Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-29 00:00:00

30.11.2018 позивач звернувся до суду із вказаним вище позовом, у якому просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором № 57 від 19.04.2011 у сумі 137 613,95 грн, а також понесені позивачем судові витрати у розмірі 2064,21 грн. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 19.04.2011 між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір № 57, у відповідності до якого позивач прийняв на себе зобов`язання надати боржнику кредит у сумі 35 000,00 грн, строком на 28 місяців з 19.04.2011 по 19.08.2013, а боржник взяв на себе зобов`язання повернути кредит згідно графіку погашення кредиту, який є невід`ємною частиною договору з процентною ставкою за користування кредитом 0,16% щоденно на залишок основної суми кредиту. На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором позивач і відповідач 19.04.2011 уклали договір іпотеки б/н, згідно з яким відповідач передав у іпотеку нерухоме майно, а саме житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться в [ADDRESS] , та приватизовану земельну ділянку площею 0,0704 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер 5324255100:30:003:0220. 26.02.2018 рішенням Решетилівського районного суду Полтавської області у цивільній справі №546/211/15-ц було відмовлено у задоволенні позову КС «ПОЛТАВА І ПОЛТАВЦІ» про звернення стягнення на вказаний предмет іпотеки за необґрунтованістю. Вважає, що зверненням до суду з цим позовом строк позовної давності перервано, він почав перебіг заново з 26.02.2018, тому строк позовної давності не пропущено. У зв`язку тим, що відповідач продовжує порушувати свої зобов`язання за договором, позивач просить стягнути з нього заборгованість за кредитним договором за період з 20.02.2012 по 28.11.2018, яка становить 137 613,95 грн та складається з: 28 610,65 грн - боргу за тілом кредиту; 73 802,40 грн - відсотків за користування кредитом; 29 383,14 грн - інфляційного збільшення суми кредиту; 5 817,76 грн - 3% річних. У зв`язку з відсутністю у Решетилівському районному суді Полтавської області суддів проведення автоматизованого розподілу справи було неможливим, що підтверджується відповідним протоколом від 30.11.2018. За результатами повторно проведеного автоматизованого розподілу справ між суддями 26.02.2019 справу передано на розгляд складу суду із головуючою Лизенко І.В. (відряджена до Решетилівського районного суду Полтавської області на підставі Рішення Вищої ради правосуддя від 22.01.2019 №175/о/15-19). 10.04.2019 суддею Лизенко І.В. відкрито спрощене позовне провадження у справі з викликом сторін, призначено судовий розгляд. 09.10.2019 від представника відповідача надійшов відзив, у якому він позов не визнав, посилаючись на те, що позивачем не надано доказів на підтвердження сплати відповідачем за договором лише 39450 грн, тоді як рішенням Решетилівського районного суду від 26.02.2018 встановлено, що відповідачем сплачено за договором 62 370 грн. Наведений у позовній заяві розрахунок заборгованості не є первинним бухгалтерським документом, а тому не може бути доказом розміру заборгованості. Позивач звернувся до суду за межами строку позовної давності, оскільки позивач безпідставно посилається на переривання строку позовної давності зверненням до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки та початок перебігу строку з дня, наступного за днем ухвалення судового рішення - 27.02.2018. Вважає, що перебіг строку позовної давності почався заново з дня, наступного за днем звернення до суду з вказаним позовом, тобто з 14.02.2015, і тривав до 13.02.2018. Отже, станом на день звернення з цим позовом до суду (30.11.2018) строк позовної давності пропущено. Заявив про застосування позовної давності. Окрім того, вважає, що позивач не має права вимоги до відповідача, оскільки 15.06.2017 між позивачем та [PERSON] укладено договір №12 про відступлення права вимоги за кредитним договором №57 від 19.04.2011 та договором іпотеки від 19.04.2011, укладених між КС «Полтава і Полтавці» та [PERSON] . 16.06.2017 відповідачем отримано повідомлення про відступлення права вимоги на заборгованість у сумі 172 258,45 грн. Суд зазначає, що строк подання відзиву представником відповідача не пропущено, оскільки ухвала про відкриття провадження у справі від 10.04.2019, якою встановлено цей строк, отримана стороною відповідача лише 24.09.2019 (а.с.58). 30.10.2019 позивач надав відповідь на відзив, у якій повторно навів аргументи, викладені у позовній заяві, доповнивши, що договір про відступлення права вимоги за кредитним договором може бути укладено лише з банками або фінансовими установами. Фізичні особи не наділені правом надавати фінансові послуги, отже відступлення права вимоги за кредитним договором фізичній особі суперечить положенням ст. 512, 1054 ЦК України. Будь-які договори про відступлення права вимоги за кредитним договором №57 від 19.04.2011 позивачем не укладались. Представник позивача у судовому засідання позов підтримала, просила його задовольнити, надавши пояснення, аналогічні викладеному у заявах по суті. Також зазначила, що договір про відступлення права вимоги не виконано, документи за кредитним договором кредитною спілкою не передавались. Цей договір є нікчемним, оскільки повинен бути нотаріально посвідченим, бо договір іпотеки укладено у письмовій формі та нотаріально посвідчено, що було встановлено у цивільній справі №546/211/15-ц. Представник відповідача позов не визнав, доповнивши до викладеного у заявах по суті, що згідно ст. 204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину. Договір відступлення права вимоги є оспорюваним та не визнаний судом недійсним, отже є чинним. Окрім того, позивачем порушено принцип заборони суперечливої поведінки, так як у цивільній справі №546/211/15-ц позивач звертався з клопотанням про заміну неналежного позивача на належного позивача [PERSON] , який набув право вимоги за договором №12 від 15.06.2017, визнаючи дію цього договору. Звернув увагу на те, що звернення до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки не перериває перебіг строку позовної давності, оскільки позов заявлено з іншими вимогами. Послався на висновок ВП ВС у справі №523/10225/15-ц від 24.04.2019. Зазначив, що на час звернення з позовом до суду і до цього часу позивач не має ліцензії на надання фінансових послуг, тому неправомірно нараховує відсотки та здійснює інші нарахування за кредитним договором. Вислухавши сторони, дослідивши письмові докази, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що між сторонами укладено у письмовій формі кредитний договір № 57 від 19 квітня 2011 року, за яким позивачем надано [PERSON] кредит для споживчих потреб у розмірі 35 000,00 грн, який він зобов`язався повернути та сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 0,16 % щоденно на залишок основної суми кредиту (а.с.6-7). Згідно п. 1.3. вказаного договору строк користування кредитом встановлено протягом 28 місяців з 19.04.2011 по 19.08.2013. Пунктом 4.1. договору встановлено, що обчислення строку користування кредитом та нарахування процентів за договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування кредитом. При цьому проценти за користування кредитом нараховуються у відсотках від основної суми кредиту з наступного дня після надання кредиту позичальнику (зарахування на рахунок позичальника або видача готівкою) до дня повного погашення заборгованості за кредитом (зарахування на рахунок кредитодавця або внесення в касу кредитодавця готівкою) включно. Згідно п.4.2. договору сторони погодили строки, розміри поточних платежів на погашення кредиту та виплати процентів, відповідно до Графіку розрахунків (додаток №1 цього договору). Графік розрахунків позивачем суду не надано. Згідно наведеного у позовній заяві розрахунку заборгованість за цим кредитним договором за період з 20.02.2012 по 28.11.2018 становить 137 613,95 грн та складається з 28 610,65 грн - боргу за тілом кредиту; 73 802,40 грн - відсотків за користування кредитом (28610,65 х 0,16% добових х 2474 днів); 29 383,14 грн - інфляційного збільшення суми кредиту; 5 817,76 грн - 3% річних. З розрахунку вбачається, що позивачем не застосовано потрійне збільшення розміру відсотків, передбаченого договором за порушення строку виконання зобов`язання. Рішенням Решетилівського районного суду Полтавської області від 26.02.2018 у справі №546/211/15-ц, відмовлено у задоволенні позову Кредитної спілки «ПОЛТАВА І ПОЛТАВЦІ» до [PERSON] про звернення стягнення на житловий будинок та земельну ділянку, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: [PERSON] , [PERSON] , орган опіки та піклування Решетилівської районної державної адміністрації та Решетилівський районний сектор Державної міграційної служби у Полтавській області (а.с.68-75). Цим рішенням встановлено, що в межах строку позовної давності, з огляду на день подання позову до суду - 17.02.2015, тобто за період з 17.02.2012 по 17.02.2015, заборгованість по тілу кредиту становить 28 610,65 грн, так як перебіг позовної давності обчислюється з моменту настання строку погашення чергового щомісячного платежу. Проценти за користування кредитом внаслідок порушення строків їх сплати нараховані у потрійному розмірі у сумі 137,33 грн на день; та в межах річного строку позовної давності (застосованого щодо неустойки) їх розмір складає 50 125,45 грн. Судом встановлено, що відповідачем сплачено за договором за період з 15.04.2011 по 08.06.2015 всього 62 370 грн: 6 389,35 грн - за тілом кредиту, 55980,65 грн - за нарахованими відсотками. Дати та розмір кожної оплати рішенням не встановлено. Судом відмовлено у задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення через неспівмірність суми заборгованості та вартості предмету іпотеки, а також внаслідок необґрунтованості вимоги про виселення з житла, яке придбано не за кредитні кошти. З дослідженої судом позовної заяви у цивільній справі №546/211/15-ц вбачається, що визначена позивачем сума непогашеної заборгованості за тілом кредиту станом на 14.11.2014 з урахуванням сплачених сум становить 28 610,65 грн. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Статтею 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. У відповідності до ч. 1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені рішенням Решетилівського районного суду Полтавської області від 26.02.2018 у цивільній справі №546/211/15-ц між тими ж сторонами, яке набрало законної сили 06.04.2018, мають преюдиційне значення. Зокрема, цим рішенням встановлено, що сума заборгованості за тілом кредиту станом на 08.06.2015 становить 28 610,65 грн; відповідачем сплачено та зараховано на погашення тіла кредиту 6 389,35 грн. Сторонами визнано, що після ухвалення рішення суду від 26.02.2018 відповідач не сплачував кошти на погашення заборгованості за цим кредитним договором. Стороною відповідача не надано доказів на спростування розміру заборгованості за тілом кредиту в сумі 28 610,65 грн. Отже, судом встановлено, що внаслідок порушення відповідачем зобов`язань щодо повноти та строків їх виконання, заборгованість за основною сумою кредиту становить 28 610,65 грн (35 000 - 6 389,35 = 28 610,65, де 35 000 грн - отримані за договором кошти, 6 389,35 грн - сплачені відповідачем та зараховані на погашення тіла кредиту кошти). За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий з 19.04.2011 по 19.08.2013. Відтак, у межах строку кредитування до 19.08.2013 відповідач зобов`язаний, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами. Починаючи з 19.08.2013, відповідач мав обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Аналогічна правова позиція висловлена у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 №444/9519/12. З огляду на зазначене, відсотки, нараховані після закінчення строку кредитування, тобто після 19.08.2013, стягненню не підлягають. Позивачем заявлено вимогу про стягнення заборгованості за відсотками зі ставкою 0,16% добових за період з 20.02.2012 по 28.11.2018 у сумі 73 802,40 грн, з вирахуванням сплачених відповідачем за цей період коштів - 39 450 грн (113 252,40 - 39450). Отже, в межах позовних вимог та строку кредитування правомірним є нарахування відсотків за період з 20.02.2012 по 19.08.2013 у сумі 25 040,04 грн (28 610,65 х 0,16% х 547, де 28610,65 грн - заборгованість за тілом кредиту, 0,16% добових - процентна ставка за умовами договору, 547 - кількість календарних днів за період з 20.02.2012 по 19.08.2013). Як встановлено рішенням суду від 26.02.2018 за період з 15.04.2011 по 08.06.2015 відповідачем сплачено на погашення відсотків 55 980,65 грн. Викладені у позовній заяві суми та дати сплати відповідачем заборгованості за відсотками за період з 20.02.2012 по 28.11.2018 на загальну суму 39 450 грн не підтверджено жодним доказом. Отже, з урахуванням сплачених відповідачем відсотків, заборгованість за відсотками за користування кредитом відсутня. На підставі ст. 625 ЦК України позовні вимоги про стягнення боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми, у розмірі 29 383,14 грн та 5 817,76 грн відповідно, є обґрунтованими. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512, ч.1 ст. 513 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Згідно дослідженої судом копії договору відступлення права вимоги №12 від 15.06.2017 (аркуш 220 справи №546/211/15-ц) кредитна спілка «Полтава і полтавці» (кредитор) передала, а [PERSON] (новий кредитор) прийняв на себе право вимоги, що належить первісному кредиторові, і стає кредитором за: -кредитним договором №57 від 19.04.2011 (основний договір 1), укладеним між первісним кредитором та [PERSON] (боржник 1); -договором іпотеки б/н від 19.04.2011 (основний договір 2), укладеним між первісним кредитором та [PERSON] (п.1.1. договору). Станом на 15.06.2017 загальна сума заборгованості боржника перед первісним кредитором за основним договором 1 складає 172 258,45 грн, з яких 28 610,65 грн - заборгованість за основним договором 1, 126 710,71 грн - відсотки за основним договором 1, 16 937,09 грн - 16 937,09 грн (п.1.3. договору). На виконання вимог ч.1 ст. 517 ЦК України первісний кредитор передав новому кредитору документи, які засвідчують його права за основними договорами 1 та 2 та інформацію, яка є важливою для здійснення цих прав (п.3.1. договору). Суд зазначає, що цей договір є нікчемним у зв`язку з недотриманням вимоги щодо його нотаріального посвідчення лише щодо відступлення права вимоги за договором іпотеки від 19.04.2011. Враховуючи, що кредитний договір від 19.04.2011 відповідно до закону укладено у простій письмовій формі, то проста письмова форма договору про відступлення права вимоги за кредитним договором дотримана. Посилання представника позивача на те, що цей договір не виконано, бо документи новому кредитору не передавались, спростовується змістом п. 3.1. договору, підписаного його сторонами. Отже, в цій частині договір від 15.06.2017 не є нікчемним, доказів щодо його припинення суду не надано. Разом з тим, статтею 1054 ЦК України визначено перелік осіб, які можуть бути кредитодавцями в кредитних правовідносинах. Такими є банк або інша фінансова установа. Цей перелік є вичерпним. У пункті 1 частини першої статті 1 Закону України від 12 липня 2001 року № 2664-ІІІ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», вказано, що фінансова установа - це юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг. З наведених норм права вбачається, що фізична особа, у будь-якому статусі, не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі надаються лише або спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами які мають право на здійснення фінансових операцій, та внесені до реєстру фінансових установ. Отже, з укладенням договору про відступлення права вимоги від 15.06.2017 в частині кредитного договору від 19.04.2011 відбулася заміна кредитодавця, який є фінансовою установою, що мав право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на фізичну особу, яка не може надавати фінансові послуги згідно з наведеними нормами права, що суперечить положенням ст. 512 та ст. 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме, кредитор - банк або інша фінансова установа. Аналогічна позиція викладена у постанові ВП ВС від 31.10.2018 у цивільній справі №465/646/11 (провадження №14-222цс18). Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частиною 1 статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч.1, 2 ст. 215 ЦК України). Договір відступлення права вимоги щодо кредитного договору є оспорюваним, не є нікчемним, та не є предметом позовних вимог у цій справі. Рішення щодо визнання цього договору недійсним відсутнє. Статтею 516 ЦК України передбачено, що виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням лише у разі, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні. Представником відповідача надано копію повідомлення від 16.06.2017 про відступлення права вимоги, яке отримано відповідачем. З урахуванням викладеного, суд вважає, що позивач втратив право вимоги за кредитним договором від 19.04.2011. Отже, з цих підстав позов не підлягає задоволенню. Враховуючи, що суд прийшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог, то питання пропуску строку позовної давності правового значення не мають. На підставі викладеного, відповідно ст. 512-516, 625, 629, 1048,1049 ЦК України,

Outcome: dismissed