Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-22 00:00:00

29 лютого 2016 року [PERSON] звернувся до Приморського районного суду м.Одеси із позовною заявою до [PERSON] про визнання дійсним договору купівлі-продажу гаража від 09.09.2003 року. Ухвалою судді Приморського районного суду м.Одеси Кравчук Т.С. від 02.03.2016р. відкрито провадження у справі. Ухвалою від 28.03.2016 року,\~постановленою судом\~не виходячи\~до нарадчої\~кімнати та\~занесеною до\~журналу судового\~засідання,\~залучено до\~участі у\~справі яктретю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: [PERSON]. Ухвалою суду від 14.06.2016 року призначено у справі судову почеркознавчу експертизу, а провадження у справі зупинено на час проведення експертизи. Після надходження до суду матеріалів справи з висновком експертів ухвалою суду від 06.12.2017 року провадження у справі відновлено та призначено у справі судове засідання на 05.02.2018 року. Ухвалою суду від 05.02.2018 року призначено проведення підготовчого судового засідання по справі на 13 березня 2018 року та встановлено загальний порядок розгляду справи. 22.05.2018 року дану справу, яка перебувала в провадженні судді Кравчук Т.С., прийнято до свого провадження суддею цього ж суду Загороднюком В.І. Позивач [PERSON], з урахуванням поданої його представником заяви про зміну предмета позову від 12.03.2018 року, просить суд: -\~визнати поважними\~причини пропущення\~ним строку\~позовної давності\~за вимогою\~про застосування\~наслідків недійсності договору купівлі-продажу\~гаража від 09.09.2003 року, укладеного продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON]; - застосувати наслідки недійсності договору купівлі-продажу гаража від 09.09.2003 року, стягнувши з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти у сумі 130469,77 грн., що в грошовому еквіваленті за курсом Національного банку України складає 5000 доларів США. В обґрунтування\~своїх вимог\~позивач посилається\~на те,\~що 09.09.2003\~року позивачем\~[PERSON]\~(далі\~також \~Покупець)\~укладено у\~простій письмовій\~формі з\~відповідачем [PERSON]\~(далі\~також \~Продавець)\~договір купівлі-продажу\~гаража №10\~загальною площею\~19,2\~кв.м,\~розташованого у\~місті Одесі\~по Французькому\~бульвару,43\~(далі\~також \~договір від\~09.09.2003р.).\~Оскільки під\~час відчуження\~зазначеного обєкта\~нерухомого майна\~не додержано\~вимог закону\~про обов'язкове\~нотаріальне посвідчення\~укладеного сторонами\~договору від\~09.09.2003р.,\~ця обставина\~свідчить про\~недійсність (нікчемність)\~вказаного договору,\~у звязку\~з чим\~позивач вимагає\~ застосування\~наслідків \~його недійсності в судовому\~порядку. З договору від 09.09.2003р. вбачається, що продаж зазначеного гаража вчинено за 26650 грн., що еквівалентно 5000 доларам США. Тому [PERSON], який як продавець за договором від 09.09.2003р. одержав від покупця [PERSON] грошову суму, еквівалентну 5000 дол. США, зобов'язаний повернути [PERSON] відповідну грошову суму, що за курсом Національного банку України в національній грошовій одиниці визначається у розмірі 130469,77 грн. Звернувшись до суду 05.02.2018р. з вимогою про застосування наслідків недійсності договору, [PERSON] пропустив строк позовної давності, однак зазначає про поважність причин пропуску ним строку позовної давності та просить суд визнати поважними причини пропущення [PERSON] строку позовної давності. Позивач веде дану справу в суді через свого представника\~адвоката [PERSON], який просив розглянути справу за його відсутності, про що подав адресовану суду письмову заяву від 23.10.2018р., яка приєднана судом до матеріалів справи. Відповідач [PERSON] та третя особа [PERSON] в останні судові засідання неодноразово не з'являлись, хоча про час і місце розгляду справи сповіщались належним чином у встановленому законом порядку. Про причини неявки суду не повідомляли. Вивчивши матеріали цивільної справи та оцінивши зібрані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що позов [PERSON] підлягає задоволенню повністю. Так, судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Між сторонами виникли цивільні майнові правовідносини, що регулюються правилами глави 3 «Угоди» розділу I, глави 20 «Купівля-продаж» розділу III Цивільного кодексу Української РСР від 18.07.1963 р. №1540-06, введеного в дію з 01.01.1964р. (далі ЦК УРСР від 1963р.). Так,\~у судовому\~засіданні встановлено,\~що 18\~червня 2003\~року позивач\~[PERSON]\~купив квартиру\~№11\~в будинку\~№43\~по Французькому\~бульвару в\~місті Одесі (а.с.\~4),\~де він\~зі своєю\~сімєю мешкав\~протягом тривалого\~часу,\~що підтверджується\~довідками,\~виданими Державною\~установою «Інститут\~очних хвороб\~і тканинної\~терапії імені\~[PERSON]\~[PERSON] медичних\~наук України» (а.с.\~5\~-\~7). На прибудинковій території, закріпленій за тим же 4-поверховим багатоквартирним житловим будинком, розташованим у місті Одесі по Французькому бульвару,43, у якому позивач придбав вищезазначену квартиру, розташований гараж №10 загальною площею 19,2 кв.м, що являє собою капітальну споруду (надалі за текстом гараж), характеристики якого наведено в технічному паспорті від 15.03.1993р., складеному Одеським міжміським бюро технічної інвентаризації (а.с. 9 - 10). 09 вересня 2003 року [PERSON], що виступав як покупець, укладено у простій письмовій формі з [PERSON], що виступав як продавець, договір купівлі-продажу зазначеного гаража (а.с. 8). Наявні у справі докази дають суду достатньо підстав для висновку про те, що гараж капітального типу, який позивач придбав за договором від 09.09.2003 р., є спорудою, що відноситься до обєктів нерухомого майна. Відповідно до ч.1 ст.45 ЦК УРСР від 1963 р. недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі. Частиною першою ст.47 ЦК УРСР від 1963р. передбачено, що нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 ЦК УРСР від 1963 р. Відповідно до ч.1 ст.227 ЦК УРСР від 1963р. договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 ЦК УРСР від 1963 р.). Порядок правового регулювання діяльності нотаріату в Україні встановлює Закон України «Про нотаріат» від 02.09.1993р. №3425-XII (у редакції, що діяла станом на 09.09.2003р.). Частиною першою ст.39 Закону України «Про нотаріат» визначено, що порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами встановлюється вказаним Законом та іншими актами законодавства України. Отже, за змістом ч.1 ст.227 ЦК УРСР від 1963 р., Закону України «Про нотаріат» та інших норм законодавства, що діяло на той час, укладений сторонами договір купівлі-продажу гаража від 09.09.2003р., який відноситься до обєктів нерухомого майна, підлягав обов'язковому нотаріальному посвідченню під страхом його недійсності. Однак, незважаючи на це, продавець [PERSON] та покупець [PERSON] оформили відчуження гаража шляхом укладання договору купівлі-продажу від 09.09.2003р. в простій письмовій формі. Як відомо, за існуючою у цивільному законодавстві класифікацією угод, в основу якої покладено таку ознаку як ступінь недійсності, угоди, укладені з порушенням обов'язкової нотаріальної форми (ст.47 ЦК УРСР від 1963р.), відносяться до абсолютно недійсних або нікчемних. Нікчемна угода є недійсною в силу норми права в момент її укладення незалежно від пред'явлення позову і рішення суду. Так, встановивши при розгляді справи факт укладення нікчемної угоди, суд констатує її недійсність незважаючи на бажання сторін, і вправі застосувати наслідки її недійсності за власною ініціативою. Так, оскільки при укладанні договору від 09.09.2003р. не додержано вимоги про його обов'язкове нотаріальне посвідчення, ця обставина є підставою для визнання його абсолютно недійсним (нікчемним). У позовній заяві позивач посилається на нікчемність договору від 09.09.2003р. та вимагає застосування наслідків його недійсності в судовому порядку. Як зазначалось в преамбулі постанови Пленуму Верховного Суду України від 28.04.1978р. №3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», питання про визнання угоди недійсною і застосування пов'язаних з цим наслідків повинні вирішуватися в одному процесі. В абзаці\~третьому пункту\~2\~зазначеної постанови\~Пленуму Верховного\~Суду України\~від 28.04.1978р.\~№3\~вказується також,\~що при\~задоволенні позову\~суд в\~одному рішенні\~постановляє про\~визнання угоди\~недійсною \~і \~про застосування\~ передбачених\~законом \~наслідків. Частиною другою статті 48 ЦК УРСР від 1963р. передбачено, що по недійсній угоді кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом. Як розяснено в абзацах 1 та 4 пункту 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28.04.1978р. №3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними»: «…17. Визнаючи угоду недійсною, суд, якщо інше не передбачено законом, своїм рішенням зобов'язує кожну із сторін повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі (у разі втрати, псування, значного зносу майна, істотної його зміни та ін.) повернути його вартість у грошах... …Перелічені наслідки визнання угоди недійсною суд застосовує, якщо вона була виконана хоч би однією із сторін у будь-якій її частині». Вирішуючи даний спір, суд враховує, що ухвалою суду від 14.06.2016 року призначено у даній справі судову почеркознавчу експертизу, на вирішення якої поставлено питання про те, чи виконаний підпис та текст «[PERSON]А.» наданого для дослідження договору купівлі-продажу гаража від 09.09.2003р. [PERSON]? Проведення експертизи доручено експертам Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України (далі Одеський НДІСЕ). Згідно з Висновком №17-653 від 24.11.2017р. Одеського НДІСЕ (а.с.95 - 99), рукописний запис «[PERSON]А.» у договорі купівлі-продажу гаража від 09.09.2003 року, укладеному між [PERSON] та [PERSON], розміщений в розділі «Продавець», виконаний саме [PERSON] Підпис від імені [PERSON] у наданому на експертизу договорі купівлі-продажу гаража від 09.09.2003 року, укладеному між [PERSON] та [PERSON], розміщений в розділі «Продавець», виконаний самим [PERSON] У пункті 3 договору від 09.09.2003 р. вказується наступне: «3. Продаж вчинено за погоджену сторонами суму у розмірі 26650 (двадцять шість тисяч шістсот пятдесят) гривень 00 копійок, що еквівалентно 5000 доларам США, виходячи з офіційного курсу Національного банку України, що складає 5,33 грн./долар США. Така вартість гаража визначена сторонами за взаємним погодженням, за відсутності примусу як будь-кого із сторін, так і з боку третіх осіб, а також не є наслідком збігу будь-яких тяжких обставин. Сторони свідчать, що вони обізнані стосовно рівня ринкових цін на аналогічні обєкти нерухомого майна; за їх розсудом визначена у цьому договорі вартість гаража є справедливою і відповідає його дійсній вартості. Вищевказану суму грошових коштів передано Покупцем Продавцю до підписання цього договору». Положення чинного законодавства не містять заборони на визначення грошового еквіваленту зобов'язань в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти. Таким чином, з урахуванням вищенаведеного, [PERSON], який, виступаючи в якості продавця за договором від 09.09.2003р., одержав від покупця [PERSON] грошову суму, еквівалентну 5000 дол. США, що являє собою дійсну вартість гаража, визначену сторонами за взаємним погодженням, зобов'язаний повернути цю грошову суму [PERSON] Так, на час звернення позивача до суду із заявою (станом на 12.03.2018\~року) Національний банк України встановив офіційний курс національної грошової одиниці (гривні) щодо долара США: за 100 доларів США 2609.3953 грн. Тому грошову суму, що є еквівалентною 5000 дол. США, яка підлягає поверненню [PERSON], на час звернення позивача до суду правильно визначено в національній грошовій одиниці (гривні) у розмірі 130469,77 грн., виходячи з розрахунку: 2609,3953 (грн.) * 5000 (дол. США) : 100 = 130469,77 (грн.). Крім того, під час ухвалення рішення у даній справі судом береться до уваги, що рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 29.10.2014\~року у справі №522/4687/14-ц позов [PERSON] до Одеської міської ради задоволено та визнано за позивачем право власності на вищезазначений гараж в порядку спадкування після смерті [PERSON], померлої 14.06.2001 року (а.с.112 - 113). 16 жовтня 2015 року [PERSON], який набув право власності на вказаний гараж на підставі рішення Приморського районного суду м.Одеси від 29.10.2014 р. у справі №522/4687/14-ц, подарував зазначений гараж [PERSON] Як вбачається зі змісту п.п.3, 4 договору дарування від 16.10.2015р., укладеного дарувальником [PERSON] та обдаровуваним [PERSON], оціночна (ринкова) вартість зазначеного гаража складає 149200,00 грн. (а.с. 114 - 115). У подальшому рішенням апеляційного суду Одеської області від 07.04.2016р. скасовано рішення Приморського районного суду м.Одеси від 29.10.2014р. у справі №522/4687/14-ц і ухвалено нове рішення, яким [PERSON] у позові до Одеської міської ради про визнання права власності на вказаний гараж відмовлено (а.с.116). Проте,\~ухвалою Вищого\~спеціалізованого суду\~України з\~розгляду цивільних\~і кримінальних\~справ від 22.03.2017р. у касаційному провадженні №6-13079ск16\~задоволено касаційну\~скаргу [PERSON],\~скасовано рішення\~Приморського районного\~суду м.Одеси від 29.10.2014р. у справі №522/4687/14-ц та рішення апеляційного суду Одеської області від 07.04.2016р. і передано справу на новий розгляд до суду першої інстанції. За результатами нового розгляду справи рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 07.12.2017 року у справі №522/4687/14-ц у задоволенні позову [PERSON] до Одеської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування відмовлено (а.с.118 -121). Постановою апеляційного суду Одеської області від 27.03.2018 року у провадженні №22-ц/785/9775/17 апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, а рішення Приморського районного суду м.Одеси від 07.12.2017 року - залишено без змін (а.с. 140 - 142). Крім того,\~заочним рішенням\~Приморського районного\~суду м.Одеси\~від 14.07.2016р.\~у справі\~№522/4907/16-ц,\~що набрало\~законної сили\~02.08.2016р.,\~задоволено позов\~[PERSON]\~до [PERSON],\~[PERSON]\~про визнання недійсним договору дарування гаража. Визнано недійсним договір дарування від 16.10.2015р., укладений дарувальником [PERSON] та обдаровуваним [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №3007, про відчуження вказаного гаража (а.с. 117 - 118). Вирішуючи питання про те, чи поважними є причини пропуску [PERSON] строку позовної давності при зверненні за захистом цивільних прав, суд виходить з наступного. Пунктом 6 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України від 16.01.2003 року №435-IV (далі ЦК України від 2003р.) встановлено загальне правило, згідно з яким правила ЦК України від 2003р. про позовну давність застосовуються до позовів, строк предявлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. У той же час пунктом 7 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України від 2003р. встановлено спеціальне правило, згідно з яким до позовів про визнання заперечуваного правочину недійсним і про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, право на предявлення якого виникло до 1 січня 2004 року, застосовується позовна давність, встановлена для відповідних позовів законодавством, що діяло раніше. Як уже вказувалось судом вище, абсолютно недійсні (нікчемні) угоди не породжують для сторін прав та обов'язків, а суд, встановивши при розгляді справи факт укладення нікчемної угоди, констатує її недійсність незважаючи на бажання сторін. Тому до вимог про визнання недійсними таких угод строки позовної давності не застосовуються. З урахуванням вищенаведеного, до позову [PERSON] про застосування наслідків недійсності абсолютно недійсного (нікчемного) договору від 09.09.2003р., право на предявлення якого виникло у [PERSON] до 1 січня 2004 року, має застосовуватись позовна давність, встановлена для відповідних позовів Цивільним кодексом УРСР від 1963р. Так, відповідно до ст.71 ЦК УРСР від 1963р. загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Статтею 76 ЦК УРСР від 1963р. передбачено, що перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Так, у даному випадку [PERSON] дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права під час укладання договору від 09.09.2003р. Враховуючи дату укладання договору від 09.09.2003р., трирічний строк позовної давності щодо вимог [PERSON] про застосування наслідків недійсності договору від 09.09.2003р. закінчився 09.09.2006 року. Отже, звертаючись до суду 05.02.2018р. з вимогою про застосування наслідків недійсності договору, [PERSON] в особі його представника адвоката [PERSON] пропустив строк позовної давності. Частиною першою ст.80 ЦК УРСР від 1963р. передбачено, що закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Однак, суд погоджується з аргументами позивача та вважає, що строк позовної давності пропущено [PERSON] з поважних причин, виходячи з наступного. Так, в пункті 4 договору від 09.09.2003р. вказується про те, що його нотаріальне посвідчення відбудеться після отримання Продавцем свідоцтва про право на спадщину за законом на вищезазначений гараж. Статтею 560 ЦК УРСР від 1963р. передбачено, що спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Статтею 561 ЦК УРСР від 1963р. передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. У той же час цивільним законодавством не визначено граничний строк для реалізації спадкоємцем, яким прийнято спадщину, права на одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Отже, за змістом цивільного законодавства, видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, ніяким строком не обмежена. Позивач вказував,\~що виходячи\~з цих\~міркувань,\~він очікував\~одержання [PERSON]\~в Шостій\~одеській державній\~нотаріальній конторі\~свідоцтва про\~право на\~спадщину на\~зазначений гараж,\~що залишився\~після смерті\~[PERSON],\~яка померла\~14.06.2001\~року.\~[PERSON],\~покладаючись на\~порядність відповідача,\~не звертався\~до суду\~з відповідним\~позовом,\~оскільки не\~мав достатніх\~підстав вважати\~безповоротним порушення\~своїх прав,\~що випливають\~з договору\~купівлі-продажу\~гаража від 09.09.2003р. Разом з тим, [PERSON] у зобовязальних правовідносинах, що випливають з договору від 09.09.2003р., діяв недобросовісно, зважаючи на: - безпідставне невизнання ним факту укладання вищезазначеного договору від 09.09.2003р. з покупцем [PERSON] (з цього приводу у справі є висновок №17-653 від 24.11.2017р. судової почеркознавчої експертизи а.с.95 -99); - незаконне (повторне) відчуження ним зазначеного гаража [PERSON] (укладений ними договір дарування від 16.10.2015р. визнано недійсним рішенням суду, про що йдеться вище). Зловживання правом з боку [PERSON] як недобросовісної сторони угоди не може бути причиною для відмови у захисті прав добросовісного учасника угоди, яким є [PERSON] Судом береться\~до уваги\~ще й\~та обставина,\~що після\~того як\~[PERSON]\~дізнався про\~недобросовісність [PERSON]\~у договорі\~від 09.09.2003р.,\~позивачем вживались необхідні дії для захисту своїх порушених майнових прав та інтересів у судовому порядку, про що йдеться вище. Оскільки цивільне законодавство України стає на захист порядного і добросовісного учасника цивільних правовідносин і сприяє здійсненню його майнових прав та інтересів, суд визнає поважною причину пропуску [PERSON] строку позовної давності. Частиною другою ст.80 ЦК УРСР від 1963р. передбачено, що якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові. Завданням цивільного судочинства згідно з ч.ч. 1, 2 ст.2 ЦПК України є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав чи інтересів фізичних осіб. Суд та учасники судового процесу зобовязані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Тому, з урахуванням завдань цивільного судочинства суд, констатуючи нікчемність договору від 09.09.2003р. незважаючи на бажання сторін, з метою справедливого розгляду і вирішення даної цивільної справи дійшов висновку про поважність причин пропуску [PERSON] строку позовної давності для захисту порушеного права. Вирішуючи питання про розподіл між сторонами судових витрат, суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Частиною третьою ст.133 ЦПК України передбачено, зокрема, що до витрат, повязаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1). Частиною першою та другою ст.141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Частиною другою та третьою ст.137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Так, для визначення розміру витрат на правничу допомогу, понесених позивачем у звязку з виконанням договору про надання правової допомоги №28 від 26.02.2016 року (а.с.23 - 24), стороною позивача відповідно до вимог ч.8 ст.141 ЦПК України надано суду остаточний розрахунок від 23.10.2018р. суми судових витрат, понесених позивачем [PERSON] у звязку із розглядом даної цивільної справи (а.с.145), а також квитанцію №053434 від 23.10.2018 року про сплату позивачем [PERSON] витрат на правничу допомогу у розмірі 22553,60 грн. (без ПДВ) (а.с.144). Суд вважає, що розмір витрат позивача [PERSON] на оплату послуг адвоката [PERSON], що відображений в досліджених судом документах, є співмірним із: - складністю справи та складністю виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); - часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); - обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; - ціною позову та значенням справи для позивача, в інтересах якого діяв адвокат. Оскільки позов [PERSON] судом задоволено повністю, то на відповідача [PERSON] слід покласти судові витрати, а саме, судовий збір у розмірі 1304,70 грн. та понесені позивачем витрати на правничу допомогу у розмірі 22553,60 грн. На підставі\~викладеного,\~

Outcome: approved