Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-19 00:00:00

30 травня 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Новопавлівської сільської ради Межівського району Дніпропетровської області про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку дійсним та визнання права власності на нерухоме майно. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 31 березня 1998 року між позивачем та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS]. Зазначений будинок належав продавцю на підставі договору купівлі-продажу жилого будинку, посвідченого Межівською нотаріальною конторою Дніпропетровської області за №636 від 31.08.1994 року та зареєстрованого в районному бюро технічної інвентаризації смт. Межова за №1-275 від 19.10.1994 року. Зазначений договір був укладений на Павлоградській товарній біржі Дніпропетровської області. 01.04.1998 року зазначене домоволодіння зареєстроване по праву особистої власності за [PERSON] під №1-275 Межівським районним БТІ. Та на теперішній час розпоряджатися вищезазначеним домоволодінням, а саме продати він не може, адже нотаріус відмовив йому в цьому посилаючись на те, що йому необхідно звернутися до суду з позовом про визнання договору дійсним адже в Інструкції про проведення нотаріальних дій не вважається правовстановлюючими документами угоди затверджені на біржі. В зв'язку з чим, він змушений звернутися до суду. Позивач просить суд визнати договір купівлі-продажу домоволодіння за адресою: [ADDRESS], укладений на Павлоградській товарній біржі Дніпропетровської області 31 березня 1998 року між [PERSON] та [PERSON] за реєстраційним № 4/01- НДМ - дійсним та визнати за останнім право власності на домоволодіння (житловий будинок, загальною площею 55,3 кв.м., житловою площею 18,5 кв.м. з надвірними будівлями (підсобні приміщення) - 36,8 кв.м.), що розташоване за адресою: [ADDRESS]. У судове засідання позивач та його представник не з'явились, надавши заяву про розгляд справи за їх відсутності. На задоволенні позовних вимог наполягають. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, надавши заяву про розгляд справи за його відсутності. Проти задоволення позову не заперечує. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. У зв'язку з чим, на підставі ст. 247 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без фіксування судового процесу. Суд, перевіривши зібрані по справі докази, вважає, що уточнена позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом досліджені та надана оцінка таким доказам: Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною першою ст. 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України). Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (ч.1 ст. 82 ЦПК України). У відповідності до ч.1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. 31 березня 1998 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку за адресою: [ADDRESS]. Зазначений будинок належав [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Межівською державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області за №636 від 31.08.1994 року та зареєстровано в районному бюро технічної інвентаризації смт. Межова за №1-275 від 31.08.1994 року. Договір сторони уклали на Павлоградській товарній біржі Дніпропетровської області. 01.04.1998 року зазначене домоволодіння зареєстроване по праву особистої власності за [PERSON] під №1-275 Межівським районним БТІ. Як вбачається з матеріалів справи, сторони договору купівлі-продажу нерухомого майна виконали умови договору, передали один одному обєкт нерухомості та прийняли його. Однак нотаріально сторони договір не посвідчили, оскільки він був укладений на товарній біржі, а згідно із його тексту, такий договір не підлягає нотаріальному посвідченню відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу». Як встановлено судом, на даний час позивач не може розпорядитися своїм будинком та реалізувати свої майнові права, оскільки у діючих на час укладання зазначеного договору у 1998 році та діючих правових нормах на даний час, є протиріччя щодо необхідності нотаріального посвідчення вказаного договору. Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Відповідно до ст.334 Цивільного кодексу України, право власності на нерухоме майно виникає з моменту посвідчення договору, або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору дійсним, якщо договір відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту такої реєстрації. Договір купівлі-продажу між сторонами було укладено у 1998 році, тому до правовідносин, які виникли між сторонами слід застосовувати норми ЦК Української РСР, у редакції 1963 року. Згідно із ст.153 ЦК України 1963 року, договір є укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди за всіма істотними умовами. За змістом статей 128, 153 ЦК УРСР (1963 року) право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї зі сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до статті 224 ЦК УРСР (в ред.1963 року), за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Стаття 227 ЦК УРСР передбачала обов'язкову нотаріальну форму договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири) і його реєстрацію органами місцевого самоврядування. Згідно зі статтею 15 Закону України «Про товарну біржу», в редакції яка була чинною на день укладення договору купівлі-продажу, не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі. Відповідно до ч. 3 ст. 334 ЦК України право власності на майно по договору, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Згідно зі статтею 227 ЦК УРСР, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією зі сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього ЦК УРСР). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. На виконання вимог частини 2 статті 227 ЦК УРСР (1963 року) 01.04.1998 року позивач зареєстрував своє право власності, про що на зворотному боці договору купівлі-продажу мається реєстраційний напис про те, що зазначений у цьому Договорі жилий будинок зареєстрований бюро технічної інвентаризації смт. Межова на праві приватної власності за [PERSON], під №1-275. Реєстрація бюро технічної інвентаризації смт. Межова права власності на житловий будинок за позивачем на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого біржею, а не нотаріусом, станом на 31 березня 1998 року не суперечило чинному законодавству. Інструкція про порядок державної реєстрації права власності та об'єктів нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних і фізичних осіб, затверджена наказом Державного комітету України будівництва, архітектури та житлової політики України від 9 червня 1998 року №121, передбачала таку підставу для державної реєстрації права власності як договори купівлі-продажу, зареєстровані на біржі. Оскільки покупець та продавець повністю виконали всі умови договору купівлі-продажу жилого будинку, позивач зареєстрував договір відповідно до частини 2 статті 227 ЦК УРСР в бюро технічної інвентаризації смт. Межова, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання угоди дійсною. Відповідно до ст. 41 Конституції України, п.2 ч.1 ст. 3 ЦК України та ч.1 ст. 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та Законом. За таких обставин суд дійшов висновку, що позивач на підставі статей 128, 153 ЦК УРСР і статті 49 Закону України «Про власність», який діяв на той час, набув право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS], і правомірно володіє ним. На підставі викладеного,

Outcome: approved