Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-28 00:00:00

29 серпня 2017 року, [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просила суд, розірвати їхній шлюб з відповідачем, зареєстрований 27.01.2017 р. Овідіопольським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області (актовий запис № 12), від якого сторони мають малолітню доньку [PERSON], [INFO]., мотивуючи це погіршенням відносин між подружжям, різних поглядів на сімейне життя та виховання дитини, непорозуміння між ними, різних характерів, що призвело до втрати почуття любові та поваги один до одного, внаслідок зради відповідача, яка відбулася в той час, коли вона перебувала на 7-му місяці вагітності, а також тим, фактом, що після народження їхньої спільної доньки, відповідач не забрав її з дитиною з пологового будинку, у зв'язку з чим, на протязі 4-х місяців вони проживають окремо один від одного, спільного господарства не ведуть, а тому шлюбні відносини між ними припинені і збереження шлюбу за вищевказаних обставин між ними неможливо. В судовому засіданні позивачка підтримала свої позовні вимоги та просила їх задовольнити. Відповідач в судовому засіданні спочатку заперечував проти задоволення позову, вважаючи його передчасним, однак в подальшому, після того, як на запитання позивачки, він визнав факт своєї зради позивачці та визнав зазначені позивачкою факти, погодився з позовом. Заслухавши думку сторін та дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. За загальним правилом - кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 3 ЦПК України). Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України. Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона - повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи та розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі - розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін на інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частинами 3,4 статті 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Пунктами 10,11 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам дітей. Рішення суду у справі про розірвання шлюбу повинно відповідати вимогам ст. 215 ЦПК України. У ньому, зокрема, має бути зазначено дату й місце реєстрації шлюбу, час та причини фактичного його припинення, мотиви, з яких суд визнав збереження сім'ї можливим чи неможливим, обґрунтовані висновки з приводу інших заявлених вимог. У резолютивній частині рішення слід навести відомості, необхідні для реєстрації розірвання шлюбу в органах РАЦС. Статтею 24 СК України передбачено - шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушення жінки та чоловіка до шлюбу - не допускається. Статтею 56 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають право вживати заходів, які не заборонені законом і не суперечать моральним засадам суспільства, щодо підтримання шлюбних відносин. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Відповідно до ч. 2 ст. 104 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Згідно із ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу, якою передбачено - позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Також, ч. 2 ст. 110 СК України передбачено, що позов про розірвання шлюбу не може бути пред'явлений протягом вагітності дружини та протягом одного року після народження дитини, крім випадків, коли один із подружжя вчинив протиправну поведінку, яка містить ознаки кримінального правопорушення, щодо другого з подружжя або дитини. Статтею 111 СК України передбачено, що суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. У відповідності до ст. 112 ч. 2 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємовідносини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу та обставини життя подружжя і постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення Суд встановив, що офіційно, сторони зареєстрували свій шлюб 27 січня 2017 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] виданого 27.01.2017 р. (актовий запис № 12), в якому у сторін народилась малолітня донька [PERSON], [INFO]., що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 02.08.2017 р., в якому батьком дитини записаний відповідач (а.с. 6,10). Позивачка в судовому засіданні пояснила суду своє рішення звернутися до суду з названим позовом - погіршенням відносин між нею та відповідачем, різних поглядів на сімейне життя та виховання дитини, непорозуміння між ними, різних характерів, що призвело до втрати почуття любові та поваги один до одного, внаслідок зради відповідача, яка відбулася під час її перебування на 7-му місяці вагітності, а також тим, фактом, що після народження їхньої спільної доньки, відповідач не забрав її з дитиною з пологового будинку, у зв'язку з чим, на протязі 4-х місяців вони проживають окремо один від одного, спільного господарства не ведуть, а тому шлюбні відносини між ними припинені і збереження шлюбу за вищевказаних обставин між ними неможливо. Також, позивачка показала суду, що після того, як відповідач зрадив їй під час вагітності, що він підтвердив в судовому засіданні, вона перебувала в особливо тяжкому психологічному, емоційному та фізичному стані, вона була пригнічена, що стало підставою для фактичного припинення шлюбних відносин. Відповідач став проживати окремо від них з дитиною. Позивач в судовому засіданні, підтвердив суду вищевказані обставини справи, викладені позивачкою. В даному випадку, суд вважає, що подружня зрада відповідача, яка відбулася під час перебування позивачки на 7-му місяці вагітності, що він визнав в судовому засіданні - суперечить моральним засадам суспільства, враховуючи нервовий стан матері дитини під час її вагітності та після народження дитини, той факт, що відповідач грубо знехтував своїми обов'язками як чоловіка позивачки, так і обов'язками батька малолітньої дитини, не забравши позивачку разом з дитиною з пологового будинку, а тому суд вважає, що в даному випадку можливо відступити від вимог приписів ст. 110 ч. 2 СК України з урахуванням факту стійкого і наполегливого небажання позивачки бути в подальшому шлюбі і зберегти сім'ю з відповідачем, який на сьогодні існує лише формально. З урахуванням вищевикладених позивачкою обставин і підстав розірвання шлюбу, з якими повністю погодився і підтвердив відповідач - суд виходить з того, що позивачка потребує судового захисту, який полягає у розірванні шлюбу з відповідачем, захисту від протиправної поведінки відповідача, небажання позивачки зберегти шлюб, до якого показав своє протиправне і негативне відношення відповідач з підстав, описаних вище, а тому суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню, враховуючи при цьому категоричну позицію позивачки, стосовно її наполегливого бажання на розірвання шлюбу з відповідачем, до якого вона втратила будь-які почуття як любові та елементарної поваги, а тому, суд вважає, що сім'я розпалась остаточно і зберегти її неможливо, а збереження сім`ї в даному випадку, з урахуванням встановлених судом обставин - буде категорично суперечити інтересам та свободам позивачки, її малолітньої дитини та моральним засадам суспільства.

Outcome: approved