Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-16 00:00:00

31.03.2021 року до Малиновського районного суду м. Одеси звернулася позивачка із позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про виділення майна в натурі та визнання права власності, у якому просила суд: визнати, що [PERSON] фактично володіє та користується нежитловими приміщеннями в розмірі 406.4 квадратних метрів, які знаходяться за поштовою адресою - [ADDRESS] ; виділити в натурі [PERSON] нежитлові приміщення в розмірі 406.4 квадратних метри, які розташовані за поштовою адресою - [ADDRESS] , а саме: у підвальному приміщені (три складських приміщення розмірами: 46.1 кв.м (під цифрою 5) + 45.7 кв.м. (під цифрою 4) + 46.5 кв.м (під цифрою 3), разом які складають 138.3 квадратних метри; на першому поверсі (два коридори розміром 22.4 кв.м. (під цифрою 20) + 4.2 кв.м. (під цифрою 25), туалет - 4,4 кв.м. (під цифрою 26), складські приміщення - 8.0 кв.м. (під цифрою 24) + 15.0 кв.м. (під цифрою 23) + 15.4 кв.м. (під цифрою 22) + 16.9 кв.м (під цифрою 21) + 43.7 кв.м. (під цифрою 19), разом які складають 130.0 кв.м.; на другому поверсі (коридор розміром 23.0 кв.м.(під цифрою 51) + підсобні - 44,3 кв.м. (під цифрою 48) + 52.0 кв.м. (під цифрою 49) + 18.8 кв.м. (під цифрою 50), разом ці приміщення складають 138.1 кв.м.; визнати за [PERSON] право власності на нежитлові приміщення в розмірі 406.4 кв.м., які розташовані за поштовою адресою - [ADDRESS] , а саме: у підвальному приміщені (три складських приміщення розмірами: 46.1 кв.м (під цифрою5) + 45.7 кв.м. (під цифрою 4) + 46.5 кв.м. (під цифрою 3), разом які складають 138.3 квадратних метри; на першому поверсі (два коридори розміром 22.4 кв.м. (під цифрою 20) + 4.2 кв.м. (під цифрою 25), туалет - 4,4 кв.м. (під цифрою 26), складських приміщень - 8.0 кв.м. (під цифрою 24 ) + 15.0 кв.м. (під цифрою 23) + 15.4 кв.м. (під цифрою 22) + 16.9 кв.м. під цифрою 21) + 43.7 кв.м. (під цифрою 19), разом які складають 130.0 кв.м; на другому поверсі (коридор розміром 23.0 кв.м. - під цифрою 51) + підсобні - 44,3 кв.м. (під цифрою 48) + 52.0 кв.м. (під цифрою 49) + 18.8 кв.м. (під цифрою 50), разом ці приміщення складають 138.1 кв.м. Свої позовні вимоги позивачка мотивує тим, що 06 жовтня 2003 р. вона уклала договір купівлі-продажу з ТОВ «Вікно в Океан». Предметом купівлі-продажу були нежитлові приміщення, що знаходяться в будівлях , які за поштовою адресою значаться під [ADDRESS] . В договорі купівлі-продажу було вказано, що загальна площа всіх нежитлових будівель та приміщень складає 12 446,7 кв.м. та, що їй в користування перейшло 22/1000 (двадцять дві тисячних) частин цих будівель та приміщень, що нібито складало складське приміщення площею 268.3 квадратних метрів, що фактично не відповідає дійсності. Позивачка стверджує, що продавцем їй було передано у власність не одне приміщення, як зазначено «склад», а приміщення, які в технічному паспорті складають: у підвальному приміщені (три складських приміщення розмірами: 46.1 кв.м. (під цифрою 5) + 45.7 кв.м. (під цифрою 4) + 46.5 кв.м. (під цифро 3), разом які складають 138.3 квадратних метри; на першому поверсі (два коридори розміром 22.4 кв.м. ( під цифрою 20) + 4.2 кв.м. (під цифрою 25), туалет - 4,4 кв.м. (під цифрою 26), складські приміщення - 8.0 кв.м. (під цифрою 24) + 15.0 кв.м. (під цифрою 23) + 15.4 кв.м. (під цифрою 22) + 16.9 кв.м. (під цифрою 21) + 43.7 кв.м. (під цифрою 19), разом які складають 130.0 квадратних метри; на другому поверсі (коридор розміром 23.0 кв.м. (під цифрою 51 ) + підсобні - 44,3 кв.м. (під цифрою 48) + 52.0 кв.м. (під цифрою49) +18.8 кв.м. (під цифрою 50), разом ці приміщення складають 138.1 квадратних метри. Згідно позовної заяви, розмір всіх приміщень, якими позивачка користується та фактично володіє, всього складають 406.4 квадратних метри. Співкористувачами приміщень, які знаходяться в цій будівлі, є: [PERSON] ; [PERSON] ; [PERSON] ; [PERSON] . Раніше кожному із співвласників належала конкретна частка в будівлі, однак, інші співвласники свої приміщення оформили як окремі одиниці. Нещодавно позивачці стало відомо, що ще 14 квітня 2015 р. був складний технічний паспорт, кожний із співвласників вже оформив свою частку в самостійну одиницю. Позивачка намагалася укласти додаткову угоду з продавцем, в якій можливо було б виправити допущені помилки щодо фактичного розміру приміщень, проте продавець - ТОВ «Вікно в Океан» наразі ліквідовано. Позивачка стверджує, що вона вичерпала всі позасудові заходи, а тому звернулась до суду з відповідною позовною заявою. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 22.04.2021 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. 26.06.2021 року від [PERSON] надійшла заява про визнання позовних вимог (Вхідний №23948). 26.06.2021 року від [PERSON] надійшла заява про визнання позовних вимог (Вхідний №23941). 26.06.2021 року від [PERSON] надійшла заява про визнання позовних вимог (Вхідний №23946). 26.06.2021 року від [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому він визнавав позовні вимоги, позовну заяву просив задовольнити (Вхідний №23945). Згідно п. 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України, крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Відповідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд не прийняв визнання відповідачами позовних вимог, оскільки таке визнання суперечить закону та може порушити права, свободи та інтереси третіх осіб, зокрема Одеської територіальної громади, а тому суд продовжив судовий розгляд справи. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 26.05.2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено розгляд справи по суті. Представник позивачки у судове засідання з`явився, просив позовну заяву задовольнити повністю. Відповідач [PERSON] у судове засідання з`явився, просив позов задовольнити. Інші учасники справи у судове засідання не з`явились, повідомлялись про дату, час та місце слухання справи належним чином та своєчасно, причини неявки суду не повідомили. Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, дослідивши письмові докази, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами належну правову оцінку, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні заявленого позову виходячи з наступного. У відповідності до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 15 ЦК України, передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Згідно з положеннями статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. За змістом статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю та мирно володіти своїм майном; право приватної власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно до ч. 2 ст. 319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності, згідно ч. 1 ст. 356 ЦК України, є спільною частковою власністю. Статтею 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Судом встановлено, що 06 жовтня 2003 р. позивачка уклала договір купівлі-продажу з товариством з обмеженою відповідальністю «Вікно в Океан», що посвідчений приватним нотаріусом Орзіх В.М. Одеського міського нотаріального округу та зареєстровано в реєстрі за №5594. Згідно абз. 1 п. 1 даного договору купівлі-продажу ТОВ «Вікна в Океан» продало, а [PERSON] купила 22/1000 частини нежитлових приміщень та приміщень, що знаходяться адресою: будинок під [ADDRESS] , та складаються в цілому з нижчезазначених нежитлових будівель та приміщень: оздоровчий пункт - 239,2 кв.м.; прибудова до трансформаторної підстанції (ТП-1) - 43 кв.м.; складський блок № 2 - 3186,4 кв.м..; головний корпус (цокольний поверх та підвал) - 856,5 кв.м.; головний корпус (основні приміщення, коридор, комора) - 70,4 кв.м.; блок цехів №1 -1139,7 кв.м.; блок складів № 1 - 1780 кв.м.; склад СОМ (склад ціану) - 34,7 кв.м.; ТП-1 - 106,6 кв.м., ЦРП (центральний розподільний пункт) - 16 кв.м.; підсобне приміщення енергоцеху - 152,5 кв.м..; підсобне приміщення енергоцеху - 140 кв.м.; пожежне депо та гараж - 468,4 кв.м.; гараж електрокар - 56,2 кв.м.; заводоуправління, столова, майстерня обслуговування котельної - 2420,8 кв.м.; прохідна № 1 - 209,1 кв.м.; склад карбіду - 112,4 кв.м; склад газових балонів - 153,1 кв.м., приміщення резервної води - 59,1 кв.м., склад РСЦ - 160,4 кв.м., артсвердлорина - 42,7 кв.м.; ГРП - 6 кв.м, ДОК - склади - 287,8 кв.м., 88,9 кв,м., 348,5 кв.м.; склад - 268,3 кв.м., загальною площею 12446,7 кв м , розташованих на земельній ділянці розміром 16697 кв.м. Відповідно до абз. 2 п. 1 Договору №5594 від 06.10.2003 року, у користування [PERSON] надходить 22/1000 частин нежитлових будівель та приміщень, що складає склад, загальною площею 268,3 кв. м. Згідно абз. 3 п. 1 Договору №5594 від 06.10.2003 року, зазначене нерухоме майно належить продавцю на підставі ухвали господарського суду Одеської області від 12.12.2002 року, зареєстрованого в Одеському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості в книзі №23неж, на сторінці №71, за №433. Стосовно позовних вимог, які полягають у визнанні, що [PERSON] фактично володіє та користується нежитловими приміщеннями в розмірі 406.4 квадратних метрів, які розташовані за поштовою адресою - [ADDRESS] , а саме: у підвальному приміщенні (три складських приміщення розмірами: 46.1 кв.м (під цифрою 5) + 45.7 кв.м. (під цифрою 4) + 46.5 кв.м. (під цифрою 3), разом які складають 138.3 кв.м.; на першому поверсі (два коридори розміром 22.4 кв.м (під цифрою 20)+4.2 кв.м (під цифрою 25), туалет - 4,4 кв.м. (під цифрою 26), складських приміщень - 8.0 кв.м. (під цифрою 24 ) + 15.0 кв.м.(під цифрою 23) + 15.4 кв.м. (під цифрою 22) + 16.9кв.м під цифрою 21) + 43.7 кв.м. (під цифрою 19), разом які складають 130.0 квадратних метри; на другому поверсі (коридор розміром 23.0 кв.м.- під цифрою 51) + підсобні - 44,3 кв.м. (під цифрою 48) + 52.0 кв.м. (під цифрою49) +18.8 кв.м. (під цифрою 50), разом ці приміщення складають 138.1 кв.м. та визнання права власності на них за [PERSON] , суд роз`яснює наступне. Згідно ч. ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч. ч. 2, 3 ст. 13 ЦПК України, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 43 ЦПК України, учасники справи мають право подавати докази, яке у взаємозв`язку з положеннями ст. 44 повинно використовуватись добросовісно, а не всупереч завданню судочинства. Відповідно до п. 2 та 4 ч. 2 ст. 43 ЦПК України, учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Згідно п. 5 ч. 2 ст. 43 ЦПК України, учасники справи зобов`язані надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Судом встановлено, що позивачка на підтвердження того, що вона користується і володіє нежитловими приміщеннями у розмірі 406.4 кв.м. в складі № 34, за поштовою адресою - [ADDRESS] , надала лише технічний паспорт на нежитлове приміщення № 34 за поштовою адресою - [ADDRESS] , від 14.04.2015 року, проте даний технічний паспорт від 14.04.2015 року не може підтвердити позицію позивачки, оскільки у договорі купівлі - продажу від 06.10.2003 року, що укладений між позивачкою та ТОВ «Вікно в Океан» та [PERSON] , взагалі відсутній склад під №34. У судовому засіданні представник позивачки зазначив, що предметом спору є саме: склад, загальною площею 268,3 кв. м., що за договором купівлі-продажу від 06.10.2003 року перейшов позивачці у користування. Згідно технічного паспорту на нежитлове приміщення № 34 за поштовою адресою - [ADDRESS] від 14.04.2015 року, загальна площа приміщень складає 2042,5 кв.м., проте судом під час розгляду справи було виявлено неточності щодо розміру загальної площі складу № 34, оскільки у судовому засіданні відповідачем - [PERSON] суду для огляду було надано інший технічний паспорт на нежитлове приміщення № 34 за поштовою адресою - [ADDRESS] від 2003 року, де загальна площа складу № 34 була вказана - 1367,00 кв.м. З наданого для огляду [PERSON] технічного паспорту 2003 року, суду стало відомо, що до складу № 34 за поштовою адресою - [ADDRESS] , було добудовано мансарди, проте в матеріалах справи відсутній дозвіл на реконструкцію чи перебудову складу № 34 за поштовою адресою - [ADDRESS] . Судом до матеріалів справи не було долучено технічний паспорт від 2003 року, оскільки [PERSON] було надано цей доказ під час розгляду справи по суті, клопотання про поновлення строку на подачу доказів відповідачем не заявлялось. Позивачка у своїх позовних вимогах просить суд визнати за нею право користування нежитловими приміщеннями у розмірі 406.4 кв.м. в складі № 34, за поштовою адресою - [ADDRESS] , проте не надає інформацію щодо долей інших співкористувачів у користуванні складом №34 за поштовою адресою - [ADDRESS] , а тому суд не може визначити чи буде порушувати визнання за позивачкою права користування нежитловими приміщеннями в розмірі 406.4 квадратних метрів, які розташовані за поштовою адресою - [ADDRESS] , права інших співкористувачів. Також, в матеріалах справи немає повної технічної документації об`єкта нерухомого майна, немає документів, що підтверджують право власності (користування) земельною ділянкою, на якій розташоване майно, а тому суду не вдалось встановити на чиїй земельній ділянці розташоване майно, яке складається з нежитлових приміщень у розмірі 406.4 кв.м. в складі № 34, за поштовою адресою - [ADDRESS] . Твердження позивачки проте, що представник продавця - директор [PERSON] , показав їй конкретні приміщення, які їй продавалися, і їх вона стала експлуатувати та деякий час не звертала увагу на конкретні цифри та слова в договорі купівлі-продажу, суд не може взяти їх до уваги, оскільки такі твердження не підтверджуються допустимими та належними доказами, а судове рішення не може ґрунтуватись на припущеннях. До твердження позивачки, відносно того, що вона добросовісно та відкрито володіла нерухомим майном у розмірі 406.4 кв.м., яке розташоване за поштовою адресою - [ADDRESS] вже більш ніж 16 років, про що свідчить запис в книзі № 27 на сторінці 191 в реєстрі 433 в Одеському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості, суд також ставиться скептично, оскільки запис у в книзі № 27 на сторінці 191 в реєстрі 433 в Одеському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості був зроблений на підставі договору купівлі-продажу від 06.10.2003 року, згідно якого позивачці було передано у користування 22/1000 частини нежитлових будівель та приміщень, що складає склад, загальною площею 268,3 кв.м., що не може підтверджувати факт володіння та користування нерухомим майном у розмірі 406.4 кв.м., яке розташоване за поштовою адресою - [ADDRESS] . Згідно зі статтею 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 цього Кодексу, суд зазначає, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його. Така правова позиція відповідає висновкам Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеним у його постановах від 02 травня 2018 року у справі № 914/904/17, від 27 червня 2018 року у справі № 904/8186/17 та від 11 квітня 2019 року у справі № 910/8880/18, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, відступати від яких Велика Палата Верховного Суду не вбачає правових підстав. Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно. Судом було встановлено, що у цілісній сукупності усі наведені докази, що надані позивачкою, не можуть підтвердити ті обставини, що [PERSON] за договором купівлі-продажу від 06.10.2003 року придбала власність у ТОВ «Вікна в Океан» нежитлові приміщення в розмірі 406.4 квадратних метри, які розташовані за поштовою адресою - [ADDRESS] та, що [PERSON] на протязі 16 років користувалась та володіла саме вищевказаними нежитловими приміщеннями в розмірі 406.4 квадратних метри, які розташовані за поштовою адресою - [ADDRESS] , оскільки їх площа у наданих суду доказах різниться, а тому суд відмовляє їй у задоволенні вимог про визнання права власності на вищезазначені об`єкти. Звернення до суду з позовом про визнання права власності з метою отримання рішення суду як правовстановлюючого документа, крім випадків, передбачених статтею 344, частинами третьою, п`ятою статті 376 Цивільного кодексу України, та подальшої державної реєстрації права власності на підставі такого рішення не є законним (правомірним) способом захисту права та охоронюваного законом інтересу. Таку правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 02 травня 2018 року у справі № 914/904/17, від 27 червня 2018 року у справі № 904/8186/17 та від 11 квітня 2019 року у справі № 910/8880/18. Відповідно до ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні. Вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки. Як вбачається із правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 04.12.2013 р. у справі №6-130цс13, при виділі частки із спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК України та пункту 10 Порядку присвоєння об`єкту нерухомого майна реєстраційного номера, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 грудня 2010 року №1117 «Про ідентифікацію об`єктів нерухомого майна для реєстрації прав на них. При цьому, порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року №55. Відповідно до п. 2.3 Розділу 2 Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженою наказом МЖКГ України від 18 червня 2007 року № 55, не підлягають поділу об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об`єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них. Згідно п. п. 2.5, 2.6 Розділу 2 Інструкції, при підготовці документів про поділ нерухомого майна суб`єкти господарювання проводять такі дії: уточнюється кількість основних будинків і допоміжних будівель, що входять до складу об`єкта нерухомого майна, виявляються і вносяться до матеріалів технічної інвентаризації поточні зміни в будинках, будівлях, спорудах; за відсутності нотаріально посвідченого договору чи рішення суду щодо порядку користування будинками, будівлями та спорудами беруться до уваги заяви всіх співвласників, підписи яких засвідчені нотаріально. Після цього готується Висновок щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна (додаток 1), який містить такі дані: кому належить об`єкт нерухомого майна; на підставі яких правовстановлювальних документів; повну технічну характеристику об`єкта нерухомого майна; фактичне користування будинками (приміщеннями), будівлями та спорудами між співвласниками; який документ підтверджує право власності (користування) земельною ділянкою; склад новоутворених об`єктів нерухомого майна і їх адреси; пропозиції щодо можливих розмірів земельних ділянок, що закріплюються за новими (виділеними) об`єктами з урахуванням обмежень (обтяжень) на використання земельних ділянок відповідно до затвердженої містобудівної документації та земельного законодавства. У відповідності до п. 3.10 Розділу 3 Інструкції, суб`єкт господарювання готує Висновок щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об`єкта нерухомого майна для укладення договору про виділ в натурі частки з об`єкта нерухомого майна або договору про виділ частки з об`єктів нерухомого майна, що є у спільній частковій власності. Суд не є експертом у цій галузі, а тому обов`язковою процедурою при розгляді справ про виділення частки об`єкта нерухомості в натурі, є проведення будівельно-технічної експертизи, проте позивачкою не було заявлено клопотання про проведення будівельно-технічної експертизи. Враховуючи обставини справи, той факт, що під час розгляду справи не було проведено будівельно-технічну експертизу, судом відмовлено у визнанні права власності за позивачкою на нежитлові приміщення в розмірі 406.4 квадратних метри, які розташовані за поштовою адресою - [ADDRESS] , суд відмовляє у задоволенні позовної вимоги, що полягає у виділенні в натурі [PERSON] нежитлові приміщення в розмірі 406.4 квадратних метри, які розташовані за поштовою адресою - [ADDRESS] , а саме: у підвальному приміщені (три складських приміщення розмірами: 46.1 кв.м (під цифрою 5) + 45.7 кв.м. (під цифрою 4) + 46.5 кв.м (під цифрою 3), разом які складають 138.3 квадратних метри; на першому поверсі (два коридори розміром 22.4 кв.м (під цифрою 20) + 4.2 кв.м (під цифрою 25), туалет - 4,4 кв.м. (під цифрою 26), складські приміщення - 8.0 кв.м (під цифрою 24) + 15.0 кв.м. (під цифрою 23) + 15.4 кв.м. (під цифрою 22) + 16.9 кв.м (під цифрою 21) + 43.7 кв.м. (під цифрою 19), разом які складають 130.0 квадратних метри; на другому поверсі (коридор розміром 23.0 кв.м.(під цифрою 51) + підсобні - 44,3 кв.м. (під цифрою 48) + 52.0 кв.м. (під цифрою 49) + 18.8 кв.м. (під цифрою50), разом ці приміщення складають 138.1 квадратних метри. Відповідно до частини другої ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Таким чином, наведені факти та обставини, що викладені в позовній заяві [PERSON] , є необґрунтованими, а докази, на які позивачка посилається, є неналежними й недостатніми. Відтак, позовні вимоги не підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Відповідно до ч. 1, 2, 3, 4, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі. У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed