Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-09 00:00:00

2 жовтня 2015 р. [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання малолітнього сина [PERSON], [INFO], в розмірі 1/3 частки заробітку відповідача до досягнення дитиною повноліття. На обґрунтування позову зазначила, що після розірвання шлюбу дитина залишилася проживати з нею і перебуває на її утриманні. До червня 2015 р. відповідач сплачував кошти за навчання сина в школі, проте інших коштів на його утримання він не надавав, участі у додаткових витратах не приймав. У червні 2015 р. відповідач відмовився оплатити частину витрат на поїздку сина на відпочинок і не надав згоди на його виїзд за кордон. Після цих подій вона самостійно матеріально утримує сина, піклується про його фізичний, духовний і моральний розвиток, а відповідач жодної участі у вихованні та утриманні дитини не приймає. Відповідач аліментів нікому не платить, стягнень по виконавчим документам з нього не проводиться, інших неповнолітніх дітей та непрацездатних батьків у нього немає. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав пославшись на викладені у позовній заяві обставини. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] позов визнали частково - в розмірі 1/5 частки заробітку. Відповідач пояснив, що після розірвання шлюбу він в міру сил та можливостей приймав участі у житті сина, його вихованні та утриманні. Майже половину часу син проводив з ним, кожне літо він возив дитину на море, оплачував навчання у школі (близько 5 тис. грн. в місяць), музичній школі, купував одяг, а тому підстав надавати позивачу додаткові кошти на утримання дитини не було. Через кризу його доходи від бізнесу суттєво знизились, а тому взимку 2015 р. він просив колишню дружину теж приймати участь в оплаті навчання сина у школі, проте вона відмовилась. З червня 2015 р., коли він через матеріальну скруту не надав колишній дружині кошти на відпочинок її з сином за кордоном та дозвіл на виїзд дитини за кордон, позивач не дозволяє з бачитися з сином, проте він кожного дня спілкується з ним по телефону. Влітку він купував сину одяг, але коштів на його утримання не надавав, так як його про це ніхто не просив. Сам він не проявив такої ініціативи, щоб його колишня дружина не витрачала отримані від нього гроші на адвокатів, які ініціюють проти нього судові процеси. Наразі його матеріальне становище не дуже добре, і він шукає краще оплачувану роботу. Його матеріальної допомоги також потребує мати-пенсіонерка, яку він забрав до себе після інсульту. Вислухавши сторони та дослідивши письмові докази, суд вважає встановленими такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 9 травня 1999 р. по 31 жовтня 2011 р. (а.с. 14, 15) В шлюбі у сторін народився син [PERSON], [INFO] (а.с. 16). Після припинення шлюбних відносин син залишився з матір'ю. Водночас за погодженням сторін у відсутність матері, а також частково під час канікул, хлопчик проживав з батьком, перебуваючи в той час на його повному матеріальному утриманні. Батько також оплачував вартість навчання сина у школі та музичній школі, купував йому одяг тощо. Відповідач не заперечує, що з червня 2015 р. він не приймає участі в матеріальному утриманні дитини. Мотиви припинення відповідачем надання матеріальної допомоги на утримання сина правового значення для вирішення цього спору не мають, оскільки відповідно до статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Враховуючи, що сторони не домовились про добровільну участь батька в утриманні дитини, спір про стягнення аліментів підлягає вирішенню судом. Судом встановлено, що [PERSON] обіймає посаду директора в ТОВ «АСП-2000» з окладом в розмірі 1300 грн. Доказів щодо розміру реального доходу відповідача суду не надано. Наявність у платника аліментів регулярного доходу згідно приписів статей 181, 183 Сімейного кодексу України є підставою для визначення аліментів у частці від його заробітку. Визначаючи конкретну частку заробітку відповідача, яка підлягає стягненню в якості аліментів, суд враховує нормальний стан його здоров'я і відсутність інших дітей та непрацездатних членів сім'ї, яких він повинен утримувати. Оскільки мати відповідача отримує пенсію, а доказів понесення реальних витрат на її лікування відповідач не надав, надання ним матері матеріальної допомоги суд не розцінює як обставину, що повинна враховуватися при визначенні частки його доходу, яка підлягає стягненню в якості аліментів. Доводи відповідача про можливість витрачання позивачем аліментів не за цільовим призначенням не ґрунтується за законі, оскільки відповідно до статті 186 Сімейного кодексу України платник аліментів вправі ініціювати перед органом опіки та піклування перевірку цільового використання коштів та ставити перед судом питання про зменшення розміру аліментів або внесення частини аліментів на особистий рахунок дитини. Враховуючи встановлені обставини, суд вважає обґрунтованою вимогу про стягнення аліментів на утримання сина в розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку (доходу) відповідача, що на думку суду забезпечить належне утримання дитини обома батьками і не поставить платника аліментів у скрутне матеріальне становище. На підставі ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти присуджуються від дня пред'явлення позову. Оскільки позивачі за подання позовів про стягнення аліментів звільнені від сплати судового збору на підставі ст. 5 Закону України «Про судовий збір», суд відповідно до положень частини 3 статті 88 ЦПК України стягує з відповідача судовий збір в дохід держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial