Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-22 00:00:00

31 липня 2017 року [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до Публічного акціонерного товариства Банк «Траст» про визнання кредитного договору частково недійсним. 02 серпня 2017 року ухвалою судді було відкрито провадження в справі та призначено судове засідання на 17.10.2017 року. Ухвалою суду від 17.10.2017 провадження в справі було зупинено до розгляду іншої справи в порядку цивільного судочинства. 09 листопада 2017 року провадження в справі відновлено та призначено судовий розгляд на 07.12.2017. 07.12.2017 представник позивача [PERSON] надала суду заяву про зміну підстав позову та прохала розгляд справи відкласти, тому справу було відкладено на 25.01.2018. 25.01.2018 представник позивача [PERSON] надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, а представник відповідача надіслав заяву про застосування строку позовної давності до позовної заяви. Ухвалою суду від 25.01.2018 відкладено розгляд справи та визнано потрібним, щоб позивач та його представник дали особисті пояснення в судовому засіданні, яке призначене на 15.03.2018. В заяві до суду [PERSON] вказувала, що 12.03.2013 ПАТ «БАНК «ТРАСТ» отримало від неї пропозицію про укладення кредитного договору, в якій остання прохала надати їй споживчий кредит. Банк надав кредит, а [PERSON] зобов'язалася повернути наданий кредит та сплатити його в повному обсязі до 12.03.2018 року згідно Графіка його погашення, а також сплатити проценти у розмірі 6,49 % річних та 1,37 % щомісячної комісії за обслуговування кредитом строком на 60 місяців із щомісячною сплатою частини кредиту, відсотків та комісії за користування кредитом. Позивач вважає, що умови договору, а саме п. 5.16 Пам'ятки про основні параметри споживчого кредитуваня ПАТ «Банк «ТРАСТ», згідно якого за несвоєчасне виконання зобов'язань з погашення заборгованості по Кредиту, Кредитор нараховує, а Клієнт сплачує йому пеню у розмірі 0,3 процента від суми прострочених зобов'язань за кожен день прострочення, - є несправидливими, якщо всупереч принципудобросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Тому прохає суд визнати несправидливою вказану умову Кредитного договору та змінити її таким чином: за несвоєчасне виконання зобов'язань з погашення заборгованості по Кредиту, Кредитор нараховує, а Клієнт сплачує йому пеню у розмірі 0,009 процента від суми прострочених зобов'язань за кожен день прострочення. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала позовні вимоги та прохала задовольнити, а відносно заяви представника відповідача про застосування строку позовної давності до позовної заяви заперечувала, оскільки в порядку ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Представник відповідача ПАТ Банк «Траст», будучи належним чином повідомлений по час і місце слухання справи, що підтверджується розпискою про вручення йому судової повістки, в судове засідання не з'явився, 09.01.2018 надіслав заяву про застосування строку позовної давності до позовної заяви. Суд, заслухавши позивача, перевіривши та дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню. Судом встановлено, що відповідно умов договору № RO31.0023871 від 12.03.2013, відповідачу надано кредит ПАТ Банк «Траст» в розмірі 55 175,00 грн зі сплатою відсоткової ставки за користування кредитом у розмірі 6,49 % річних та 1,37 % щомісячної комісії за обслуговування кредиту, строком на 60 місяців з щомісячною сплатою частини кредиту, відсотків та комісії за користування кредитом, остання сплата, згідно графіка погашення забогованості, що зазначено в додатку № 1 до Договору є 12 березня 2018 року. Вказані умови надання та обслуговування кредитів на споживчі цілі та Додаток до Договору підписані позичальником [PERSON], що свідчить про погодження нею з усіма запропонованими Банком умовами споживчого кредиту (а.с.5-6,7). В Пам'ятці клієнта про основні параметри споживчого кредитування ПАТ Банк «Траст», яка також підписана [PERSON] та отримана нею 11.03.2013, а саме в п. 5.16 зазначено, що за несвоєчасне виконання зобов'язань з погашення заборгованості по Кредиту, Кредитор нараховує, а Клієнт сплачує йому пеню у розмірі 0,3 процента від суми прострочених зобов'язань за кожен день прострочення. Сума пені стягується Кредитором на підставі договірного списання з поточного рахунку Клієнта після повного погашення ним суми простроченої заборгованості (а.с.20). Відповідач вважає, що вказана умова Пам'ятки є несправидливою, якщо всупереч принципудобросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, та підлягає зміні таким чином: за несвоєчасне виконання зобов'язань з погашення заборгованості по Кредиту, Кредитор нараховує, а Клієнт сплачує йому пеню у розмірі 0,009 процента від суми прострочених зобов'язань за кожен день прострочення. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. У відповідності до ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. За положенням п. 4 ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. Частиною 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Статтею 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди, з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як Істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У відповідності положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Рішенням Кобеляцького районного суду Полтавської області від 26.06.2017 позов ПАТ Банк «Траст» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № RO31.0023871 від 12.03.2013 в сумі 113 958, 21 грн задоволено повністю. Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 18 жовтня 2017 року рішення першої інстанції скасоване та ухвалене нове, яким вимоги ПАТ Банк «Траст» задоволено частково та стягнуто з [PERSON] заборгованість за кредитним договором № RO31.0023871 від 12.03.2013 в сумі 64025,91грн ( кредит, штраф та пеня), а зважаючи на те, що нікчемність умови укладеного між сторонами договору щодо встановлення щомісячної комісії прямо визначена законом, та те, що вона не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з її недійсністю, вимоги позивача про стягнення з відповідача на їх користь заборгованості за комісією та пені за неналежне виконання обовязку по її сплаті, задоволенню не підлягають ( а.с.53-57). За аналізом матеріалів справи встановлено, що відповідач [PERSON] була ознайомлена з умовами кредитування та погодилася із ними, підписавши умови Договору № RO31.0023871 від 12.03.2013 та памятку клієнта без зауважень, отримала кошти у березні 2013 року і лише у липні 2017 року, після ухвалення судом рішення про стягнення з неї заборгованості по вказаному вище Кредитному договору, заявила позовні вимоги про визнання договору кредиту частково недійсним. Пунктом 14 Постанови № 5 від 30.03.2012 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», визначено, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048-1052, 1054-1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Статтею 81 ЦПК України встановлено обов'язок сторін довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. З огляду на викладене, позивач мав довести ті обставини, за якими законодавець передбачає визнання кредитного договору частково недійсним, однак рішенням Апеляційного суду Полтавської області вже встановлено умову спірного Кредитного договору відносно стягнення з [PERSON] на користь Банку заборгованості за комісією та пенею за неналежне виконання обовязку по її сплаті - як нікчемну, що не створює юридичних наслідків. Таким чином, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б давали підстави вважати спірний кредитний договір несправедливим, оскільки при підписанні зазначеного договору позивач ознайомилася та погодилася з його умовами, а спірні питання між [PERSON] та Банком в повній мірі вирішені рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 18.10.2017 в справі 532/791/16-ц. Враховуючи зазначене вище, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання спірного договору частково недійсним, у зв'язку з порушенням прав споживача є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Таким чином, підстави для визнання умов договору такими, що порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст.3, ч. 3 ст. 509 ЦК України), призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін і завдають шкоди споживачеві, відсутні. Тому в задоволенні позовних вимог потрібно відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed