Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-26 00:00:00

30 січня 2015 року\~ позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, у якому зазначив, що з 16.10.2013 року він працював на посаді сторожа. На виконання Указу Президента України від 17.03.2014 року №303/2014 був призваний військоматом,\~ тому 20.03.2014 року відповідач звільнив його у зв`язку із призовом на військову службу на підставі п.3 ст.36 КЗпП та видав йому трудову книжку. 08.06.2014 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно- мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» від 20.05.2014 року № 1275-VII, яким були внесенні зміни зокрема до КЗпП України, Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу». Згідно з якими, за працівниками призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше року, зберігається місце роботи, посада, компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Посилаючись на те, що він був звільнений з роботи у зв?язку із призовом на військову службу, а тому має бути поновлений на роботі, позивач просив суд зобов`язати відповідача: скасувати наказ про його звільнення, видати наказ про збереження за ним роботи на посаді сторожа та середнього заробітку на час призову на військову службу під час мобілізації на особливий період, зобов`язати відповідача: виплатити йому середній заробіток з 02.03.2014 року по день розгляду справи, прийняти його трудову книжку та внести запис про скасування наказу про звільнення, поновити здачу звіту до Пенсійного фонду про його трудовий стаж та відшкодувати моральну шкоду в розмірі 5000 грн. Представник позивача [PERSON] (за довіреністю) в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, збільшила їх, просила поновити строк на звернення до суду, та уточнила вимоги в частині стягнення середнього заробітку, просила стягнути його за період з 20.03.2014 року по 26.06.2014 року. Представники відповідача [PERSON] , [PERSON] (за довіреністю) позовні вимоги визнали частково, не заперечували проти виплати позивачу середнього заробітку за період з 20.03.2014 року по 26.06.2014 року. Позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди не визнали, просили суд відмовити в їх задоволенні. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи та наявні у ній докази суд доходить наступного. Судом встановлено, що відповідно до п.6.4 розділу 6 положення про Березнегуватську філію Товариства з обмеженою відповідальністю «Нікопольська зернова компанія» директору відповідача надано право приймати на роботу та звільняти з роботи працівників філії (а.с.41-44). З копії трудової книжки позивача [NUMBER] убачається, що 16.10.2013 року наказом № 56 його було прийнято на посаду сторожа до Березнегуватської філії товариства з обмеженою відповідальністю «Нікопольська зернова компанія» ( а.с.6). Наказом № 6 від 20.03.2014 року позивача було звільнено із вказаної посади у зв`язку із призовом на військову службу на підставі п. 3\~ст. 36 КЗпП України із збереженням місця роботи протягом трьох місяців після закінчення військової служби ( а.с.18). Згідно витягу з наказу №3 від 21.03.2014 року позивача відповідно до мобілізаційного плану було призначено та\~ зараховано до списків особового складу військового комісаріату офіцером відділення формування та відправки команд і партій [INFO] як призваного Березнегуватським районним військовим комісаріатом 03.03.2014 року ( а.с.16). 20 червня 2014 року позивача було виключено із списків особового складу військового комісаріату та направлено для зарахування на військовий облік до Березнегуватського районного військового комісаріату Миколаївської області, про що свідчить витяг з наказу № 48 від 20.06.2014 року військового комісара Березнегуватського районного військового комісаріату ( а.с.19). Наказом відповідача № 79 від 26 червня 2014 року позивача на підставі його заяви було прийнято на посаду сторожа (а.с.21). Частиною 5\~статті 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей. Згідно ч.2\~ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»\~одним із видів військової служби є військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період. Указом Президента України від 17.03.2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», який затверджений Законом України від 17.03.2014 року оголошено та проведено часткову мобілізацію на території ряду областей, у тому числі і Миколаївської. Згідно ч.2\~ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»\~\~\~\~ громадянами України, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, незалежно від підпорядкування та форм власності. Відповідно до ч.3\~ст. 119 КЗпП України\~\~ за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Пунктом 2 Прикінцевих положень Закону України №1275-VII«Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» поширено дію частин 2 і 3\~статті 39 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу», частини 3\~ст. 2 ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»\~\~ та ч. 3\~\~ст. 119 КЗпП України\~\~ в редакції цього\~\~\~Закону на громадян України, які починаючи з 18.03.2014 року були призвані на військову службу на підставі\~Указу Президента України від 17.03.2014 року № 303 «Про часткову мобілізацію»\~затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію». Таким чином, працівнику, звільненому з роботи для проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року, Законом гарантується збереження місця роботи (посади), середнього заробітку на підприємстві, в установі, організації, незалежно від підпорядкування та форм власності. З урахуванням викладеного вище,суд доходить висновку, що позивача було звільнено з роботи безпідставно, а тому він підлягає поновленню з виплатою йому середнього заробітку з 20.03.2014 року по 26 червня 2014 року, тобто по дату прийняття його на попередню роботу відповідачем відповідно до вказаного вище Закону України №1275-VII від 20.05.2014 року. За пунктом 6 Порядку виплати компенсації підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, затвердженим\~Постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року №105\~(далі - Порядок) передбачено, що виплата компенсації проводиться підприємствами, установами, організаціями у строки, визначені\~статтею 115 Кодексом законів про працю України. Пунктом 3 вказаного Порядку передбачено, що бюджетні кошти спрямовуються підприємствам, установам, організаціям на компенсацію витрат на виплату середнього заробітку працівникам, які працювали на таких підприємствах, в установах, організаціях на час призову на військову службу, не більше одного року. Викладене вище свідчить, що саме відповідач зобов`язаний нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час проходження військової служби за призовом під час мобілізації, після чого відповідач матиме право на компенсацію цих витрат за рахунок бюджетних коштів. Однак, оскільки позивачем було заявлено вимогу про зобов`язання відповідача виплатити йому середній заробіток без зазначення його розміру, враховуючи принцип диспозитивності суд позбавлений можливості\~ вирішити питання щодо розміру середнього заробітку, який підлягає нарахуванню та виплаті позивачу. Щодо вимог позивача про зобов`язання відповідача прийняти його трудову книжку та внести до неї запис про скасування наказу про звільнення та поновлення здачі звіту до Пенсійного фонду України про його трудовий стаж- згідно ст.ст. 232,235 КЗпП України вони мають бути вирішенні відповідачем під час вчинення дій щодо поновлення позивача на роботі. Статтею 237-1 КзпП України визначено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Однак, враховуючи обставини справи, тривалість та характер вимушених змін у житті позивача, суд доходить висновку, що поновлення порушених прав позивача є належною компенсацією завданих йому моральних страждань, а тому вважає, що позивачу слід відмовити\~ у задоволенні вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди\~ у розмірі 5000 грн. Відповідно до\~ст.233 КЗпП України\~працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Суд вважає можливим визнати причини пропуску строку позивачем (перебування на військовій службі у зв`язку з мобілізацією) поважними та поновити йому строк на звернення до суду для вирішення трудового спору. На підставі ч.3 ст.88 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір.

Outcome: partial