Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-01 00:00:00

30 жовтня 2014 року ПАТ «Укрсоцбанк» звернулось із позовом, в якому просило стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на його користь 375 779 грн. 09 коп. заборгованості за кредитним договором № 935/6-281 від 25 жовтня 2007 року, а саме: заборгованість за кредитом - 187972,19 грн., заборгованість за відсотками - 138489,46 грн., пеня за несвоєчасне повернення кредиту - 6952,64 грн., пеня за несвоєчасно повернуті відсотки - 19999,60 грн., інфляційні витрати за кредитом - 5674,75 грн., інфляційні витрати за відсотками - 16690,44 грн. та судовий збір. 04 грудня 2014 року ПАТ «Укрсоцбанк» подало до суду заяву про уточнення позовних вимог (а.с.56-57), в якій остаточно просило стягнути з відповідачів солідарно 283 966 грн. 87 коп. заборгованості за кредитним договором № 935/6-281 від 25 жовтня 2007 року, а саме: заборгованість за кредитом - 187972,19 грн., заборгованість за відсотками - 72240,22 грн., пеню за несвоєчасне повернення кредиту - 8121,53 грн., пеню за несвоєчасно повернуті відсотки - 15632,93 грн., а решту позовних вимог залишив без змін. Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 19 грудня 2014 року позовні вимоги задоволені частково. Стягнуто солідарно з [PERSON], [PERSON] на користь ПАТ «Укрсоцбанк» 286 309,30 грн. заборгованості за кредитним договором та по 1431,50 грн. з кожного на відшкодування витрат по сплаті судового збору. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення суду та направити справу на новий розгляд. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права. В скарзі апелянт зазначає, що судом стягнуто розмір заборгованості в більшій сумі, ніж просив сам банк, таким чином вийшовши за межі позовних вимог. Також судом безпідставно не задоволено клопотання про застосування строку позовної давності. В судовому засіданні апелянт та її представник підтримали доводи апеляційної скарги і просили її задовольнити. Представник позивача в судовому засіданні послалась на безпідставність апеляційної скарги і просила відмовити в її задоволенні, надавши письмові заперечення (а.с.100). Відповідачу [PERSON] двічі направлялися судові повістки, проте вони (повістки) двічі поверталися до апеляційного суду з відміткою поштового відділення «за закінченням терміну зберігання» (а.с.91, 111). В зв'язку з цим, відповідачу [PERSON] була направлена телефонограма, що відповідно до ч.6 ст. 74 ЦПК України, є належним повідомленням сторони про час розгляду справи, про що свідчить витяг з Журналу реєстрації телефонограм апеляційного суду області від 26.01.2015 (а.с.92-93). Крім того, судом був повідомлений про час розгляду справи представник відповідача, який брав участь у судовому засіданні, підтримуючи доводи апеляційної скарги [PERSON]. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Проте, таким вимогам рішення суду першої інстанції частково не відповідає. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 25.10.2007 року між АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» (ПАТ «Укрсоцбанк») та [PERSON] був укладений кредитний договір № 935/6-281 на суму 200 000 грн. для придбання нерухомого майна - будинку по [ADDRESS], зі сплатою 14% річних, з кінцевим терміном повернення позики 19.10.2032 року. 25.10.2007 року між [PERSON] та АКБ «Укрсоцбанк», з метою забезпечення виконання зобов'язань, було укладено договір поруки. Згідно з наданим повторним розрахунком заборгованості по кредитному договору № 935/6-281 за період з 07.11.2007 року по 03.12.2014 року останнє надходження коштів платника (Відповідача) на погашення кредиту було проведено 15.04.2009 року (а.с.58). Як свідчать матеріали справи, в порушення умов договору [PERSON] погашення основної суми кредиту та відсотків за його користування не здійснювала, в зв'язку з чим відповідно до положень укладеного між сторонами кредитного договору, на суму кредиту нараховувались відсотки за користування кредитом та штрафні санкції. За підрахунками позивача (уточненими) станом на 03 грудня 2014 р. відповідач має заборгованість 283 966,87 грн., яка складається із заборгованості за кредитом - 187972,19 грн., заборгованості по відсоткам - 72240,22 грн., пені за несвоєчасність повернення кредиту - 8121,53 грн., пені за несвоєчасність повернення відсотків - 15632,93 грн Крім того позивачем нараховані інфляційні витрати. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Згідно з ч.1 ст. 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статті 625 ЦК, підлягають стягненню при наявності протиправного невиконання або неналежного виконання грошового зобов'язання. Відповідно до ст.ст. 1048 - 1052, 1054 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцю позику та сплатити відсотки за користування коштами у строк та у порядку, що встановлені договором. Згідно з ч.1, 2 ст.553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Статтею 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивач звернувся до суду 30.10.2014 року, то його вимоги можуть бути задоволені в межах трьох років до початку звернення до суду, а саме з 30.10.2011 року. Такий висновок повністю ґрунтується на матеріалах справи та відповідає правовим нормам, які регулюють спірні правовідносини. Перевіряючи доводи апелянта в частині не застосування судом першої інстанції норм закону щодо позовної давності, колегія суддів виходить із такого. Як зазначалося вище, сторони встановили як строк дії договору - до моменту виконання сторонами в повному обсязі взятих на себе зобов'язань, так і строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів, останній з яких у визначеній сумі підлягав виконанню в строк до 19 жовтня 2032 року. Таким чином, графіком платежів, який є складовою частиною договору, погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями. Отже, поряд зі встановленням строку дії договору сторони встановили і строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно з ч.3 ст.254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Як встановлено судом, [PERSON] перестала виконувати щомісячні зобов'язання з погашення кредиту з травня 2009 року, з вимогами про стягнення заборгованості за кредитом банк звернувся 30 жовтня 2014 року, включивши до позовних вимог як всю заборговану суму, так і майбутні платежі, як це передбачено статтею 4 укладеного сторонами кредитного договору. Разом з тим, відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України). Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (ч. 1, 3 ст.264 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч.2 ст.258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 ст.261 ЦК України). У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст.261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. У справі, яка переглядається, судом встановлено, що згідно з умовами кредитного договору позичальник зобов'язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами до 10 числа) в розмірі та в строки, визначені графіком повернення кредиту та щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом, а також встановлено відповідальність за порушення графіку повернення кредиту та процентів за користування ним. Оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, оскільки за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватись позичальником частинами, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань. Отже, аналізуючи умови договору сторін та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку про те, що у випадку неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. З огляду на норми ст. 261, 530, 631 ЦК України, колегія суддів дійшла висновку, що у разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом всього часу - до закінчення строку виконання останнього зобов'язання (у справі, що переглядається - 19.10.2032) вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини позики, що підлягає сплаті разом з нарахованими процентами, а також стягнути несплачені до моменту звернення кредитора до суду з позовом, щомісячні платежі (з процентами) в межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. В останньому випадку, перебіг позовної давності буде починатись в залежності від закінчення строку сплати кожного із щомісячних платежів. Вищенаведене відповідає також і правовій позиці, викладеній в постанові Верховного Суду України від 06.11.2013 р. Як зазначалося вище, суд першої інстанції дійшов вірного висновку в частині застосування наслідків спливу позовної давності, щодо вимог позивача до 30.10.2011. Зазначене спростовує доводи апелянта щодо незастосування судом першої інстанції наслідків спливу позовної давності до всієї суми позову. Також, рішення суду є законним в частині солідарного стягнення заборгованості за кредитним договором і з поручителя [PERSON], оскільки за кредитним договором, укладеним до 19 жовтня 2032 року, позичальник з травня 2009 року припинила внесення щомісячних платежів щодо повернення кредиту, а пред'явлена банком вимога до позичальника про повернення кредитної заборгованості останньою не виконана, та те, що банк пред'явив таку ж вимогу до поручителя (а.с. 10, 11, 12), а в жовтні 2014 року звернувся з даним позовом, суд першої інстанції вірно дійшов обґрунтованого висновку про те, що порука поручителя [PERSON] не припинилася. Рішення в цій частині поручителем не оспорюється. Вірно визначившись з природою спірних правовідносин, суд першої інстанції невірно визначив суму боргу, яку повинно було стягнути солідарно з відповідачів, а також, відповідно, із сумою судового збору, що напряму залежить від суми позову. Визначаючи суму, яка підлягає стягненню (286309 грн. 30 коп.), суд першої інстанції не звернув уваги на те, що в уточненій позовній заяві позивачем змінюється сума позову в бік зменшення, однак інфляційні витрати за кредитом та відсотками, позивачем в новій позовній заяві уточнені не були і вони вираховані в першій позовній заяві, виходячи з суми боргу за відсотками - 138489,46 грн, замість 72240,22 грн (сума в уточнений позовній заяві). На вимогу апеляційного суду, позивачем 18 лютого 2015 року було надано новий розрахунок боргу за інфляційними витратами, згідно з якою розмір заборгованості по інфляційним витратам за кредитом та за відсотками становить 21190,44 грн. Проте, даний розрахунок не може бути в повному обсязі взятий судом до уваги і покладений в основу рішення суду, оскільки індекс інфляції за листопад 2014 року не відповідає встановленому Державною службою статистики України, який в листопаді 2014 року становив 101,9%, а не 102,40, як зазначено у розрахунку. А тому, інфляційні витрати за кредитом за листопад становлять 843,92 грн., а тому розмір інфляційних витрат за кредитом за листопад 2014 року слід зменшити на 222,09 грн. (1066,01 - 843,92). Інфляційні витрати за відсотками за листопад становлять 1368,40 грн., розмір інфляційних витрат за відсотками слід зменшити на 360,10 грн. (1728,50 - 1368,40). Всього, розмір інфляційних витрат, які підлягають стягненню з відповідачів, слід зменшити з 21190,44 грн. до 20608 грн. 25 коп. (21190,44 - 582,19 (222,09+360,10)). Загалом, сума заборгованості підлягає зменшенню з 286 309,3 грн до 284 552,36 грн (кредит - 167 333,17 + відсотки 69658,7 + пеня 19999,6 грн. та 6952,64 + інфляційні 20608,25 = 284552,36). Колегією суддів також перевірялися зауваження відповідача [PERSON] щодо платежу в розмірі 71705,23 грн, який нібито нею не вносився. На підтвердження платежу банк надав копію меморіального рдеру №153281767 від 28.09.2011 та витяг з особового рахунку. З огляду на зменшення суми, що стягується солідарно з відповідачів, відповідно, підлягає зменшенню сума судового збору з 1431,5 грн до 1422,76 грн, який підлягає стягненню з кожного відповідача. Оскільки апеляційна скарга частково задовольняється (на 0,61% від суми), відповідно до ст.88 ЦПК України, з позивача на користь апелянта пропорційно слід стягнути судовий збір за розгляд справи в апеляційній інстанції 8,73 грн ( 1431,5 х 0,61 : 100 = 8,73). В іншій частині рішення суду першої інстанції є вірним, а тому підлягає залишенню без змін.

Outcome: partial