Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-01 00:00:00

30 липня 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «АзовЕлектроСталь» про стягнення заборгованості по заробітній платі у розмірі 7169,42 грн., моральної шкоди в розмірі 5000 грн. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що з 15 грудня 2010 року по 05 лютого 2015 року працював у ПАТ «АзовЕлектроСталь». У період його роботи на підприємстві йому не виплачували заробітну плату заборгованість за якою складає 7169,42 грн. На день звільнення підприємство не сплатило йому існуючу заборгованість. Посилаючись на діюче законодавство, просить суд стягнути з ПАТ «АзовЕлектроСталь» на його користь заборгованість по заробітній платі в сумі 7169, 42 гривень та моральну шкоду в розмірі 5000 грн. Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, надавши суду заяву з проханням про розгляд справи за його відсутністю, просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача Ковтун С.В., яка діє на підставі довіреності, будучи належним чином повідомлена про розгляд справи у судове засідання не з'явилася, надавши суду письмові заперечення проти позову, в яких зазначила, що позов визнає частково, а саме заборгованість по заробітній платі з листопада 2014 року по лютий 2015 року в сумі 7169,42 грн., решту позовних вимог не визнає. Суд вивчивши письмові матеріали справи, вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеною законом. Право на своєчасно одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 24 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні в строки, встановлені у колективному договорі, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяті календарних днів. Своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Отже трудове законодавство України встановлює основним пріоритетом захисту трудових прав працівників першочерговість виплат заробітної плати незалежно від фінансового стану підприємства та від здійснення інших платежів та їх черговості. Відповідно до ч.1 ст.94 КЗпП України та статті 1 Закону «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Таким чином данні правовідносини регулюються нормами статей 21,94,110,115 КЗпП, статей 1,15,21,24,29,30 Закону «Про оплату праці», які передбачають, що власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівнику за виконану ним роботу заробітну плату, передбачену трудовим договором між працівником і власником підприємства, у передбачені законом строки та при кожній виплаті повідомляти працівника про дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці. Відповідно до ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці, працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь яким строком. Згідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Як вбачається з трудової книжки серії [NUMBER], [PERSON], [INFO], у період з 15 грудня 2010 року по 05 лютий 2015 року працював у ПАТ «АзовЕлектроСталь» на посаді електрозварником ручної зварки 4 розряду в цеху № 108. Наказом № 30к від 05 лютого 2015 року був звільнений у зв'язку із скороченням штату на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. Згідно довідки ПАТ «АзовЕлектроСталь» № 1997 від 27 серпня 2015 року, заборгованість підприємства по заробітної платі перед [PERSON] становить 7169,42 гривень, з яких заборгованість за листопад 2014 року складає 861,15 гривень, грудень 2014 року - 1193,82 гривень, січень 2015 року - 1471,75 гривень, лютий 2015 року - 3642,70 гривень, у тому числі компенсація за не невикористану відпустку у кількості 19 календарних днів в сумі 1937,87 грн., вихідна допомога в сумі 1801,60 грн. Сума заборгованості зазначена з врахуванням утриманих податків та зборів. Вказана сума позивачем не оспорюється та підлягає стягненню з відповідача. У своєї позовної заяві позивач зазначав, що у зв'язку з порушенням відповідачем його трудових прав, йому спричинено моральну шкоду, пов'язану з моральними стражданнями, докладанням додаткових зусиль для захисту порушених прав, та просив стягнути з відповідача на його користь у відшкодування моральної шкоди 5000 гривень. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У відповідності з п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від березня 1995 року із змінами внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25 травня 2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних) та з урахування інших обставин. Згідно з роз'ясненнями, які містяться у п. 13 даної Постанови, відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. На підставі наведеного, враховуючи, що факт порушення трудових прав [PERSON] знайшов своє підтвердження в судовому засіданні, виходячи з обставин справи, обсягу та характеру його страждань, принципів розумності та справедливості, а також наведених позивачем обґрунтувань моральних страждань, суд вважає доведеним розмір моральної шкоди в сумі 700 гривень. Крім того, ч. 3 ст. 88 ЦПК України встановлено, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Зважаючи, що позовні вимоги [PERSON] задоволені, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 243,60 гривень.

Outcome: partial