Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-10 00:00:00

30 березня 2016 року [PERSON] (далі позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі відповідач) з вимогою про визнання особи такою, що втратила право на житлову площу. Свої позовні вимоги позивач обґрунтувала тим, що вона є власником житлового будинку з надвірними будівлями, який розташований по вулиці Г.Жованик (колишня вулиця - Войкова), б. 2 м. Бахмач Чернігівської області. На даний час відповідач зареєстрований в будинку позивача, проте не проживає в ньому близько чотирьох років, але добровільно не бажає знятися з реєстрації. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала з мотивів викладених в позовній заяві. Відповідач в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений через опублікування оголошення у пресі про виклик до суду відповідно до статті 74 Цивільно процесуального кодексу України (далі ЦПК). Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам статті 224 ЦПК. Судом встановлені такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини. [PERSON] є власником будинку, який знаходиться за адресою: вулиця [PERSON] (колишня вулиця - Войкова), б. 2 м. Бахмач Чернігівської області, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину (а.с.11-12). Відповідач зареєстрований за адресою: вулиця Войкова, б. 2 м. Бахмач Чернігівської області, що підтверджується домовою книгою (а.с.13-17) та довідкою Бахмацького районного сектору УДМС в Чернігівській області № 552 від 05 квітня 2016 року (а.с.23). Відповідач в будинок за адресою вулиця [PERSON] (колишня вулиця - Войкова), б. 2 м. Бахмач Чернігівської області, вселився, як чоловік позивача і з її дозволу. Так, свідоцтвом про укладення шлюбу серії І-ЕЛ № 261405 (а.с.8) та рішенням Бахмацького районного суду Чернігівської області від 02 серпня 2012 року (а.с.9-10) підтверджується, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 14 грудня 1994 року і на даний час шлюб між сторонами розірваний. В судовому засіданні встановлено, що у вказаному будинку відповідач не проживає з 2009 року. Вказані обставини підтверджуються довідкою вуличкому від 12 лютого 2016 року (а.с.18) та поясненнями свідків [PERSON] та [PERSON] наданими в судовому засіданні. З встановленого випливають наступні висновки. Статтею 8 Європейської конвенції з прав людини (далі Конвенція) гарантовано кожному право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Втручання держави є порушенням статті 8\~Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України»\~(Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, пункт 47). При цьому, втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського Суду з прав людини від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, пункт 41). Так, в даній конкретній ситуації визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у його право на повагу до свого житла, яке в свою чергу не є абсолютним. При цьому, можливість такого втручання передбачена національним законом. Зокрема, відповідно до вимог частини другої статті 405 Цивільного кодексу України (далі ЦК), член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Виходячи з конкретних обставин справи втручання у право відповідача здійснюється з метою захисту прав і свобод позивача (її права власності, права на житло, вільне користуванням житловим приміщенням, про що нею зазначено в позовній заяві), що підпадає під виняток, передбачений пунктом 2 статті 8\~Конвенції і підтверджує наявність вимоги щодо «законної мети». Оскільки втручання у право відповідача на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві», тобто воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою, суд при співставленні «балансу інтересів» враховує наступне. Спірний будинок має статус приватного житлового фонду, користування жилими приміщеннями, в якому регулюється главою 6 Житлового кодексу України (далі ЖК) та відповідними нормами ЦК. Відповідач є повнолітнім колишнім чоловіком позивача і вселився у вказаний жилий будинок, як член її сімї, будь-яких угод про порядок користування жилим приміщенням між сторонами не укладалось. Відповідно до статті 14 ЦК цивільні обовязки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Статтями 15, 16, 20 ЦК передбачено право особи на судовий захист свого цивільного права у разі його порушення. Виходячи зі змісту частини першої статті 317 ЦК, проживання у будинку, що є обєктом права приватної власності, за своєю юридичною природою є складовою права користування нею як обєктом власності. Відповідно до статті 321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За положеннями статей 64, 65 ЖК члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Згідно із частиною першою статті 156 ЖК та частиною першою статті 405 ЦК члени сімї власника житла, що проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом. Проте, як була зазначено вище відповідно до вимог частини другої статті 405 ЦК, член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно із статтями 10, 60 ЦПК кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Так, матеріалами справи підтверджується, що відповідач не проживає в спірному будинку близько семи років. Надані позивачем докази, суд визнає належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов'язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для визнання відповідача, таким, що втратив право користування житловим приміщенням. При цьому, відповідач має інше місце проживання, не є власником житла в якому проживає позивач, а тому визнання відповідача втратившим право на користування жилим приміщенням не буде свідчити про втрату ним житла взагалі і в свою чергу буде захищати права власника такого приміщення (позивача), що в сукупності з наведеним вище є свідченням того, що «втручання у право відповідача» є співрозмірним із переслідуваною законною метою, а відповідно є «необхідним у демократичному суспільстві». З іншої сторони відповідачем в судове засідання не надано доказів, що він проживає в спірному будинку, користується ним, доказів, які б підтверджували поважність причин не проживання в спірному будинку. Виходячи з вищевикладеного, суд розглянувши справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають задоволенню. Відповідно до статті 88 ЦПК підлягають стягненню з відповідача судові витрати понесені позивачем і документально підтвердженні. Згідно із квитанцією № 146 від 01 березня 2016 року(а.с.1) позивачем було сплачено 551 грн. 20 коп. (пятсот пятдесят одну гривну 20 копійок) судового збору, який підлягає стягненню з відповідача.

Outcome: approved