Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-04 00:00:00

29 липня 2014 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, яку 19 січня 2015 року уточнив та остаточно просив усунути перешкоди в користуванні квартирою [ADDRESS] у м. Дніпропетровську, виселити [PERSON] із квартири [ADDRESS], яка належить [PERSON]. В обґрунтування вимог зазначає, що він є власником квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 18 грудня 1998 року. Разом з ним зареєстровані та мешкають члени його родини - дружина, син, онук, а також зареєстрована колишня дружина його сина - [PERSON], яка не є членом сім'ї. З січня 2013 року [PERSON] за місцем реєстрації не з'являється, в квартирі її особистих речей немає, про що 17.07.2014 року був складений акт про не проживання у присутності сусідів та представника ЖЕКу. Крім цього, відповідачки не сплачує комунальні послуги та не бере участь в утриманні приміщення. Як стало відомо, [PERSON] проживає у свої матері за адресою: [ADDRESS]. Тому, з огляду на вищевикладене, позивач був вимушений звернутися до суду з даним позовом. У судове засідання позивач не з'явився, але від його представника надійшла заява, в якій він просив справу розглядати без його участі та задовольнити позов в повному обсязі, проти заочного розгляду не заперечувала. Відповідачка у судове засідання не з'явилася, про час і місце розгляду справи була належним чином повідомлена засобами масової інформації, причин неявки суду не повідомила. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню по наступним підставам. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у власності будинок, користуються ним і мають право розпоряджатися своєю власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, здавати в оренду. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло № 8/273-98 від 18 грудня 1998 року, є власником квартири [ADDRESS] (а.с. 5). Як вбачається із матеріалів справи, у вищезазначеній квартирі зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], що підтверджується довідкою від 09.01.2014 року виданою [PERSON] (а.с. 4). [PERSON] перебувала в шлюбі з [PERSON], який являється сином позивача. Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 29 квітня 2014 року вищезазначений шлюб було розірвано. [PERSON] фактично не мешкає в спірній квартирі з січня 2013 року, особистих речей відповідачки немає, що підтверджується складеним Актом від 17 липня 2014 року у складі проживаючих громадян: [PERSON], [PERSON], [PERSON], підписи яких було завірено виконуючим обов'язків директора КП «ЖК Красногвардійського району» (а.с. 6). На даний час [PERSON] проживає разом зі своєю матір'ю, за адресою: [ADDRESS]. Згідно обстеження житлово - побутових умов громадянки [PERSON] за вищезазначеною адресою від 28 березня 2014 року, умови проживання відповідачки є задовільними (а.с. 20). У відповідності до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що [PERSON] не проживає з січня 2013 року у квартирі [ADDRESS] без поважних причин, а тому вона втратила право користування житловим приміщенням. Оскільки відповідачка втратила право користування житловим приміщенням, то суд вважає за можливим усунути перешкоди в користуванні позивачу власністю шляхом зняття з реєстраційного обліку відповідачки. Що стосується вимог позивача про виселення позивача, то дані вимоги задоволенню не підлягають, оскільки до матеріалів справи надані докази не проживання відповідачки за спірною адресою, а тому не має підстав висиляти відповідачку. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому, з відповідачки на користь позивача повинно бути стягнено сплачений судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial