Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-22 00:00:00

30 жовтня 2020 року позивач АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором від 19.08.2014 у розмірі 36961,78 грн. Позовна заява мотивована тим, що 19.08.2014 між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», та\~\~ [PERSON] було укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. Позивач зазначав, що за умовами вказаного договору банком було відкрито кредитний рахунок із початковим лімітом у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, яка додається до позову, та відповідачу надано у користування кредитну картку (номери та строк дії отриманих карток зазначено у довідці про отримання картки). У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 1100,00 грн, що підтверджується Довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку. Відповідач зобов`язувався повернути витрачену частину кредитного ліміту відповідно до умов Договору шляхом внесення коштів у готівковому або безготівковому порядку і зарахування їх Банком на картрахунок держателя, а так само шляхом договірного списання коштів з інших рахунків позивача на підставі договору. Відповідач належним чином зобов`язання за кредитним договором\~\~\~\~\~ не виконував, унаслідок чого станом\~\~\~на 26.08.2020 утворилась заборгованість у розмірі 36961,78 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту у розмірі 2119,19 грн, заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України - 761,84 грн., нарахована пеня 34080,75 грн. Ураховуючи викладене, АТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором у сумі 36961,78 грн, а також понесені банком судові витрати. Ухвалою Козельщинського районного суду Полтавської області від 23.11.2020 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Призначено судове засідання на 23.12.2020, здійснено виклик відповідача через оголошення на вебсайті «Судова влада України» та шляхом направлення поштовим зв`язком ухвали суду та повістки про виклик до суду. Учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про місце, дату та час судового розгляду повідомлені належним чином. У поданому до суду клопотанні позивач просив розглянути справу без участі представника позивача та просив задовольнити позовні вимоги, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач причини\~неявки суду\~не повідомив\~та відзиву\~не надав. Є належним чином повідомленим через оголошення на вебсайті «Судова влада України» про дату, час та місце розгляду справи та шляхом вручення повістки та ухвали суду про відкриття провадження у справі та призначення судового засідання. За таких обставин, з урахуванням положень статті 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін та ухвалити заочне рішення, про що постановлено відповідну ухвалу. Згідно вимог статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши наявні\~в матеріалах\~справи письмові\~докази,\~встановивши на\~їх підставі\~фактичні обставини\~та характер\~спірних правовідносин\~між сторонами\~спору,\~визначивши правові\~норми,\~що підлягають\~застосуванню,\~суд вважає\~позов таким,\~що підлягає\~задоволенню частково з огляду на таке. Відповідно до частин першої, другої\~статті 207 ЦК України\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей\~626,\~628 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою\~статті 638 ЦК України\~встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У\~статті 526 ЦК України\~передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої\~статті 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах\~та на\~умовах,\~встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша\~статті 1048 ЦК України). Частиною другою\~статті 1054 ЦК України\~встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним(стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою\~статті 633 ЦК України\~публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом\~статті 634 цього Кодексу\~договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей\~633,\~634 ЦК України\~можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Відповідно до частини першої\~статті 1048\~ЦК України\~позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і\~порядок одержання\~процентів встановлюються\~договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі\~статтею 1049 ЦК України\~позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною першою\~статті 1050\~ЦК\~України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом статті 549\~ЦК\~України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України\~визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір\~встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Судом встановлено, що 19.08.2014 між ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», та [PERSON] було укладено кредитний договір шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, копія якої міститься у матеріалах справи (а.с. 26). Згідно вказаної заяви відповідачеві видана картка «Універсальна». Бажаний кредитний ліміт за платіжною карткою, зазначений позивачем, - 10500,00 грн. Відповідно до довідки позивача без вихідних даних (без номеру та дати) про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на [PERSON] , 19.08.2014 на кредитну картку відповідача було встановлено кредитний ліміт 1100,00 грн., який позивачем неодноразово змінювався, а саме: 19.08.2014 кредитний ліміт зменшено до 300,00 грн; 06.11.2014 кредитний ліміт збільшено до 860,00 грн; 24.02.2015 кредитний ліміт збільшено до 1100,00 грн; 03.11.2016 кредитний ліміт зменшено до 0,00 грн (а.с. 24). Отже найбільший кредитний ліміт, який був встановлений позивачем на картковий рахунок відповідача за весь період кредитування складав 1100,00 грн, та який остаточно було зменшено до 0,00 грн 03.11.2016. Наведене підтверджується й доводами позивача, викладеними по тексту позовної заяви, з яких вбачається, що розмір кредитного ліміту збільшувався до 1100,00 грн, й відповідач зобов`язаний був повертати витрачену частину кредитного ліміту відповідно до умов Договору. Відповідно до розрахунку позивача через неналежне виконання відповідачем грошових зобов`язань станом на 26.08.2020 утворилася заборгованість в сумі 36961,78 грн, яка включає у себе заборгованість за тілом кредиту 2119, 19 грн. Факт руху грошових коштів на картковому рахунку відповідача позивач підтвердив випискою за договором б/н станом на 21.05.2020 (а.с. 21-23) за період з 19.08.2014 по 01.03.2020. Разом з тим матеріали справи не містять будь-яких доказів на підтвердження збільшення (встановлення) кредитного ліміту за картковим рахунком відповідача до розміру 2119,19 грн. Отже пред`явлена позивачем до стягнення заборгованість за тілом кредиту (2119,19 грн) значно перевищує кредитний ліміт (1100,00 грн), який був встановлений на картковий рахунок відповідача, та в межах якого відповідач мав право та можливість використовувати кредитні кошти. Доказів несанкціонованого перевищення відповідачем ліміту кредитування позивач до суду не надав. Крім того, з розрахунку позивача, наданого на обґрунтування позовних вимог щодо наявності заборгованості, вбачається, що позивач на суму нарахованих щомісяця процентів за користування кредитними коштами, що не були погашені відповідачем, та на суму нарахованих процентів відповідно до ч. 2 ст. 625ЦКУ, та на суму нарахованої позивачем пені за прострочку за кредитом, збільшував заборгованість за тілом кредиту, тобто фактично штучно збільшував кредитну заборгованість відповідача за рахунок нарахованих процентів та пені у попередніх періодах. Так, розрахунок заборгованості за договором (а.с. 13-20) та виписка за договором (а.с. 21-23) свідчить про те, що заборгованість за тілом кредиту, яку позивач пред`явив до стягнення, складається не тільки з коштів, які безпосередньо відповідач отримав у кредит шляхом витрачання коштів у межах встановленого йому кредитного ліміту, а й за рахунок самостійного збільшення позивачем заборгованості за кредитом за рахунок погашення процентів та пені за рахунок кредитних коштів. Так, з виписки за договором, наданої позивачем, вбачається, що позивач неодноразово здійснював «списання відсотків за використання кредитного ліміту, за ставкою 2.9, 3.6 відсотка…», «списання процентів\~відповідно до\~ч.\~2\~ст.\~625\~ЦКУ»,\~«списання пені\~за прострочку\~за кредитом» та на суму списання автоматично збільшував від`ємний «залишок після\~операції». Цим позивач самостійно на власний розсуд допустив штучне збільшення заборгованості за кредитом відповідача поза межами кредитного ліміту, встановленого на картковий рахунок позичальника. З виписки з рахунку позичальника та розрахунку заборгованості, наданого позивачем, вбачається, що відповідач систематично користувався кредитною карткою та здійснював платежі на погашення заборгованості. У той же час, заборгованість за тілом кредиту не може бути більшою за розмір фактично отриманої суми кредитних коштів. Такий висновок викладено в постанові Полтавського апеляційного суду від 13.01.2020 у справі № 544/1257/19. Суд, вирішуючи питання обґрунтованості вимог за наведеним позивачем розрахунком, дійшов висновку про те, що відповідачем не спростовано отримання ним кредитних коштів у межах кредитного ліміту, встановленого на його банківську картку, що підтверджується банківською випискою за договором та довідкою про зміну умов кредитування. Позивачем же, на думку суду, не доведено правомірність та підставність вимог в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту з перевищенням встановленого кредитного ліміту. Отже вимога позивача про стягнення заборгованості за тілом кредиту підлягає частковому задоволенню у межах встановленого позивачем кредитного ліміту 1100,00 грн. Вимога про стягнення заборгованості за тілом кредиту у сумі 1019,19 грн (2119,19 грн 1100,00 грн = 1019,19 грн) є необґрунтованою позивачем, не підтвердженою належними доказами, оскільки утворилася не за рахунок прямого кредитування позичальника (відповідача), а за рахунок збільшення заборгованості за кредитом за рахунок нарахованих та списаних позивачем процентів за користування кредитом, пені за несвоєчасне повернення кредиту, та процентів відповідно до ст. 625 ЦКУ, тому суд у цій частині вимог позивачеві відмовляє за безпідставністю. Оцінюючи розрахунок заборгованості за процентами, нарахованим на просторений кредит згідно ст. 625 ЦКУ, та пенею за несвоєчасне повернення кредитних коштів, суд зазначає таке. За статтею 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З довідки позивача без вихідних даних (без номеру та дати) (а.с.25) вбачається, що [PERSON] було видано кредитну картку № [NUMBER] , датою відкриття - 19.08.2014 та терміном дії 04/18. Згідно з наданим банком розрахунком заборгованість відповідача станом на 26.08.2020 складає 36961, 78 грн, у тому числі заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦКУ, - 761,84 грн; нарахована пеня 34080,75 грн. Позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, додав до позовної заяви витяг з Умов та правил надання банківських послуг (а.с. 28-54) та Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (а.с. 27), на яких не міститься підпис відповідача. В свою\~чергу, у\~підписаній відповідачем\~ анкеті-заяві\~ процентна\~ставка\~за\~користування коштами\~у\~період\~кредитування,\~або\~за\~ст.625\~ЦК\~України,\~а також\~розмір пені\~\~не зазначені. З позовної заяви та розрахунку заборгованості вбачається, що при нарахуванні процентів за користування кредитом позивач застосовував процентні ставки 34,8 %, 43,2, 86,4 %, 84,0 % річних тощо; при нарахуванні процентів на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦКУ застосовуав процентну ставку 86,4 % річних; при нарахуванні пені 100,00 грн за кожний випадок виникнення прострочення за кредитом або процентами. Доказів того, що саме про саме такі умови кредитування домовлялися сторони під час укладення кредитного договору позивач до суду не надав. Крім того, з виписки за договором (а.с. 21-23) вбачається, що до витрат відповідача позивачем безпідставно включені неузгоджені сторонами суми процентів за користування кредитом, пені, процентів відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, за рахунок самостійного нарахування та списання яких позивачем збільшувався від`ємний залишок на рахунку відповідача після операцій. Оскільки розмір процентів за користування кредитом, процентів за прострочення грошового зобов`язання за ч. 2 ст. 625 та пені не були письмово погодженні між сторонами, слід дійти висновку, що банк безпідставно здійснював нарахування таких платежів та скеровував кошти на їх погашення шляхом самостійного списання коштів з банківського рахунку відповідача. Таким чином, суд уважає нарахування позивачем процентів від простроченої суми кредиту за ставкою 86,4 % річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦКУ у заявленому розмірі - неправомірним, оскільки розмір таких процентів не був встановлений договором та законом. Вимогу про стягнення з відповідча трьох процентів річних від простроченої суми у відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦКУ позивач не заявляв, розрахунок заборгованості за процентною ставкою, прямо передбаченою ч. 2 ст. 625 ЦКУ, позивач до суду не подав.

Outcome: partial