Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-29 00:00:00

8 липня 2014 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про визнання договору недійсним, посилаючись на те, що 15 серпня 2007 року між сторонами було укладено кредитний договір №А000024 на суму 88 652 грн. для придбання автомобіля. Зазначений договір було укладено у зв'язку із тим, що така необхідність у позивача виникла у зв'язку із вступом до системи «Автоклуб» за договором від 7 листопада 2005 року з метою отримання автомобіля та наданням пропозиції адміністрації компанії «Автоклуб» щодо укладення такого договору для отримання у власність автомобіля на інших умовах. До 1 червня 2011 року позивачем сплачувалися суми відповідно до графіку, а всього було сплачено 75 287 грн. 14 коп. В червні 2011 року позивача було повідомлено про те, що з 29 листопада 2008 року в односторонньому порядку було підвищено відсоткову ставку з 15% до 19%, з такими діями відповідача він не погоджується, у зв'язку із чим відмовився виконувати взяті на себе зобов'язання за кредитними договором. Оскільки будь-яких повідомлень про отримання рекомендованого листа про підвищення відсоткової ставки позивач не отримував, тому вважає, що має місце зміна істотних обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, крім цього відповідачем не було застосовано річний строк давності щодо нарахування пені та штрафів. Цими діями ТОВ «Кредит Плюс» поставило [PERSON] у безвихідне положення. Неправомірними діями позивачу спричинено моральну шкоду, яку він оцінив у сумі 10 000 грн. [PERSON] вважає, що ТОВ «Кредит Плюс» ввело його в обману щодо обставин, які мають істотне значення при укладенні правочину, тому відповідно до ст.230 ЦК України, такий правочин є недійсним. Умови договору є несправедливими, з огляду на що позивач просить визнати недійсним договір про надання кредиту, зобов'язати відповідача прийняти від нього суму залишку за кредитом рівними частинами в термін визначений договором, стягнути моральну шкоду в сумі 10 000 грн. В судовому засіданні позивач, вимоги викладені у позові підтримав в повному обсязі. Представник відповідача подав до суду письмові заперечення проти позову, вважає його необґрунтованим, зазначив, що рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 27 травня 2013 року було частково задоволено позов ТОВ «Кредит Плюс» до [PERSON], а в задоволенні зустрічного позову [PERSON] про визнання недійсним пункту кредитного договору щодо права на підвищення відсоткової ставки в односторонньому порядку було відмовлено. Суд, заслухавши пояснення позивача та дослідивши матеріали справи вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні 15 серпня 2007 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредит Плюс» та [PERSON] було укладено кредитний договір №А0000024, за умовами якого позичальник отримав кредит в сумі 52 113 грн. 60 коп. під 14 відсотків річних строком до 29 серпня 2012 року. Додатковою угодою від 30 жовтня 2007 року було змінено збільшено суму кредиту до 88 652 грн. Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 23 травня 2013 року було частково задоволено позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредит Плюс» до [PERSON] заборгованості за кредитним договором в сумі 90 590 грн. 76 коп., а в задоволенні зустрічного позову [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредит Плюс» про визнання недійсним пункту п.12.3 кредитного договору та зобов'язання вчинення дій було відмовлено. Згідно ч.3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. П.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 06.11.2009, № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу позову та заперечень проти нього. Підстави для недійсності правочину визначені ст.ст.203, 215 ЦК України. Про те, в судовому засіданні позивачем ці обставини, на які він посилається як обґрунтування позовних вимог належними та допустимими доказами доведені не були, а тому, в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі. Посилання позивача на те, що умови договору, зокрема у п.12.3 визначено право ТОВ «Кредит Плюс» в односторонньому порядку змінювати відсоткову ставку, хоча це заборонено Законом від 12 грудня 2008 року №661-VI та ст.1056-1 ЦК України є безпідставними, оскільки на час укладення договору 15 серпня 2007 року такої заборони не було, відповідний договір на момент його укладення не суперечив вимогам чинного законодавства та відповідав волі сторін. Крім цього необґрунтованими є посилання позивача на те, що відповідачем при укладенні договору не були виконані вимоги ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», а сам договір суперечив вимогам чинного законодавства щодо односторонньої зміни відсоткової ставки, щодо права вимоги кредитора достроково повертати всю суму кредиту, у випадку незгоди із підвищенням відсоткової ставки позивальника повернути кредит, оскільки належними та допустимими доказами ці обставини підтверджені не були. Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Оспорювана позивачем угода відповідає вимогам закону, моральним засадам суспільства, позичальник був ознайомлений із умовами надання та повернення кредиту, вважав їх прийнятними для себе, що підтверджується п.13.1, 13.2, 13.3 Кредитного договору, частково виконав зобов'язання за нею, а тому підстав в межах заявлених позовних вимог, визнавати кредитний договір недійсним немає. У зв'язку із цим не підлягає задоволенню і вимога про застосування наслідків недійсності правочину відповідно до ст.216 ЦК України, зокрема, щодо зобов'язання відповідача прийняти від [PERSON] 56 704 грн. 13 коп. рівними платежами. В судовому засіданні позивачем не доведено обставин заподіяння йому моральної шкоди винними діями чи бездіяльністю ТОВ «Кредит Плюс», тому відповідна вимога про стягнення такої шкоди в сумі 10 000 грн. також задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed