Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-21 00:00:00

31 серпня 2015 року [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом до Першої очаківської державної нотаріальної контори Миколаївської області. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що у квітні 2012 року, звернувшись до Очаківської філії ММБТІ, вона дізналась про існування договору дарування від 28 квітня 1988 року, посвідченого державним нотаріусом Очаківської державної нотаріальної контори [PERSON], за умовами якого вона нібито подарувала своїй матері [PERSON] 1/2 частину будинку за адресою: Миколаївська область, м. Очаків, вул. Слобідська (до зміни назви Цокуренко) 214. Посилаючись на те, що спірний договір від її імені було підписано сторонньою особою, просила визнати його недійсним. Крім того, просила визнати поважними причини пропуску позовної давності та поновити їй строк звернення до суду із цим позовом. Позивачка та її представник в судовому засіданні повністю підтримали заявлені вимоги. Представник відповідача завідувач Першої очаківської державної нотаріальної контори Миколаївської області до суду не зявилася, надавши заяву про розгляд справи без її участі,крім того, зазначила, що позов не визнає та просить застосувати строки позовної давності. Представники третьої особи [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували, пославшись на те, що позивачка у 1988 році свідомо здійснила своє волевиявлення щодо наміру подарувати спірну частину будинку матері. Також наголошували, що [PERSON] не надано суду жодного належного доказу на підтвердження того факту, що до 2012 року вона не знала про існування спірного договору. Зазначивши, що позивачка свідомо зловживає своїми правами, щоб повернути собі вказану частину будинку, маніпулюючи при цьому своїми захворюваннями як поважною причиною пропуску звернення до суду, просили повністю відмовити в задоволенні позову, застосувавши при цьому наслідки спливу позовної давності. Третя особа [PERSON] будучи неодноразово викликаною до суду в судове засідання не зявилася. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази, надані сторонами, суд дійшов такого. 28 квітня 1988 року між [PERSON] з однієї сторони, та [PERSON], з другої сторони, було укладено договір дарування ? частини житлового будинку № 214 по вул. Цокуренко в м. Очакові Миколаївської області, розташованого на земельній ділянці площею 1457 кв.м за цією ж адресою. Вказаний договір було посвідчено нотаріусом Очаківської державної нотаріальної контори Миколаївської області [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 892 (а. с. 12-13). Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про його предмет, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У відповідності до ч. 4 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Як вбачається з матеріалів справи, сторонами договору дарування було досягнуто згоди щодо усіх істотних умов договору, а саме щодо предмета договору, його строку виконання, обумовлено права та обовязки сторін за договором та відповідальність у разі порушення його умов. Договір укладено відповідно до вимог щодо форми, які ставляться до договорів даного виду, і він є укладеним з моменту його державної реєстрації. У відповідності до ухвали суду від 03 березня 2016 року у даній справі за клопотанням представника позивачки було призначено судову почеркознавчу експертизу щодо відповідності підпису [PERSON] в оригіналі спірного договору дарування та на оригіналах замовлень № 118 від 16 квітня 1988 року та № 296 від 18 листопада 1987 року. Згідно з повідомленням судового експерта за № 255 від 19 квітня 2016 року (а. с. 176-177), оскільки позивачкою було подано клопотання про відміну експертизи у звязку із відсутністю вільних зразків її підпису, виконаних в період з 1979 по 1985 роки, матеріали справи повертаються без надання висновку експерта. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Разом із тим, суд вважає, що позивачкою та її представником у судовому засіданні не доведено за допомогою належних, допустимих та беззаперечних доказів того факту, що спірний договір дарування було підписано від імені [PERSON] сторонньою особою. Посилання позивачки на те, що в якості дарувальника у спірному договорі 1988 року зазначено [PERSON], у той час як вона у 1981 році внаслідок укладення шлюбу змінила прізвище на [PERSON], не можуть бути взяті до уваги з огляду на таке. Дійсно, як вбачається зі свідоцтва про укладення шлюбу (а. с. 15), 30 квітня 1981 року, тобто за пять років до укладення спірного договору, [PERSON] змінила прізвище на [PERSON]. Однак суд позбавлений можливості дати належну оцінку цьому факту, оскільки йому невідомі мотиви, з яких позивачка мала б намір укладати угоди під своїм дошлюбним прізвищем, як невідомі й мотиви нібито сторонньої особи, яка, на думку позивачки, підписала договір від її імені, використовуючи саме дошлюбне прізвище. При наданні оцінки цьому факту судом враховується практика Європейського Суду з прав людини. Так, суд вважає висловлені у судовому засіданні доводи позивачки та її представника про те, що [PERSON] в 1988 році завжди ставила підпис саме від цього прізвища, такими, що мають сумнівну основу, а наявність сумнівів не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), п. 161, Series A заява № 25), який застосовується при оцінці доказів, а такі докази можуть «випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту». Вирішуючи питання про застосування строку позовної давності в даному спорі, беручи до уваги заяву [PERSON] про поновлення строку звернення до суду, а також заяви відповідача та представників третьої особи про застосування наслідків спливу позовної давності, суд враховує наступне. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з ч. 1 ст. 73 ЦПК України за клопотанням сторони суд може поновити встановлений законом процесуальний строк за наявності поважних причин його пропуску. У листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» від 28 січня 2013 року № 24-150/0/4-13 містяться такі розяснення: «встановивши, що строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо стороною у спорі заявлено вимогу до ухвалення ним рішення про застосування строку позовної давності, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для відмови. Тобто, якщо суд на підставі досліджених у судовому засіданні доказів встановить, що право позивача, про захист якого він просить, не порушено, ухвалюється рішення суду про відмову в задоволенні позову саме на цій підставі, а не через пропуск строку позовної давності. Якщо ж встановлено, що таке право порушено і строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд ухвалює рішення про відмову в позові у звязку із закінченням строку позовної давності». Дослідивши надані сторонами докази, суд прийшов до переконання про необхідність відмови у задоволенні позову саме за його недоведеністю. Так, у відповідності до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14, враховуючи принцип безпосередності судового розгляду (ст. 159 ЦПК України), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського Суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Проаналізувавши викладені вище обставини в їх сукупності, суд вважає, що позивачкою та її представником не надано до суду жодного доказу на підтвердження викладених ними обставин щодо визнання договору дарування недійсним. Враховуючи те, що рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову [PERSON]. Оскільки в задоволенні позову відмовлено, судові витрати відносяться на рахунок позивачки і відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed