Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-21 00:00:00

29 листопада 2017 року, представник позивача [PERSON], звернулася до суду з названим позовом, в якому, просив суд, встановити юридичний факт спільного проживання однією сімєю позивача з його матірю спадкодавцем [PERSON] на день її смерті (час відкриття спадщини) 09.04.2012 р. за адресою : [ADDRESS] та визнати за позивачем право власності в порядку спадкування за законом після смерті його матері [PERSON], померлої 09.04.2012 р. на спадкове майно у виді : садового будинку з господарчими будівлями та спорудами, що розташований за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, смт. Великодолинське, садівниче товариство обєднання громадян «Озерний», вул. Озерна, 98, позначеного на плані під літ. «А,а-а(2)», загальною площею 51,3 кв.м, під № 1-3,І спорудження, під літ. «Б» - вбиральня-душ, під літ. «В» - сарай та земельної ділянки, який належав спадкодавцю [PERSON] на праві власності, на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу садового будинку від 23.06.2005 р. (реєстр. № 1555) зареєстрованого в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 29.11.2007 р. і витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 16859962 від 29.11.2007 р. (реєстраційний номер : 10649453 , номер запису : 284 в книзі : 4 та земельної ділянки, площею 0,063 га з цільовим призначенням для ведення садівництва, кадастровий № 5123755300:02:008:0401, розташованої на території Великодолинської селищної ради, Овідіопольського району Одеської області, смт. Великодолинське, ОГ «СТ «Озерний», вул. Озерна, ділянка № 98, яка належала спадкодавцю [PERSON] на праві власності, на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 114371 виданого 14.05.2007 р. на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу серії ВСС № 307254 від 23.06.2005 р. (реєстр. № 1559), зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010752900231, мотивуючи це постановою державного нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 25.09.2014 р. у звязку з не підтвердженням родинних звязків позивача та спадкодавця. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, що підтверджується особистою розпискою з підписом представника позивача, причини неявки суду не повідомив, однак надіслав до суду письмову заяву, в якій він повністю підтримав позов [PERSON] та проханням про слухання справи за його відсутності та згодою на прийняття заочного рішення по справі (а.с. 28,80). Представник відповідачів в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення судової повістки, причини неявки не повідомив, заяви про слухання справи за його відсутності суду не надав (а.с. 27). Згідно зі ст. 280 ЦПК України, якщо у суду не має даних про причину неявки відповідача, сповіщеного про дату, час та місце судового засідання належним чином і не зявився в судове засідання без поважних і без повідомлення причин, не подавши відзив на позов, суд вважає можливим розглянути справу на підставі даних, які є в матеріалах справи та зі згоди позивача, який не заперечує проти вирішення справи в заочному порядку, ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 281 ЦПК України. Дослідивши письмові матеріали справи та матеріали спадкової справи № 896/2014, суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, повязаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) розяснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обовязки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обовязків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обовязковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобовязати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обовязковою для суду. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з обєктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Згідно із ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав, зокрема, фактів, що мають юридичне значення (п. 5 ч. 1 ст. 293 ЦПК України). Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Статтею 1217 ЦК України передбачено спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно із ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (ст. 1221 ЦК України). У відповідності з ч. 1 ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно із ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини, з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 1297 ЦК встановлено обовязок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна, як те передбачено ст. 1299 ЦК України. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обовязку у виді втрати права на спадщину. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно із ст. 1221 ЦК України, місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна місцезнаходження основної частини рухомого майна. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду. Відповідно до ч. 3. ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. У разі набуття права власності на земельну ділянку з інших підстав, передбачених законодавством України відповідно до ст. 125 ЗК, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (ст.125 в редакції Закону України від 05 березня 2009 № 1066-VI) або ж державної реєстрації документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку (в редакції ст. 125 ЗК до внесення змін зазначеним Законом). При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сімєю не менш як пять років до часу відкриття спадщини, судам необхідно враховувати правила ч. 2 ст. 3 СК України про те, що сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки. Зазначений пятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сімєю до набрання чинності ЦК (п. 21 ППВСУ від 30 травня 2008 року № 7). Суд встановив, що підставою для звернення до суду з вказаним позовом, стала ухвала Малиновського райсуду м. Одеси від 10.03.2016 р., якою було без розгляду заяву [PERSON], за участю заінтересованої особи Одеської міськради про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини з розясненням заявникові можливості розгляду вказаного факту разом із визнанням права на спадщину в порядку позовного провадження (а.с. 9). Судом зясовано, що спадкодавець [PERSON], яка є матірю позивача, що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-МИ № 254288 від 22.05.1971 р., і яка померла 09.04.2012 р., що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ЖД № 302016 від 10.04.2012 р., за життя набула право власності на нерухоме майно у виді : садового будинку з господарчими будівлями та спорудами, що розташований за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, смт. Великодолинське, садівниче товариство обєднання громадян «Озерний», вул. Озерна, 98, позначеного на плані під літ. «А,а-а(2)», загальною площею 51,3 кв.м, під № 1-3,І спорудження, під літ. «Б» - вбиральня-душ, під літ. «В» - сарай та земельної ділянки, який належав спадкодавцю [PERSON] на праві власності, на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу садового будинку від 23.06.2005 р. (реєстр. № 1555) зареєстрованого в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 29.11.2007 р. і витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 16859962 від 29.11.2007 р. (реєстраційний номер : 10649453 , номер запису : 284 в книзі : 4) та земельної ділянки, площею 0,063 га з цільовим призначенням для ведення садівництва, кадастровий № 5123755300:02:008:0401, розташованої на території Великодолинської селищної ради, Овідіопольського району Одеської області, смт. Великодолинське, ОГ «СТ «Озерний», вул. Озерна, ділянка № 98, яка належала спадкодавцю [PERSON] на праві власності, на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 114371 виданого 14.05.2007 р. на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу серії ВСС № 307254 від 23.06.2005 р. (реєстр. № 1559), зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010752900231 (а.с. 10,11,19,20,37-39). З наведених підстав та з урахуванням вимог наведеного вище законодавства України та ст. 1218 ЦК України, відповідно до якої, до складу спадщини входять лише ті права та обовязки, носієм яких за життя був сам спадкодавець і які належали йому на законних підставах, суд дійшов висновку, що за життя спадкодавець [PERSON], померла 09.04.2012 р. у встановленому законом порядку, набула право власності на вказане нерухоме майно, і яке, згідно спадкової справи № 896/2014 р. (індекс справи 02-14), заведеної 3-ою Одеською ДНК після смерті спадкодавця [PERSON], померлої 09.04.2012 р. увійшло до спадкової маси (а.с. 30-78). У видачі свідоцтва про право на спадщину за законом позивачу було відмовлено постановою державного нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 25.09.2014 р. у звязку з не підтвердженням родинних звязків позивача та спадкодавця та пропущенням строку на прийняття спадщини в порядку ч. 1 ст. 1270, ст. 1272 ЦК України (а.с. 18,49). Однак, як встановив суд, спадкодавець [PERSON], яка померла 09.04.2012 р. була знята з реєстраційного обліку за адресою : [ADDRESS] з 17.06.2005 р. по 07.12.2009 р. і з цієї дати, місце реєстрації спадкодавця не було зареєстроване у встановленому Законом порядку. Судом зясовано, що згідно довідки ОСББ «Іфріс» № 48 від 16.08.2012 р., спадкодавець [PERSON] спільно проживала зі своїм сином позивачем [PERSON] з 2010 р. по день смерті [PERSON] 09.04.2012 р. (а.с. 14). Також, договором-замовленням та організацію та проведення поховання № 137117 від 10.04.2012 р. підтверджується, що позивач сплатив та поховав свою матір [PERSON] за свій рахунок (а.с. 13). З матеріалів позову вбачається, що свою матір [PERSON], [INFO], яка тривалий час хворіла, починаючи з 2010 р. позивач забрав свою хвору матір до себе додому за адресою : [ADDRESS], де вони разом проживали до смерті останньої, і де він її лікував за свої кошти та надавав допомогу як в побуті, так і в лікуванні, а тому вважається таким, що прийняв спадщину в порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України, а саме спадкодавець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Тобто, суд дійшов висновку про доведеність суду факту, що має юридичне значення постійного проживання позивача - спадкоємця [PERSON] зі своєю матірю спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини, тобто на час смерті останньої 09.04.2012 р., який підтверджується належними та допустимими доказами по справі. Матеріалами спадкової справи підтверджується, що позивач, який є єдиним спадкоємцем 1-ої черги після смерті своєї матері [PERSON], померлої 09.04.2012 р. - прийняв спадщину, подавши до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину за законом від 04.09.2014 р., не відмовившись від неї (а.с. 31). З вищезазначених підстав, суд приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають задоволенню.

Outcome: approved