Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-18 00:00:00

8 жовтня 2020 року, [PERSON] звернувся до суду з позовом, який в подальшому збільшив та в остаточній редакції якого від 18.01.2021 р. просив суд, визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом на житловий будинок, розташований за адресою : [ADDRESS] ), на земельну ділянку, призначену для ведення особистого підсобного господарства, площею 0,800 га, розташовану на території Петродолинської с/р, поле соцсфери, ділянка № [NUMBER] , що належала його бабусі [PERSON] , померлій [INFO] на підставі державного на право постійного користування землею серії І-ОД № 007107, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 70-15 від 23.12.2001 р. та визнати за ним право на завершення приватизації та одержання документу, що посвідчує право власності на земельну ділянку за адресою : [ADDRESS] (після впорядкування № 46), мотивуючи це неможливістю отримання ним свідоцтв про право на спадщину за законом на вищевказане нерухоме майно в нотаріальному порядку у зв`язку з відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів на спадкове майно. В підготовче судове засідання позивач не з`явився, про дату, час та місце слухання справи був повідомлений належним чином його представник за довіреністю, особисто під розписку, надіславши на адресу суду письмову заяву, в якій повністю підтримав свій позов, просив його задовольнити та слухати справу за його відсутністю у зв`язку з запровадженим карантином, спричиненим захворюванням COVID-19 та відсутністю нагальної потреби його особистої присутності в судовому засіданні (а.с. 155,191). Представник відповідачів Петродолинської с/р в підготовче судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду справи був повідомлений належним чином, особисто під розписку, причини неявки суду не повідомив, надіславши до суду свої письмову заяву, в якій позов визнав повністю та з проханням про слухання справи за його відсутністю (а.с. 156,194). Представник 3-ої особи Овідіопольська РДНК Одеської області ПМУЮ (м. Одеса)в підготовче судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, особисто під розписку, причини неявки суду не повідомив, письмових заяви або пояснень до суду не надав (а.с. 157). \~ \~ \~ \~ \~ \~ З\~урахуванням вимог\~ч.\~3\~ст.\~200\~ЦПК України,\~відповідно до\~якої,\~за результатами\~розгляду підготовчого\~провадження,\~суд ухвалює\~рішення у\~випадку визнання\~позову відповідачем,\~суд вважає\~необхідним ухвалити\~рішення в\~підготовчому судовому\~засіданні. Дослідивши матеріали справи та спадкових справ № 534/2007 та № 140/2011, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~У відповідності\~до ст.ст.\~76-83\~ЦПК України\~-\~доказами є\~будь-які\~дані,\~на підставі\~яких суд\~встановлює наявність\~або відсутність\~обставин (фактів),\~що обґрунтовують\~вимоги і\~заперечення учасників\~справи,\~та інших\~обставин,\~які мають\~значення для\~вирішення справи.\~Ці дані\~встановлюються такими\~засобами :\~1)\~письмовими,\~речовими і\~електронними доказами;\~2)\~висновками експертів;\~3)\~показаннями свідків. Належними є\~докази,\~які містять\~інформацію щодо\~предмета доказування.\~Предметом доказування\~є обставини,\~що підтверджують\~заявлені вимоги\~чи заперечення\~або мають\~інше значення\~для розгляду\~справи і\~підлягають встановленню\~при ухваленні\~судового рішення.\~Сторони мають\~право обґрунтовувати\~належність конкретного\~доказу для\~підтвердження їхніх\~вимог або\~заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. \~ \~ \~ \~ \~ \~ Достатніми\~є докази,\~які у\~своїй сукупності\~дають змогу\~дійти висновку\~про наявність\~або відсутність\~обставин справи,\~які входять\~до предмета\~доказування.\~Питання про\~достатність доказів\~для встановлення\~обставин,\~що мають\~значення для\~справи,\~суд вирішує\~відповідно до\~свого внутрішнього\~переконання.\~Кожна сторона\~повинна довести\~ті обставини,\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом.\~У разі\~посилання учасника\~справи на\~невчинення іншим\~учасником справи\~певних дій\~або відсутність\~певної події\~суд може\~зобов`язати такого\~іншого учасника\~справи надати\~відповідні докази\~вчинення цих\~дій або\~наявності певної\~події.\~У разі\~ненадання таких\~доказів суд\~може визнати\~обставину невчинення\~відповідних дій\~або відсутності\~події встановленою. Докази подаються\~сторонами та\~іншими учасниками\~справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Стаття 95 ЦПК України передбачає, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Статтею 1217 ЦК України передбачено спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У відповідності з ч. 1 ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Як передбачає стаття 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Приписи ст. 1261 ЦК України встановлюють, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Статтями 1268,1269 ЦК України передбачено спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини, з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Статтею 1297 ЦК України передбачено спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна, як те передбачено ст. 1299 ЦК України. У відповідності до Наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України «Про внесення змін до п. 3.2 розділу 3 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна» від 09.08.2012 р. № 404, зареєстрованого в Мінюсті України 05.09.2012 р. за № 1538/21850 та набрав чинності з дня його офіційного опублікування не належать до самочинного будівництва для будинків садибного типу, дачних та садових будинків, зокрема : індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 05 серпня 1992 року. Згідно із Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» - житлові будинки, які побудовані до 05.08.1992 р. не потребують введення в експлуатацію, а відповідно до п. 3.1 «Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення І та ІІ категорії складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж», затвердженого Наказом Мінрегіонбуду № 95 від 19.03.2013 р. документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05.08.1992 р. індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно - є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. Крім того, відповідно до Інструкції «Про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу УРСР» від 31.01.1996 р., затвердженої Міністерством комунального господарства УРСР від 31.01.1966 р., яка діяла до 13.12.1995 р. реєстрації підлягають всі будинки і домоволодіння в межах міст і селищ міського типу УРСР, що належать місцевим Радам депутатів трудящих, державним, кооперативним і громадським установам, підприємствам і організаціям, а також ті будинки і домоволодіння, які належать громадянам на праві особистої власності. Не підлягають реєстрації будинки і домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах. У випадках включення в міську (селищну) смугу сільських населених пунктів або у випадках їх перетворення в міста або селища міського типу : а) при наявності погосподарських книг сільської Ради депутатів трудящих, бюро технічної інвентаризації складає списки будинків та домоволодінь, які належать громадянам або колгоспним дворам. Пунктом 62 «Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами УРСР», підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. У відповідності до п. 2 Розділу VII «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про Державний земельний кадастр» № 3613-VI від 07.07.2011 р. земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номеру. У разі, якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного кадастру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності). Пунктами 49,50 Постанови КМУ «Про затвердження Порядку ведення Державного земельного кадастру» № 1051 від 17.10.2012 р., поземельна книга ведеться за встановленою формою, заводиться під час державної реєстрації земельної ділянки, внесення до Державного земельного кадастру відомостей (змін до них) про зареєстровані земельні ділянки (в тому числі у разі їх поділу чи об`єднання, а також відновлення їх меж). Поземельна книга в електронній (цифровій) формі відкривається шляхом її формування за допомогою програмного забезпечення Державного земельного кадастру. Дата відкриття поземельної книги є датою державної реєстрації земельної ділянки. Номером Поземельної книги є кадастровий номер земельної ділянки. Згідно із ч. 2 п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 р. № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» - відповідно до статті 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У відповідності до ст. 125 ЗК України (в редакції Закону № 1066-VI від 05.03.2009) - право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Згідно із ст. 126 ЗК України (в редакції Закону № 1066-VI від 05.03.2009; із змінами, внесеними згідно із Законами № 3521-VI від 16.06.2011, № 5059-VI від 05.07.2012; в редакції Закону № 3613-VI від 07.07.2011) - право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Спори про визнання права власності на земельну ділянку та права на земельну частку (пай) в порядку спадкування, зокрема у випадках, якщо відсутній отриманий спадкодавцем державний акт про право власності на земельну ділянку, зареєстрований належним чином, якщо спадкодавцем не був отриманий державний акт про право власності на земельну ділянку, або в державному акті є неточності, які підлягають виправленню, розглядаються судами з урахуванням вимог закону та роз`яснень, викладених в пунктах 10, 11 ППВСУ від 30 травня 2008 року № 7 про те, що відповідно до статті 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут). Відповідно до ст. 125 ЗК - право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, а також право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується : цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною у порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою; свідоцтвом про право на спадщину (ч. 1 і ч. 2 ст. 126 ЗК). Отже, суд дійшов висновку, якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі ст. 125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування права на завершення приватизації та одержання державного акту про право власності на землю на ім`я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку. Таким чином, набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності : ухвалення рішення\~компетентного органу\~про передачу\~у власність\~земельної ділянки\~спадкодавцю,\~укладення спадкодавцем\~правочинів щодо\~набуття права\~власності на\~земельні ділянки; виготовлення технічної\~документації на\~земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку Державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до ст. 1216 ЦК не переходить до спадкоємців у порядку спадкування, за винятком встановлених випадків, на які поширюється дія п. 1 розділу X «Перехідні положення» ЗК України. На підставі п. 12 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України, рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування є підставою для виготовлення та видачі цим громадянам або їх спадкоємцям державних актів на право власності на земельну ділянку за технічною документацією щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку. Якщо видача державного акту про право власності на землю здійснюється на підставі рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийнятого органами місцевого самоврядування - до спадкоємців переходить право отримати державний акт про право власності на земельну ділянку. Зазначений порядок встановлений законодавством у разі набуття права власності на земельні ділянки шляхом їх приватизації громадянами (ч. 3 ст. 116 ЗК України). У разі набуття права власності на земельну ділянку з інших підстав, передбачених законодавством України відповідно до ст. 125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (ст.125 в редакції Закону України від 05 березня 2009 № 1066-VI) або ж державної реєстрації документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку (в редакції ст. 125 ЗК України до внесення змін зазначеним Законом). Главою 86 ЦК, а також спеціальним законодавством, зокрема Законом України «Про нотаріат», підзаконними нормативними актами, визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій, притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів. Це знайшло також підтвердження у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику в справах про спадкування». У разі якщо відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, це може бути підставою - для відмови у позові. Суд встановив, що спадкодавець [PERSON] , яка є бабусею позивача померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 01.07.2007 р. і після смерті якої відкрилася спадщина у виді одноповерхового кам`яного жилого будинку, загальною площею 47 кв.м, житловою 36 кв.м з надвірними спорудами за адресою : [ADDRESS] , побудованого у 1964 р. (а.с. 54). Згідно нотаріально посвідченого свідоцтва про право власності від 11.02.1989 р. (реєстр. № 310), 1/2 частина вказаного будинку належала спадкодавцю [PERSON] , яка є дружиною померлого чоловіка [PERSON] , померлого [INFO] , як набутого у спільному майні подружжя та належав подружжю [PERSON] на підставі запису в погосподарській книзі Петродолинської с/р, особовий рахунок № [NUMBER] (а.с. 61). Крім цього, на вказаний вище житловий будинок - 11.02.1989 р. державним нотаріусом було видане свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] (реєстр. № 311) на ім`я його дружини [PERSON] та його доньки [PERSON] в рівних частках кожній (а.с. 62). Таким чином, після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , 1/2 частину спадкового будинку успадкувала за законом його дружина [PERSON] (у справі спільної сумісної власності подружжя) та інша 1/2 частина будинку була успадкована в порядку спадкування за законом [PERSON] та донькою [PERSON] , тобто по 1/4 частці кожна. Отже, суд дійшов висновку, що спадкоємці померлого [PERSON] , померлого [INFO] дружина [PERSON] та донька [PERSON] у встановленому законом порядку набули право власності на вказаний будинок в порядку спадкування за законом, після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , отримавши відповідні свідоцтва про право на спадщину за законом і відповідно у позивача [PERSON] , який, після смерті своєї матері [PERSON] , померлої [INFO] звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини - наявні законні підстави для отримання в нотаріальному порядку і оформлення своїх спадкових прав на вищевказаний спадковий житловий будинок, після смерті своєї матері [PERSON] , померлої [INFO] , враховуючи відсутність умов для не одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, яка не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, яка в матеріалах спадкової справи відсутня, а мається лише лист нотаріуса від 10.09.2020 р. № 930/02-14 про необхідність з`явитися [PERSON] або його представнику за довіреністю до Овідіопольської РДНК та надати оригінали документів на спадкове майно (а.с. 151-152). Суд також звертає увагу той факт, що в резолютивній частині збільшеного позову від 18.01.2021 р. позивачем [PERSON] не зазначено після смерті кого саме, він просить суд визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом на зазначений вище спадковий будинок (а.с. 163). Таким чином, в задоволенні позову в частині визнання за [PERSON] права власності в порядку спадкування за законом на житловий будинок, розташований за адресою : [ADDRESS] ) слід відмовити з підстав, описаних вище, за відсутності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину. Також, суд вважає необхідним відмовити в задоволенні позову в частині визнання за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом на земельну ділянку, призначену для ведення особистого підсобного господарства, площею 0,800 га, розташовану на території Петродолинської с/р, поле соцсфери, ділянка № [NUMBER] , що начебто належала його бабусі [PERSON] , померлій [INFO] на підставі державного на право постійного користування землею серії І-ОД № 007107, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 70-15 від 23.12.2001 р. з огляду на приписи ст. 1218 ЦК України, якою передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Суд також звертає увагу той факт, що в резолютивній частині збільшеного позову від 18.01.2021 р. позивачем [PERSON] не зазначено після смерті кого саме, він просить суд визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом на зазначену земельну ділянку. Так, згідно державного на право постійного користування землею серії І-ОД № 007107, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 70-15 від 23.12.2001 р., виданого на ім`я спадкодавця [PERSON] , остання набула право користування, а не власності на земельну ділянку, призначену для ведення особистого підсобного господарства, площею 0,800 га, розташовану на території Петродолинської с/р, поле соцсфери, ділянка № [NUMBER] (а.с. 129). Спадкодавець [PERSON] за життя не оформила свого права власності на вищевказану земельну ділянку в порядку ст.ст. 125,126 ЗК України та за життя не зареєструвала у встановленому законом порядку своє право власності на спірну земельну ділянку, так як набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності : ухвалення рішення\~компетентного органу\~про передачу\~у власність\~земельної ділянки\~спадкодавцю,\~укладення спадкодавцем\~правочинів щодо\~набуття права\~власності на\~земельні ділянки; виготовлення технічної\~документації на\~земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку Державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до ст. 1216 ЦК не переходить до спадкоємців у порядку спадкування, за винятком встановлених випадків, на які поширюється дія п. 1 розділу X «Перехідні положення» ЗК України. Крім того, слід відмовити в задоволенні позову в частині визнання за [PERSON] права на завершення приватизації та одержання документу, що посвідчує право власності на земельну ділянку за адресою : [ADDRESS] (після впорядкування № 46) з огляду на наступне. Згідно Наказу директора радгоспу імені ХХV з`їзду КПРС № 238 від 27.06.1978 р. [PERSON] було виділено ділянку для будівництва індивідуального жилого будинку в [ADDRESS] у розмірі 0,15 га (а.с. 181). Відповідно до рішення виконкому Петродолинської с/р від 22.06.1978 р., [PERSON] було відведено земельну ділянку під будівництво індивідуального жилого будинку в [ADDRESS] (площа нерозбірлива) (а.с. 182). Якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі ст. 125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування права на завершення приватизації та одержання державного акту про право власності на землю на ім`я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку В матеріалах справи, а також в матеріалах спадкових справ відсутні докази того, що за життя [PERSON] , останній розпочав процедуру приватизації землі відповідно до чинного законодавства України, починаючи з дати виділення йому земельної ділянки під будівництво будинку, тобто з 27.06.1978 р. та не закінчив приватизацію у зв`язку зі смертю. Також, в матеріалах справи відсутні докази початку приватизації дружиною спадкодавця [PERSON] [PERSON] , померлою [INFO] або її донькою [PERSON] , померлою [INFO] , а також відсутні докази того, що спадкоємцю [PERSON] органами місцевого самоврядування відмовлено у завершенні процедури приватизації землі, що дає підстави суду відмовити у задоволенні позову в цій частині. З огляду на викладене, суд вважає позов необґрунтованим та у задоволенні якого слід відмовити з підстав, описаних вище.

Outcome: dismissed