовтня 2016 року за клопотанням відповідача [PERSON]І подружжю було надано строк для примирення тривалістю один місяць, до 28 листопада 2016 року. В судовому засіданні 28 листопада 2016 року позивач позовні вимоги підтримує в повному обсязі, вказує, що примирення не відбулось, вона категорично заперечує проти збереження шлюбу, вважає, що примирення неможливе. Оскільки дитина проживає з нею, просить стягнути з відповідача аліменти. Відповідач та його представник в судовому засіданні 28 листопада 2016 року проти розірвання шлюбу не заперечували, однак заперечували проти позову в частині стягнення аліментів. Заперечення обґрунтовували тим, що відповідач не вважає [PERSON], [INFO], своєю дитиною, в звязку з чим 15.11.2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про виключення відомостей про нього як батька з актового запису про народження, але провадження у справі ще не відкрито. Відповідач зазначив, що буде сплачувати аліменти на дитину тільки після того, як впевниться що він дійсно є батьком дитини. Заслухавши пояснення позивача, заперечення відповідача та його представника, вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Встановлено, що сторони 16 березня 2002 року зареєстрували шлюб у виконкомі Тернівської селищної ради Недригайлівського району Сумської області, актовий запис №3, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с. 8). Суд вживав заходів щодо примирення подружжя, надавши за клопотанням відповідача строк на примирення, однак таке примирення не відбулось, про що свідчить подана позивачем заява, та наявність її категоричного заперечення проти збереження шлюбу. Відповідно до ст. 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно ст. 55 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік зобовязані піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сімї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 56 Сімейного кодексу України, кожен із подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість. Враховуючи вищезазначені норми закону та особливий характер сімейних відносин і їх обєктивну недоступність для оточуючих, суд не може покласти обовязок збереження сімї на одного з подружжя при наявності на це його категоричного заперечення. Суд вважає, що оскільки подружні відносини між сторонами фактично припинені, примирення не відбулось, в позивач категорично наполягає на розірванні шлюбу, то подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам сторін, тому позовні вимоги підлягають задоволенню і шлюб підлягає розірванню. Від шлюбу сторони мають сина [PERSON], [INFO]. З копії свідоцтва про народження серії І-НО №380054, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Зарічного районного управління юстиції м. Суми, що батьком дитини є [PERSON], про що зроблено актовий запис № 344 (а.с.9). На час розгляду справи про стягнення аліментів відсутні будь-які належні докази того, що відповідач у справі [PERSON] не є батьком дитини, рішення з цього приводу судом не прийнято. Подання позову [PERSON] про виключення з актового запису відомостей про нього як про батька дитини не може бути підставою для того, щоб відмовити у позові про стягнення аліментів. Натомість, ту обставину, що позов про виключення з актового запису про народження відомостей про батька дитини подано відповідачем вже після подання позову про стягнення аліментів суд розцінює як намір відповідача затягнути розгляд справи про стягнення аліментів, та вважає порушення права дитини на утримання від батька. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Зважаючи на те, що відповідач є батьком неповнолітнього [PERSON] [INFO], він за законом зобов'язаний надавати матеріальну допомогу на його утримання. Суд вважає, що у випадку задоволення позову [PERSON] про виключення відомостей про батька дитини з актового запису про народження, [PERSON] не позбавлений можливості звернутися з позовом про припинення стягнення з нього аліментів. На даний час суд виходить з того, що відповідач є батьком дитини, доказів протилежного не надано. Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною асамблеєю ООН 20.11.1959 року, дитина для повного і гармонічного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою та відповідальністю своїх батьків, і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції про права дитини, Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Враховуючи викладене, з метою захисту насамперед інтересів дитини, суд вважає за необхідне стягнути аліменти з відповідача [PERSON] на утримання неповнолітньої дитини.\~\~\~ Ст. 181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу або в твердій грошовій сумі. Згідно ч. 2 ст.182 СК України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Суд виходить з того, що відповідач [PERSON] є особою працездатного віку, не має на утриманні інших осіб, має нормальний стан здоров'я, і має об'єктивну можливість виплачувати аліменти на утримання дитини. Будь-яких доказів, які б спростовували ці обставини, відповідач суду не надав. Тому суд вважає, що вимоги позивача в частині стягнення з [PERSON] аліментів на утримання дитини [PERSON], [INFO], у розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст.191 СК аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. В даному випадку позов подано до суду 30 вересня 2016 року. На підставі п.1 ч.1 ст.367 ЦПК України, суд вважає необхідним допустити негайне виконання судового рішення в частині стягнення аліментів за один місяць. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, в зв'язку із задоволенням позову про стягнення аліментів та в зв'язку\~\~із тим, що за даною категорією справи позивач була звільнена від сплати судового збору, суд вважає необхідним стягнути з відповідача [PERSON] на користь держави судовий збір у розмірі 551,20 грн., та на користь позивача [PERSON] підлягає стягнення сплачений при подачі позову судовий збір у розмірі 551,20 грн.

Outcome: approved