Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-15 00:00:00

30.09.2020 року позивач [PERSON] звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою на обгрунтування якої зазначила, що 01.09.2011 року вона була прийнятою на посаду вихователя групи продовженого дня КЗ «Луцька гімназія № 4 імені Модеста Левицького Луцької міської ради Волинської області» (далі - Гімназія № 4) на час відсутності основного працівника [PERSON] . Наказом Управління освіти Луцької міської ради № 289-к від 31.08.2020 року її було звільнено із займаної посади на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України та в трудову книжку було внесено відповідний запис. Своє звільнення вважає не законним виходячи з наступного. Так, 01.09.2011 року її було прийнято на роботу на місце працівниці [PERSON] , яка пішла у відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Трудовий договір у письмовій формі укладений не був. Її працевлаштування оформлено Наказом № 468-к від 31.08.2011 року. Приблизно в 2014 році [PERSON] вийшла на роботу. Проте вона не була звільнена з посади, яку я займала і продовжувала працювати. Таким чином, мій трудовий договір був продовжений безстроково. Відтак, своє звільнення вважає незаконними. Крім того, оскільки з 31.08.2020 року вона не працює і звільнена без законної підстави, у неї існує право на стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Враховуючи наведене, просить суд; визнати її звільнення з Гімназія № 4 таким, що відбулося без законної підстави; поновити її на посаді вихователя групи продовженого дня у вказаному навчальному закладі; визнати незаконним та скасувати Наказ № 289-к від 31.08.2020 року «Про звільнення [PERSON] з посади вихователя групи продовженого дня Комунального закладу «Луцька гімназія № 4 імені Модеста Левицького Луцької міської ради Волинської області»; стягнути з Гімназія № 4 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 6173,06 грн., а також судові витрати по справі. 29.10.2020 року позивачкою було подано до суду заяву про донарахування середнього заробітку за час вимушеного прогулу (по своїй суті: заява про збільшення позовних вимог) у якій остання зазначила, що станом на день її подання середній заробіток за час вимушеного прогулу складає 12639,85 грн., а тому за наслідками розгляду даної справи просить суд стягнути з відповідача Гімназія № 4 вказану суму коштів (а.с. 19-20). Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16.11.2020 року за ініціатив ою суду до участі у справі за позовом [PERSON] до КЗ «Луцька гімназія № 4 ім. Модеста Левицького Луцької міської ради Волинської області» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у якості третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача було залучено Управління освіти Луцької міської ради (а.с. 49). 07.12.2020 року третьою особою без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Управлінням освіти Луцької міської ради було подано відзив на позовну заяву. На обгрунтування своїх заперечень щодо позову Управління освіти Луцької міської ради зазначає, що звільнення позивача з роботи на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП здійснено без порушень трудового законодавства, оскільки вказана підстава не належить до припинення трудового договору за ініціативою адміністрації. У своїх позовних вимогах позивач стверджує, що її мав звільнити директор КЗ «Луцька гімназія № 4 імені Модеста Левицького Луцької міської ради Волинської області», однак заява на продовження трудових відносин написана [PERSON] на ім`я начальника управління освіти із зазначенням строку трудового договору, а саме: з 31.08.2015 року по 30.08.2020 рік. Тому наказом начальника управління освіти від 31.08.2015 року № 597-к «Про особовий склад гімназії № 4» продовжено трудові відносини [PERSON] на посаді вихователя групи продовженого дня з 31.08.2015 року по 30.08.2020 року. У зв`язку з цим, запис у трудовій книжці про звільнення працівника, а також і наказ про припинення трудового договору містить вказівку на останній день роботи працівника, який і є днем звільнення. Враховуючи наведене, в задоволенні позову просить відмовити у повному обсязі (а.с. 54-56). 11.12.2020 року від представника позивачки надійшли заперечення в яких остання зазначила, що у [PERSON] існували трудові правовідносини саме з Гімназією № 4, а тому освітній заклад є належним відповідачем у справі. Крім того, Наказом від 31.08.2015 року № 597-к «Про особовий склад гімназії №4» позивачці було продовжено трудові відносини з 31.08.2015 року по 30.08.2020 року з повним тижневим навантаженням. Таким чином, Наказом № 597-к було окреслено часову дію строкового трудового договору. Зазаначення в Наказі № 597-к терміну його дії по 30.08.2020 року свідчить про те, що саме ця дата є останнім днем чинності трудового договору [PERSON] . Відповідно вчинення будь-яких юридично значимих дій, як роботодавцем так і працівником повинно відбуватися в рамках строкового трудового договору навіть, якщо останнім днем строкового трудового договору є святковий чи неробочий день. В зв`язку з вищевикладеним вважає, шо по закінченню строку трудового договору [PERSON] її трудові правовідносини трансформувалися у безстрокові. І така трансформація відбулася саме 31.08.2020 року, коли і відбулося звільнення, оскільки 31.08.2020 року уже не мало бути робочим днем для [PERSON] . За наведених обставин заявлені позовні вимоги вважає обгрунтованими та такими, що підлягають до задоволення у повному обсязі (а.с. 60-62). В судовому засіданні представник позивача надала пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві та відповідь на відзив, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала щодо задоволення позову із викладених у відзиві на позовну заяву підстав, просила в задоволенні заявлених вимог відмовити у повному обсязі. Представник третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача в судовому засіданні заперчувала щодо задоволення позову, надавши пояснення аналогічні наданим представником відповідача. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступного. Як встановлено судом, що наказом Управління освіти Луцької міської ради № 468-К від 31.08.2011 року «Про призначення», позивача [PERSON] було призначено на посаду вихователя групи продовженого дня КЗ «Луцька гімназія № 4 імені Модеста Левицького» з 01.09.2011 року на час відсутності працівника [PERSON] (а.с. 10). Наказом Управління освіти Луцької міської ради № 629-к від 10.09.2012 року «Про [PERSON] », [PERSON] було переведено з посади вихователя групи продовженого дня на час відсутності працівника [PERSON] на посаду вихователя групи продовженого дня КЗ «Луцька гімназія № 4 імені Модеста Левицького» з 10.09.2012 року по 30.08.2015 року за строковим трудовим договором (а.с. 28). 31.08.2015 року Управлінням освіти Луцької міської ради було видано наказ № 597-к «Про особовий склад гімназії № 4», відповідно до якого з [PERSON] було продовжено трудові відносини на посаді вихователя групи продовженого дня за строковим трудовим договором на період з 31.08.2015 року по 30.08.2020 року з повним тижневим навантаженням (а.с. 24). Трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно зі ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути укладено на визначений строк, встановлений за погодженням сторін. Строковий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Підставами припинення трудового договору, зокрема, є: закінчення строку (п. п. 2 і 3 ст. 23 КЗпП України), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення (п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України). 31.08.2020 року Директор КЗ «Луцька гімназія № 4 імені Модеста Левицького» звернувся до Начальника Управління освіти Луцької міської ради з листом № 01-19/360, відповідно до якого просив звільнити [PERSON] з посади вихователя групи продовженого дня з 31.08.2020 року, в зв`язку із закінченням строкового трудового договору (а.с. 23). 31.08.2020 року Управлінням освіти Луцької міської ради було видано наказ № 289-к «Про [PERSON] », відповідно до якого [PERSON] було звільнено з посади вихователя групи продовженого дня КЗ «Луцька гімназія № 4 імені Модеста Левицького» з 31.08.2020 року, в зв`язку із закінченням строку трудового договору, на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП. Зі змісту позовної заяви [PERSON] та заяви про збільшення позовних вимог слідує, що остання просить суд визнати її звільнення незаконним та поновити її на займаній посаді, вищевказаний наказ про її звільнення скасувати та стягнути з Гімназія № 4 середній заробіток за час вимушеного прогулу. Наведене свідчить про ту обставину, що основною позовною вимогою є вимога [PERSON] про скасування наказу Управління освіти Луцької міської ради № 289-к від 31.08.2020 року «Про [PERSON] », тобто надання правової оцінки законності звільнення позивачки. В свою чергу, позовні вимоги про поновлення позивачки на займаній посаді у КЗ «Луцька гімназія № 4 імені Модеста Левицького» та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від основної позовної вимоги про скасування оспорюваного наказу, оскільки її задоволення у причинно-наслідковому зв`язку тягне собою задоволення й інших вимог та навпаки. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Як встановлено судом, позивач оскаржує наказ Управління освіти Луцької міської ради № 289-к від 31.08.2020 року «Про [PERSON] », а тому відповідачем за даною позовною вимогою повинне бути саме Управління освіти Луцької міської ради. Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 51 ЦПК України, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Так, у своїй постанові від 17.04.2018 року у справі № 523/9076/16-ц Велика Палата Верховного Суду прийшла до наступного висновку. Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами. ВС підкреслив, що для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача. Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтування позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Згідно ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Так, підчас розгляду даної справи, ані позивачем, ані її представником відповідне клопотання про залучення до участі у ній співвідповідача до суду подано не було. Разом з тим, при вирішенні поставленого за ініціативою суду питання про залучення до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Управління освіти Луцької міської ради, представник позивача заперечувала та в ході судового розгляду повідомила суд, що на її переконання до повноважень Управління освіти Луцької міської ради не віднесено питання про звільнення працівників із КЗ «Луцька гімназія № 4 ім. Модеста Левицького». Отже, сторона позивача розпорядилася своїми процесуальними правами, визначеними ЦПК України, щодо предмета спору на власний розсуд. З урахуванням положень ч. 3 ст. 13, ст. 51 ЦПК України, не наділений процесуальним правом з власної ініціативи залучати до участі у справі співвідповідачів, оскільки залучення співвідповідача чи заміна первісного відповідача належним може відбутися виключно за клопотанням сторони позивача. Враховуючи наведене вище, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] до КЗ «Луцька гімназія № 4 ім. Модеста Левицького Луцької міської ради Волинської області», в частині скасування наказу про звільнення, задоволенню не підлягає, оскільки зазначена установа не є належними відповідачем за цією вимогою. Оскільки позовні вимоги про поновлення позивачки на займаній посаді у КЗ «Луцька гімназія № 4 імені Модеста Левицького» та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у причинно-наслідковому зв`язку є похідними від основної позовної вимоги про скасування оспорюваного наказу, тому суд також не вбачає підстав для їх задоволення. Разом з тим, інші доводи позовної заяви, які стосуються предмету доказування, судом у даному рішенні не оцінюються, виходячи з того, що позов пред`явлений до неналежного відповідача, а тому і обґрунтованість заявлених позовних вимог може бути перевірена лише у випадку пред`явлення позову до особи, яка є належним відповідачем у справі. Враховуючи ту обставину, що суд відмовляє [PERSON] в задоволенні її позову в повному обсязі, у відповідності до вимог ч. ч. 1, 2, 6 ст. 141 ЦПК України, понесені позивачкою витрати на професійну правничу допомогу слід залишити за останньою, а судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору компенсувати за рахунок держави. На підставі ст.ст. 23, 39-1, 235 КЗпП України,

Outcome: dismissed