Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-03 00:00:00

6 жовтня 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати за ним майнове право в порядку спадкування за законом на спадкове майно, що залишилося після смерті його батька [PERSON], який помер [INFO] в с. Благодатне Томашпільського району, що складається із земельної частки (паю) розміром 3,85 га в умовних кадастрових гектарах, розташованої на території Олександрівської сільської ради Томашпільського району Вінницької області, посвідченої сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER]. Даний позов обґрунтований наступним. [INFO] померла [PERSON], яка доводилася бабою позивачу. Після смерті баби відкрилася спадщина на належне їй майно, що складається із земельної частки (паю) розміром 3,85 в умовних кадастрових гектарх, розташованої на території Олександрівської сільської ради. Єдиним спадкоємцем після смерті баби по закону залишився батько позивача [PERSON], який спадщину фактично прийняв, але своє право на спадкове майно не оформив і [INFO] помер. Позивач зазначає, що він є спадкоємцем батька за законом. По питанню оформлення спадщини позивач звернувся до Томашпільської державної нотаріальної контори щодо вирішення питання про отримання свідоцтва про право на спадщину, однак у видачі свідоцтва нотаріусом було відмовлено в зв'язку з відсутністю оригінала правовстановлюючого документа на спадкове майно на ім'я спадкодавця. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явився, однак подав до суду заяву, в якій просить справу слухати у його відсутність, позовні вимоги підтримує, просить позов задовольнити. Представник Олександрівської сільської ради Томашпільського району Вінницької області в судове засідання не з'явився, однак голова сільської ради надав на адресу суду заяву, в якій просить справу розглянути без участі їхнього представника, позов підтримує. Оскільки сторони в судове засідання не з'явились, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України не здійснювалося. Суд, розглянувши заяви сторін у справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності прийшов до наступного висновку. Відповідно до ст.129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов'язковість рішень суду. Згідно ст.1 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст.11 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цивільно-процесуального Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 2 ст. 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати усі наявні у них докази або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті. Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.1 ст.. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до статей 3, 4, 15 ЦПК України особа має конституційне право на судовий захист своїх цивільних прав і може звернутися із позовом про захист порушеного, оспореного або невизнаного права у спосіб, передбачений ЦК України. Згідно зі ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Відповідно до Конституції України усі суб'єкти права власності рівні перед законом (частина четверта статті 13); кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (частини перша, друга статті 41); правовий режим власності визначається виключно законами України (пункт 7 частини першої статті 92). Згідно ст.. 41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. До відносин спадкування необхідно застосовувати законодавство чинне на час відкриття спадщини. Спадщина відкрилась [INFO] в день смерті спадкодавця [PERSON]. В цей час діяв ЦК України (2003 року). Згідно цього, зазначений нормативно-правовий акт потрібно застосувати для вирішення цих спірних правовідносин. Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ч.1 ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч. 1-2 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Згідно ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Згідно ст.1276 ЦК України, якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов»язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців ( спадкова трансмісія). Судом встановлено, що [INFO] в с. Олександрівка Томашпільського району Вінницької області померла баба позивача [PERSON], [INFO] в с. Благодатне Томашпільського району Вінницької області помер батько позивача [PERSON] (а.с.8, 9). Згідно довідки № 193 від 22.09.2017 року виданої виконавчим комітетом Олександрівської сільської ради, після смерті баби [PERSON], яка померла [INFO] залишилося спадкове майно, що складається із земельної ділянки (паю) розміром 3,85 га, посвідченої сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER]. Спадкоємцем зазначеного майна за законом залишився онук [PERSON]. Інших спадкоємців передбачених ст. 1261 ЦК України не має (а.с.10). Як вбачається із копії сертифікату на право на земельну частку частку ( пай) серії [NUMBER], виданого 27 грудня 1996 року Томашпілььскою районною державною адміністрацією [PERSON] належало право на земельну частку (пай) розміром 3,85 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частким в натуру ( на місцевості ) у землі , яка перебуває в колективній власнсоті В КСП «Україна» с. Олександрівка Томашпільського району Вінницької області ( а.с.11). Факт родинних відносин між спадкодавцем та спадкоємцем підтверджується свідоцтвом про народження ( а.с.6) Згідно ч.1 ст. 1298 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Відповідно вимог ст.. 49 Закону України «Про нотаріат» та п.1 глави 13 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, якщо, зокрема, не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» при розгляді цих справ, судом перевіряється наявність обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій, зокрема відмови у видачі свідоцтва про спадщину. Як вбачається із відповіді державного нотаріуса Томашпільської державної нотаріальної контори на заяву позивача, останньому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину в зв'язку з відсутністю оригіналу правовстановлюючого документа на спадкове майно на ім'я спадкодавця (а.с. 14). Згідно абзацу 3 пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Так, відповідно норм пунктів 5.1 та 5.2 Наказу Державного комітету України по земельних ресурсах № 43 від 4 травня 1999 року «Про затвердження Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі», при втраті (псуванні) державного акта на землю відповідний дублікат міг видатися лише власнику або землекористувачу. Тобто, видача дубліката державного акту спадкоємцеві не передбачена. Спадкоємці не можуть отримати дубліката державного акта на померлого власника. В такому разі потрібно звертатися до суду із позовом про визнання права власності на спадкове майно. Відповідно до ч. 1 ст.. 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Згідно п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», відповідно до статті 1225 ЦК (435-15) право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Відповідно до п. г ч.1 ст. 81 ЗК України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» при розгляді цих справ, судом перевіряється наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій, зокрема відмови у видачі свідоцтва про спадщину. Як вбачається із відповіді державного нотаріуса Томашпільської районної державної нотаріальної контори від 13 жовтня 2017 року на запит суду від 9 жовтня 2017 року, спадкова справа після смерті [PERSON], померлого [INFO], не заведена (а.с.19). Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно ст.. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до п. 5 Указу Президента України від 8 серпня 1995 року №720/95 «Про порядок паювання земель переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» передбачена видача сертифікатів на право на земельну частку. Згідно ст.1-2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», зі змінами станом на 02.10.2012 року, право на земельну частку (пай) мають колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку. Основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: - рішення суду про визнання права на земельну частку (пай)». Згідно п. 16, 17 Перехідних положень Земельного кодексу України, зі змінами станом на 01.07.2014 року, сертифікат на право на земельну частку (пай) є виданим державою документом, що підтверджує наявність у особи права на земельну частку (пай). Сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними прав вимоги на відведення земельної частки (пай) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай), є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Маючи земельну частку (пай), її власник може вимагати виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) з видачею державного акту на право власності на землю (свідоцтва про право власності на земельну ділянку). Для виділення земельної частки (паю) в натурі потрібно, щоб її власник виявив таке бажання шляхом подання до відповідної ради заяви про виділення земельної частки (паю) у натурі. Як вбачається із матеріалів справи, [PERSON] та [PERSON] померли не подавши заяви про виділення земельної частки (паю) у натурі, а тому і не отримали державний акт на право власності на земельну ділянку. Однак, сертифікат на право на земельну частку (пай) [PERSON] підтверджує право позивача [PERSON], який є спадкоємцем за законом, на земельну частку (пай) в умовних кадастрових гектарів, яке йому перейшло у спадок від батька. Отже, за наявності сертифікатів на право на земельну частку, виданого на ім'я спадкодавця, спадкоємці успадковують право на цю земельну ділянку, що є передумовою для оформлення ними в подальшому права власності на цю земельну ділянку і отримання відповідних документів про право власності. За наведених обставин за [PERSON] може бути визнано в порядку спадкування майнове право на земельний пай покійного батька. Відповідно до ст.. 215 ЦПК України, у резолютивній частині рішення суду повинно бути вирішено питання про розподіл судових витрат. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи, що позивач в позовній заяві не просить стягнути судові витрати з відповідача по справі, суд, за таких обставин, вважає за можливе не стягувати понесені позивачем судові витрати з відповідача, залишивши судові витрати за ним же. На підставі викладеного,

Outcome: approved