Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-09 00:00:00

30.01.2020 року позивач звернулася до Апостолівського районного суду Дніпропетровської області з даним позовом, в обґрунтування якого зазначає, що 15.09.2001 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, у якому [INFO] народилася донька [PERSON] . В подальшому у 2009 році шлюб між сторонами було розірвано. Після розірвання шлюбу донька залишилася проживати з позивачем, а рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 18.11.2011 року з відповідача на її користь на утримання доньки стягнуто аліменти в розмірі 1/6 частки доходу відповідача. Починаючи з 2011 року, відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків по вихованню доньки: не цікавиться успіхами дитини, здоров`ям доньки, тривалий час не шукає зустрічі з донькою, жодного разу не приймав участь у батьківських зборах та не відвідував навчальний заклад, фактично втратив духовний зв`язок з нею, крім того, відповідач не подарував донці жодного подарунку на свята чи день народження. Донька перебуває на повному утриманні позивача, оскільки відповідач має заборгованість зі сплати аліментів в розмірі 80050,73 грн. Оскільки відповідач самоусунувся від виконання батьківських обов`язків по вихованню доньки, на підставі положень ст.165 СК України просить суд позбавити його батьківських прав відносно доньки. 31.01.2020 року за даним позовом відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. У встановлений судом строк відповідачем відзив на позов не надано. Ухвалою суду від 09.04.2020 року підготовче судове засідання закрито та призначено справу до судового розгляду. У судовому засіданні позивач позов підтримала з підстав, зазначених у позовній заяві, та пояснила, що підставою для звернення до суду з даним позовом стало побоювання того, що відповідач в майбутньому буде вимагати від доньки його утримувати. Відповідач [PERSON] позов не визнав та пояснив, що після розірвання шлюбу донька за спільною згодою залишилася проживати з позивачем. Позивач та її мати постійно чинили перешкоди у його зустрічах з донькою, оскільки не хотіли, щоб він підтримував будь-які відносини з донькою. З донькою він спілкується по телефону. На даний час у нього дійсно є заборгованість по аліментам, оскільки він отримує незначний дохід від підприємницької діяльності та у нього на утриманні перебуває ще одна дитина, але на протязі півтора року він щомісяця сплачує аліменти. Після розлучення з позивачем вони продали спільну квартиру і він залишив 10 000 доларів позивачу на утримання дитини. Заперечує проти позбавлення батьківських прав, так як він не зловживає спиртними напоями, не вживає наркотичні засоби, має на утриманні ще одну дитину, працює. Заперечує проти висновку органу опіки та піклування, оскільки він не був запрошений на засідання вказаного органу та не міг надати свої пояснення. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Суд, заслухавши сторони, допитавши свідка та дослідивши наявні в матеріалах справи докази, доходить висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 15 вересня 2001 року по 07 липня 2009 року, від якого у сторін [INFO] народилася донька [PERSON] . 24.09.2010 року позивач придбала у власність на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М., житловий будинок, що розташований в [ADDRESS] , де наразі проживає разом з донькою [PERSON] . Вказані обставини підтверджуються копією договору купівлі - продажу від 24.09.2010 року, копією паспорта позивача та витягом з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання. Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів на користь [PERSON] на утримання доньки [PERSON] гр. [PERSON] станом на березень 2019 року має заборгованість в розмірі 80050,75 грн. З характеристики учениці 9-а класу ССЗШ № 126 м. Дніпра [PERSON] встановлено, що вихованням дитини займається мати, яка достатньо приділяє уваги вихованню своєї доньки, цікавиться її успіхами, постійно відвідує батьківські збори. Батько дитини [PERSON] у вихованні доньки участі не приймає, батьківські збори не відвідує і не цікавиться станом її шкільних справ. Згідно характеристики [PERSON] , виданої керівником Художньої студії Юрія Івашини, у вказаній студії займається [PERSON] , мати якої приділяє достатньо уваги вихованню, контролю навчання та успіхам доньки. Допитана в судовому засіданні у якості свідка [PERSON] показала суду, що сторони у справі - її батьки. Після розлучення батьків на протязі року - півтора вони з татом бачилися, він міг її забрати на цілий день. Потім у тата з`явилася інша сім`я і вони не спілкувалися близько трьох років, потім вони почали спілкуватися шляхом направлення смс-повідомлень, вітали один одного зі святами, днем народження. Вона також спілкується постійно, майже кожні три дні, зі своєю бабусею - мамою тата. Коли приїздить від бабусі, то тато іноді забирав її з мамою з електрички. На протязі останніх 10 років вона живе з мамою та вітчимом, який замінив їй батька. Перед зверненням до суду була розмова з мамою про позбавлення батьківських прав тата. Вона згодна з мамою, що тата слід позбавити батьківських прав, оскільки короткі моменти спілкування він може робити і при позбавленні батьківських прав. Таким чином, судом встановлено, що після припинення стосунків між сторонами по справі донька залишилася проживати разом з позивачем та знаходиться на її утриманні і вихованні. В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка вказує на те, що відповідач по справі не приймає участі у вихованні доньки, матеріальної допомоги на її утримання не надає, не піклується про її фізичний і духовний розвиток, також вона побоюється, що в подальшому відповідач буде вимагати від неї його утримання. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України). Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді цієї категорії справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (§ 57, § 58). У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100). Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти (пункти 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав») (правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду від 23.11.2020 року, справа № 227/2272/18). Крім того, Верховний Суд у постанові від 06.05.2020 року, справа № 753/2025/19, дійшов наступного висновку: «Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини». Таким чином, позбавлення батьківських прав слід розглядати, як виключний і надзвичайний засіб впливу на недобросовісних батьків. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю. Аналізуючи вимоги та положення вищезазначеного законодавства, а також враховуючи відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, суд визнає, що при вирішенні питань, які стосуються дитини, в тому числі і щодо позбавлення батьківських прав її батьків, в першу чергу мають бути враховані інтереси дитини. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо. Судом не встановлено, що позбавлення відповідача батьківських прав щодо своєї неповнолітньої доньки необхідне в як найкращих інтересах дитини. Докази, які були надані позивачем в судове засідання, суд не вважає достатніми та переконливими для застосування до відповідача такої крайньої міри впливу як позбавлення батьківських прав відносно доньки [PERSON] . Разом з тим інформація, що в них міститься, свідчить про те, що дійсно відповідач не в повній мірі приймає участь у вихованні дитини. Судом встановлено, що відповідач не є особою, яка злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, заходи впливу до відповідача не вживалися. Невиконання батьківських обов`язків не може ототожнюватися з ухиленням від їх виконання, за таких обставин суд дійшов висновку про необхідність виключно в інтересах дитини надати можливість батькові та доньці налагодити їх родинні стосунки, як на теперішній час так і на майбутнє. З висновку Шевченківської районної у місті Дніпрі ради як органу опіки та піклування від 17.04.2020 року встановлено, що вказаний орган вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO]., відносно його дитини [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування вказаного висновку орган опіки та піклування зазначив, що поведінка [PERSON] , який згідно інформації з ССЗШ № 126 у вихованні доньки участі не приймає, батьківські збори не відвідує і не цікавиться станом її шкільних прав, свідчить про наявність кожного окремо і всіх у сукупності факторів, зазначених у постанові Пленуму ВСУ № 3 від 30.03.2007 року. Вказаний висновок органу опіки та піклування не є обов`язковим для суду (частини п`ять, шість статті 19 СК України), такий висновок є доказом у справі, який підлягає дослідженню та оцінці судом. Вказаний висновок суд відхиляє як доказ на підтвердження факту ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, оскільки, як вбачається зі змісту даного висновку, він складений лише на підставі інформації зі школи, де навчається [PERSON] , що свідчить про його неповноту та необгрунтованість. У відповідності до положень ч.2 ст.141 ЦПК України витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача.

Outcome: dismissed