Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-08 00:00:00

29.08.2017 р. до Малиновського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява [PERSON], [PERSON] та [PERSON], у якій вони просили визнати за ними право власністі за набувальною давністю за кожним на 7/150 часток квартири [ADDRESS] (далі - спірна частина квартири № 9), що складається з двох жилих кімнат жилою площею відповідно 16,9 кв.м. та 14,8 кв.м., позначених на плані цифрами відповідно 10 і 11, з вбудованими стінними шафами, позначеними на плані літерами «а», «б», «в», «г»; 7/150 часток коридорів, позначених на плані цифрами 1,21; 7/150 часток кухні, позначеної на плані цифрою 16; 7/150 часток вмивалень, позначених на плані цифрами 17, 18; 7/150 часток комори, позначеної на плані цифрою 19; 7/150 часток вбиральні, позначеної на плані цифрою 20. Обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 1995 року по теперішній час позивачі мешкають у спірній квартирі, у яку вони вселилися на підставі ордеру № 33 серія В від 01.08.1995 р. у складі трьох осіб. 18 липня 1995 року Фонд державного майна України і організація орендарів «Автогенмаш» орендного підприємства «Кіслородмаш» уклали договір купівлі-продажу, відповідно з яким Фонд держмайна передав у\~власність покупця (у порядку викупу) цілісного майнового комплексу АП «Кислородмаш», включаючи житловий Фонд. Згідно акту приймання-передачі державної частки цілісного майнового комплексу ОП «Кіслородмаш» від 29\~вересня 1995 року Фонд державного майна передав, а організація орендарів ОП «Кіслородмаш», прийняла у\~відповідності з відомостями інвентаризації викуплену частку цілісного майнового комплексу ОП «Кіслородмаш» і відповідно додатку, у інвентарний опис основних фондів ОП «Кіслородмаш» увійшов і гуртожиток по вул. Петровського, 13 в місті Одесі.\~В подальшому ОП «Кіслродмаш» реорганізовано в ЗАТ «Кіслородмаш», а у 1997 р. у ВАТ «Кіслородмаш», якому видано свідоцтво про право власності від 10.02.1998 р. № 000183 на вказаний гуртожиток. Потім ВАТ «Кіслородмаш» уклав договір про спільну господарську діяльність з Приватним виробничо-комерційним підприємством «Легенда» (далі ПВКП «Легенда»). У 1997 р. багатоквартирні будинки та гуртожитки передано на баланс ПВКП «Легенда». Після проведеної перенумерації приміщень номер квартири позивачів змінено з № 61 на № 9. ПВКП «Легенда», як власник будівлі, відчужив спірну частину квартири № 9 згідно договору купівлі-продажу від 07.12.2001 р. на [PERSON] універсальній товарній біржі «Центр» на користь [PERSON] та [PERSON] Відчужувана частка квартири [ADDRESS] складається з двох житлових кімнат площею 16,9 кв.м. та 14,8 кв.м., позначені на плані цифрами 10, 11, загальною площею 31,7 кв.м., з вбудованими стінними шафами, що позначені літерами «а», «б», «в», «г» - кожна площею 0,2 кв.м., 14/10 часток підсобних приміщень загального користування квартири № 9, яка складається у цілому з 14 житлових кімнат та підсобних приміщень, загальною площею 329,8 кв.м., у тому числі житловою площею 226,4 кв.м., що знаходяться на 4 поверсі житлової будівлі. В подальшому у судовому порядку вказаний договір купівлі-продажу визнано недійсним. ПВКП «Легенда» визнано банкрутом, а отже спірна частина не має власника. Позивачі вказують, що спірна квартира знаходиться у відособленому користуванні позивачів, які добросовісно заволоділи вказаним нерухомим майном і продовжують відкрито і безперервно ним володіти. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 07 листопада 2017 року за заявою представника позивачів замінено первісного відповідача [PERSON] комунальної власності [PERSON] міської ради на належного відповідача [PERSON] міську раду. В судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивачів підтримали зазначені позовні вимоги та просили їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] міської ради у задоволенні позовних вимог просила відмовити, оскільки позивачами не доведено добросовісність та безперервність володіння спірним майном. Дослідивши матеріали справи, суд задовольняє позовні вимоги, виходячи з наступних міркувань. 19.01.1991 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON], що підверджується свідоцтвом про укладення шлюбу від 19.01.1991р. (а.с.11) 04.12.1991 року у подружжя [PERSON] народився син [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження. (а.с.12) За спільним рішенням адміністрації та профспілкового комітету ОП «Кіслородмаш» від 05 червня 1995 року адміністрацією вказаного підприємства видано [PERSON] складом сімї із трьох осіб (у т.ч. її чоловіка [PERSON], [INFO], сина [PERSON], [INFO]) спеціальний ордер №33 серії В від 01 серпня 1995 року для вселення на жилу площу квартира № 61 жилою площею 31,0 кв.м.) в гуртожитку по вул. Петровського, 13, в м. Одесі, що перебував у віданні вказаного підприємства. (а.с. 13) Жилий будинок для тимчасового проживання малих сімей по вул. Петровського, 13, у м.Одесі в установленому порядку було зареєстровано як гуртожиток у Виконавчому комітеті [PERSON] міської Ради народних депутатів. Відповідно до вищезазначеного ордеру №33 серії В від 01.08.1995 р. у серпні 1995 року сімя [PERSON] вселилася до двох жилих кімнат загальною площею 31,0 кв.м, що являли собою квартиру № 61 у вказаному гуртожитку. У звязку з цим в паспортах громадян України позивачів наявні відповідні відмітки про їх реєстрацію починаючи з 11.09.1995 р. із зазначенням номеру займаної ними квартири № 61 у вказаному гуртожитку. (а.с.14-17) Відповідна відмітка про реєстрацію місця проживання [PERSON], [INFO], за вказаною адресою вчинена одночасно з видачею йому паспортного документа, тобто 03.10.2008 р. (а.с.18). Факт постійного проживання [PERSON] за вказаною адресою у період з моменту його народження до 03.10.2008 р. встановлено рішенням апеляційного суду Одеської області від 25.05.2015 р. (а. с. 68- 71). Судом також встановлено, що відповідно до договору оренди від 27.04.1994 р. №Д-1874, укладеного ОП «Кіслородмаш» з Фондом державного майна України (далі - ФДМУ), ФДМУ передав, а Організація орендарів «Автогенмаш» ОП «Кіслородмаш» прийняла в платне користування з правом викупу державне майно цілісного майнового комплексу ОП «Кіслородмаш». В інвентарному описі основних фондів ОП «Кіслородмаш» (станом на 05.06.1995 р.) під номером 10 зазначено збудований у 1971 році гуртожиток на 1-й Заставі (по вул. Петровського, 13, у м. Одесі). (а.с.147) 13.07.1995 р. заступником голови ФДМУ [PERSON] було затверджено акт оцінки вартості майна ОП «Кіслородмаш» від 21.06.1995 р. (а.с.148-152), а 14.07.1995 р. тим же заступником голови ФДМУ [PERSON] було затверджено План приватизації державної частки майна ОП «Кіслородмаш» від 11.07.1995 р. (а.с.153-168) У подальшому ФДМУ, з одного боку, та Організація орендарів «Автогенмаш» ОП «Кіслородмаш», з другого боку, уклали договір купівлі-продажу КП-376 від 18.07.1995р., згідно з яким, зокрема, ФДМУ зобовязався передати у власність покупця у порядку викупу державне майно цілісного майнового комплексу ОП «Кіслородмаш». Вказаний договір посвідчено державним нотаріусом Другої одеської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстровано за реєстром № 1-4819. (а.с. 101-103) Згідно з актом прийому-передачі державної частки цілісного майнового комплексу ОП «Кіслородмаш» від 29.09.1995 р. (а.с. 100) ФДМУ передав, а Організація орендарів ОП «Кіслородмаш» прийняла згідно з відомостями інвентаризації викуплену частку цілісного майнового комплексу ОП «Кіслородмаш» вартістю 674 829 мільйонів карбованців, що підтверджується актом оцінки цілісного грошового комплексу, затвердженим розпорядженням заступника голови ФДМУ від 13.07.1995 р. №9- РОМ. У додатку до відомостей інвентаризації вартість вищезазначеної будівлі гуртожитку по вул. Петровського, 13, у м.Одесі включена до вартості активів цілісного майнового комплексу ОП «Кіслородмаш», що підлягав приватизації. У подальшому ОП «Кіслородмаш» було реорганізоване в Закрите акціонерне товариство «Кіслородмаш», а у квітні 1997 року ЗАТ «Кіслородмаш» реорганізоване у Відкрите акціонерне товариство (далі - ВАТ «Кіслородмаш»), що підтверджується відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (далі - ЄДРПОУ). (а.с. 19-23, 140-141) Замість договору купівлі-продажу від 18.07.1995 р., посвідченого державним нотаріусом Другої одеської державної нотаріальної контори [PERSON] (реєстр №1-4819), УЖКГ виконавчого комітету [PERSON] міської Ради видало свідоцтво про право власності ВАТ «Кіслородмаш» від 10.02.1998 р. №000183 на вищезазначений гуртожиток у цілому, а 12.02.1998 р. [PERSON] міським БТІ та РОН зареєстровано вказану будівлю гуртожитку (у цілому) за ВАТ «Кіслородмаш» (а.с.24). З вищенаведеного вбачається, що зазначена пятиповерхова будівля гуртожитку по вул. Петровського, 13, у м.Одесі, увійшла до статутного фонду ВАТ «Кіслородмаш». Після проведеної перенумерації приміщень закріплена за сімєю [PERSON] квартира № 61, яка складається з двох жилих кімнат, розташованих на 4-му поверсі вказаної житлової будівлі гуртожитку, увійшла до складу 14-кімнатної квартири, якій було присвоєно № 9. У подальшому на підставі договору купівлі-продажу від 04.08.1998р. №1/98 продавець ВАТ «Кіслородмаш» продало зазначену будівлю гуртожитку (у цілому) покупцю - Приватному виробничо-комерційному підприємству «Легенда» (далі - ПВКП «Легенда») (а.с.27-29), що підтверджується копією відповідного договору (далі договір купівлі-продажу від 04.08.1998 р. № 1/98). (а.с.25) 10.08.1998 р. [PERSON] міським БТІ та РОН зареєстровано вказану будівлю гуртожитку (у цілому) за ПВКП «Легенда» - на підставі договору купівлі-продажу від 04.08.1998р. №1/98. (а.с.26) Згідно з п. 2.2.1 вищезазначеного договору купівлі-продажу від 04.08.1998 р. № 1/98 покупець ПВКП «Легенда» зобовязалось у термін до 31.12.1998 р. оформити з мешканцями квартир, які проживають у вказаному гуртожитку, договори купівлі-продажу відповідних квартир, із зазначенням одержувача коштів - ВАТ «Кіслородмаш». При цьому оформлення відповідних документів на квартири (свідоцтво про право власності, технічний паспорт та ін.) повинно було здійснюватись за рахунок коштів ВАТ «Кіслородмаш». Проте, ні продавець ВАТ «Кіслородмаш», ні покупець ПВКП «Легенда» не виконали свої зобовязання, покладені на них пунктом 2.2.1 договору купівлі-продажу від 04.08.1998 р. № 1/98. Пізніше директор ПВКП «Легенда» [PERSON] видав наказ від 11.05.2001 р. №23, згідно з яким жилі приміщення, розташовані за адресою: вул. Петровського, 13, у м.Одесі, підлягали передачі їх наймачам шляхом укладання з ними договорів купівлі-продажу. (а.с.30) Однак, у період до 07.12.2001 р. ПВКП «Легенда» не уклало договір купівлі-продажу 14/100 часток 14-кімнатної квартири [ADDRESS], з позивачами [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які проживали на вказаній житловій. ПВКП «Легенда» в особі його засновника [PERSON] видало [PERSON] довіреність, яку було посвідчено приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON], та зареєстровано в реєстрі за №2167 від 07.06.2000 р. (а.с.31), згідно з якою [PERSON] було уповноважено продати за ціну та на умовах на свій розсуд жилі приміщення, розташовані за адресою: вул.Петровського, 13, у м.Одесі. З використанням вищезазначеної довіреності на біржових торгах, що відбулися 07.12.2001 р., ПВКП «Легенда» в особі [PERSON] продало спірну частину квартири № 9 покупцям [PERSON] та [PERSON] згідно з договором купівлі-продажу нерухомого майна від 07.12.2001 р. №Н- 1278 (далі - договір купівлі-продажу від 07.12.2001 р.), зареєстрованим на [PERSON] універсальній товарній біржі «Центр». 10.12.2001 р. на підставі вказаного договору купівлі-продажу від 07.12.2001 р. [PERSON] БТІ та РОН проведено державну реєстрацію права власності [PERSON] та [PERSON] на спірну частину квартири №9. (а.с. 32) Як вбачається з п.п. 1, 2 вказаного договору купівлі-продажу від 07.12.2001 р. та технічного паспорта на приміщення 4-го поверху будівлі гуртожитку від 25.09.2001 р., виготовленого [PERSON] БТІ та РОН (а.с. 33-34), відчужувана спірна частина квартири №9 являє собою: -дві жилі кімнати жилою площею відповідно 16,9 кв.м та 14,8 кв.м., позначені на плані цифрами 10, 11, загальною жилою площею 31,7 кв.м, з вбудованими стінними шафами, що позначені в плані літерами «а», «б», «в», «г» - кожна площею 0,2 кв.м.; -14/100 часток підсобних приміщень загального користування квартири №9, яка складається у цілому з 14 житлових кімнат та підсобних приміщень, загальною площею 329,8 кв.м., у тому числі, житловою площею 226,4 кв.м., що знаходяться на 4 поверсі житлової будівлі. Крім того, в п. 2 зазначеного договору купівлі-продажу від 07.12.2001 р. вказується про те, що нумерація об'єктів проведена за технічним паспортом від 25.09.2001 р. Дізнавшись про те, що ПВКП «Легенда» продало спірну частину квартири № 9 покупцям [PERSON] та [PERSON] згідно з договором купівлі-продажу від 07.12.2001 р., позивачі багаторазово зверталися до органів державної влади з письмовими зверненнями щодо поновлення прав і захист законних інтересів, порушених діями посадових осіб ПВКП «Легенда», якими всупереч закону відчужено вказане житло у власність стороннім громадянам. Зазначена обставина підтверджується численними письмовими відповідями, які було отримано [PERSON] за результатами розгляду поданих ними звернень. (а.с.37-41) З відповідей вбачається відсутність даних як щодо статусу вказаної житлової будівлі, так і щодо підстав перенумерації її квартир. (а.с. 43-49) Рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 18.11.2014 р. у цивільній справі №1519/9836/2012, відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON], треті особи [PERSON] універсальна товарна біржа «Центр», [PERSON], [PERSON] - про визнання недійсним договору купівлі-продажу частини квартири від 07.12.2001 р., укладеного продавцем ПВКП «Легенда» та покупцями [PERSON], [PERSON] (а.с.61-67) Рішенням апеляційного суду Одеської області від 26.05.2015 р. задоволено апеляційну скаргу [PERSON], [PERSON], [PERSON], вказане рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 18.11.2014 р. скасовано в частині відмови у задоволенні позову [PERSON] та ухвалено в цій частині нове рішення, яким позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON] задоволено, визнано недійсним договір купівлі-продажу від 07.12.2001 р., укладений між ПВКП «Легенда» та [PERSON], [PERSON] про купівлю-продаж 14/100 часток 14-кімнатної квартири [ADDRESS], в решті рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 18.11.2014 р. залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (далі - ВССУ) від 30.09.2015 р. касаційну скаргу [PERSON] та її предтставника [PERSON] відхилено, а рішення Малиновського райсуду м.Одеси від 18.11.2014 р. в незміненій частині та рішення апеляційного суду Одеської області від 26.05.2015 р. залишено без змін. (а.с.72-73) Частиною четвертою ст. 82 ЦПК передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у госдарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 26.05.2015 р. встановлено наступне: «На підставі рішення виконкому Іллічівської районної ради народних депутатів м. Одеси гуртожитку присвоєно статус відомчого житлового будинку, за квартирами закріплено номери та зобовязано ОП «Кисеньмаш» вжити заходів щодо закріплення квартир гуртожитку за мешканцями, які проживають в них на законних підставах. Всупереч вимогам ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», будинок, у якому знаходиться спірна квартира, на баланс органу місцевого самоврядування не передавався. Крім того, в порушення ст. 65-1 ЖК України та ст.15 Закону України «Про власність» позивачам [PERSON], [PERSON], [PERSON] попереднім власником будинку не було надаано переважне право на викуп займаної ними квартири, хоча вони проживали там на законних підставах. 4 серпня 1998 року ВАТ «Кіслородмаш» продало ПВКП «Легенда» спірний житловий будинок. 14/100 ідеальної частки квартири № 9 у спірному будинку ПВКП «Легенда» 7 грудня 2001 року продало [PERSON] та [PERSON]. З викладеного вбачається, що ВАТ «Кіслородмаш» не виконав рішення виконавчого комітету, яке згідно до Закону «Про місцеве самоврядування» підлягає обовязковому виконанню, не закріпив за позивачем та членами його сімї спірну квартиру, не зваживши на те, що вони проживали там на законних підставах, не запропонував придбати займану квартиру у порядку приватизації, чим створив умови для позбавлення їх житла, яке вони на законних підставах займали». (а.с. 68-71) Згідно з рішенням установчих зборів від 15.02.2006 р. власниками квартир та житлових приміщень багатоквартирного будинку № 13 по вул. Петровського у м. Одесі створено у цьому будинку обєднання співвласників багатоквартирного будинку «Петровський», затверджено Статут ОСББ «Петровський», що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію ОСББ «Петровський», випискою з ЄДРПОУ від 05.06.2013 р., витягами зі Статутів ОСББ «Петровський» від 2006 р. та від 2016 р., протоколом № 1/13 загальних зборів від 24.04.2013 р. про обрання [PERSON] головою правління ОСББ «Петровський». (а.с.54-60) У своїй письмовій відповіді на адвокатський запит № 54, наданій головою ОСББ «Петровський» у 2017 році, останній вказує про те, що перенумерація квартир у будинку проводилась власником ПВКП «Легенда» у період з 1998 року по 2005 рік. На якій підставі це відбувалось, - даних немає (а.с.50). Зокрема, як зазначається в листі департаменту архівної справи та діловодства [PERSON] міської ради від 21.06.2017 р. (а.с. 51), в перевірених документах виконкому [PERSON] міськради та Ілічівської райадміністрації виконкому [PERSON] міськради за 1998-2000 р.р. рішення розпорядження) щодо зміни правового статусу пятиповерхової житлової будівлі гуртожитку по вул. Петровського,13, у м.Одесі, яка належала на праві власності ВАТ «Кіслородмаш» та ПВКП «Легенда», внаслідок чого вказаний гуртожиток набув статусу «житловий будинок з поквартирним веденням», та щодо присвоєння кімнатам (квартирам) нових номерів у вищевказаній житловій будівлі - не знайдено. Згідно п. 1.4 рішення [PERSON] міськради № 638-VII від 27.04.2016 р. внесено зміни до рішення [PERSON] міської ради від 09.11.2005 р. №4858-IV «Про найменування вулиць, провулків, проспектів, площ, парків, скверів, мостів та інших споруд, розташованих на території міста [PERSON]», зокрема, шляхом перейменування в додатку до нього вулиці Петровського у Малиновському районі у вулицю [PERSON]. (а.с 52-53) Згідно висновку № 18-03/13 будівельно-технічного дослідження, виконаного у червні 2013 року ТОВ «Художньо-інжиніринговий центр «Експрес-проект» (судовий експерт [PERSON]В.), спірна частина квартири № 9, що є предметом відчуження за договором від 07.12.2001 р., являє собою саме квартиру № 61 вказаного гуртожитку, раніше передану у відособлене користування сімї [PERSON] відповідно до ордеру №33 серії В від 01.08.1995 р., виданого адміністрацією ОП «Кіслородмаш» [PERSON] та членам її сім'ї. (а.с. 76-79) Вищезазначена обставина встановлена також рішенням Малиновського районного суду [PERSON] від 18.11.2014 р. у цивільній справі № 1519/9836/2012 в нескасованій його частині. (а.с. 61-67) Так, відповідно до правил ч. 1 ст.59 ЦК УРСР від 1963 р. угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення. По недійсній угоді кожна з сторін зобовязана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом. ( ч. 2 ст. 48 ЦК УРСР від 1963 р.) З урахуванням цих правил, 30.12.2015 р. [PERSON] звернулась до органу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно із заявою про скасування рішень про державну реєстрацію права власності [PERSON] та [PERSON] на спірну частину квартири № 9 - на підставі вищезазначених судових рішень. За результатами розгляду заяви [PERSON] та наданих нею документів державний реєстратор прав на нерухоме майно [PERSON] міського управління юстиції [PERSON] відповідно до п.п. 20, 22, 25 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 р. № 868, прийняв два рішення від 30.12.2015 р., згідно з якими скасовано державну реєстрацію права власності [PERSON] та [PERSON] на спірну частину квартири № 9. На підставі прийнятих ним рішень державним реєстратором [PERSON] внесено відповідні записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, після чого державним реєстратором сформовано два відповідні витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про скасування права власності [PERSON] та [PERSON] на спірну частину квартири № 9. (а.с.74-75) Ухвалою Господарського суду Одеської області від 04 серпня 2011 р. ПВКП «Легенда» визнано банкрутом. У звязку з цим 26.08.2011 р. до ЄДРПОУ внесено запис про припинення ПВКП «Легенда» як юридичної особи, де відсутні дані про правонаступництво щодо всіх прав та обовязків ПВКП «Легенда», що припиняється. (а.с.35-36) За таких обставин в даному випадку не може бути застосована двостороння реституція як наслідок недійсності договору купівлі-продажу від 07.12.2001 р., укладеного продавцем ПВКП «Легенда» та покупцями [PERSON], [PERSON], щодо відчуження спірної частини квартири №9. Отже, спірна частина квартири №9 не може бути повернута у власність продавця ПВКП «Легенда» у звязку з його припиненням. Таким чином, з урахуванням вищенаведеного, спірна частина квартири №9, починаючи з 07.12.2001 р. до теперішнього часу не має власника, а право власності на спірне нерухоме майно не зареєстроване за жодною особою. Частиною першою ст.335 ЦК України визначено, що безхазяйною є річ, яка не має власника або власник якої невідомий. З урахуванням вищенаведеного, спірна частина квартири № 9 - це безхазяйна нерухома річ. Починаючи з 07.12.2001 р. й дотепер, тобто протягом усього часу, коли спірна частина квартири № 9 не має власника, це житло знаходиться у відособленому користуванні сімї [PERSON], члени якої добросовісно заволоділи вказаним нерухомим майном і продовжують відкрито, безперервно ним володіти. Згідно з абзацом третім ч. 1 ст. 344 ЦК України право власності на нерухоме майно, що влягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Як зазначається в листі Регіонального відділення ФДМУ по Одеській області від 12.07.2016 р., будь-яка інформація стосовно передачі вказаного гуртожитку у державну власність відсутня та зазначений гуртожиток на обліку та в сфері управління Регіонального відділення ФДМУ по Одеській області не перебував. (а.с.93) Згідно з листом [PERSON] міського господарства [PERSON] міської ради від 03.05.2017р. № К-85 и/п у виконавчих органів [PERSON] міської ради відсутні правові підстави для вирішення питання приватизації кімнат у вказаному гуртожитку. (а.с.94) Відповідно до ч. 1, 2 п. 11 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014р. №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка являє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Виходячи зі змісту статей 335 і 344 ЦК, взяття безхазяйної нерухомої речі на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вона розміщена, і наступна відмова суду в переданні цієї рухомої речі у комунальну власність не є необхідною умовою для набуття права власності на цей обєкт третіми особами за набувальною давністю. Таким чином, виходячи з обставин даної справи та з урахуванням змісту ч. 4 ст. 344 ЦК України, згідно з якою право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду, крім звернення до суду з відповідною позовною заявою про визнання права власності за набувальною давністю, для позивачів не існувало іншого визначеного законом особу набуття права власності на спірну частину квартири № 9 у позасудовому порядку. Як вказується в довідці ОСББ «Петровський» від 06.07.2017 р. № 38, з моменту створення ОСББ «Петровський», усі троє позивачів постійно проживають у двох жилих кімнатах жилою площею відповідно 16,9 кв.м та 14,8 кв.м, що позначені на плані цифрами 10, 11 та входять до складу квартири №9, яка складається у цілому з 14 житлових кімнат та підсобних приміщень, загальною площею 329,8 кв.м, у тому числі, житловою площею 226,4 кв.м. Крім того, в користуванні позивачів знаходяться: 14/100 часток коридорів, позначених на плані цифрами 1, 21; 14/100 часток кухні, позначеної на плані цифрою 16; 14/100 часток вмивалень, позначених на плані цифрами 17, 18; 14/100 часток комори, позначеної на плані цифрою 19; 14/100 часток вбиральні, позначеної на плані цифрою 20; вбудовані стінні шафи, позначені на плані літерами «а», «б», «в», «г» - кожна площею 0,2 кв.м. Згідно нумерації квартир, що використовувалась раніше, дві вищезазначені жилі кімнати жилою площею відповідно 16,9 кв.м та 14,8 кв.м, позначені на плані цифрами 10, 11, являли собою квартиру №61, розташовану на 4-му поверсі гуртожитку для тимчасового проживання малих сімей), що знаходиться по вул. Петровського, 13, у м.Одесі (а.с. 80-83). Вищезазначені обставини підтверджуються також: -довідкою від 15.05.2017 р. № 32 про склад сімї та прописку за формою №1, виданою ОСББ «Петровський» (а.с. 84). -довідкою від 05.09.2017 р. № 56 (виписка з домової книги про склад сімї та прописку) згідно з додатком №1, виданої ОСББ «Петровський» на ім'я [PERSON] (а.с. 136); -довідкою від 05.09.2017 р. № 57, виданою ОСББ «Петровський» на імя [PERSON] (а.с. 137). Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим\~майном протягом десяти років або\~рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено Цивільним кодексом України. Згідно із п. 8 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються на випадки,\~коли володіння майном розпочалося\~за три роки до набрання цим Кодексом. Враховуючи, що Цивільний Кодекс України набрав чинності з 01 січня 2004 року (п. 1 Прикінцевих та перехідних положеньЦивільного кодексу України) норми ст. 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 01 січня 2001 року, а відтак визнання за рішенням суду права власності на нерухоме майно (ч. 4 ст. 344 ЦК України) може мати місце з 01 січня 2001 року. З цих приписів закону випливає, що для набуття особою права власності на нерухоме майно за набувальною давністю встановлений склад певних юридичних фактів, а саме: добросовісне заволодіння чужим майном, продовження відкритого і безперервного володіння протягом десяти років таким майном. Наявність цих фактів доведені позивачем у змагальному процесі шляхом надання суду своїх доказів, які суд визнає переконливими. Основними доводами у запереченнях сторони відповідача є недоведеність добросовісності заволодіння позивачем спірним майном та фактична належність вказаного будинку до відумерлої спадщини. Добросовісність є однією із засад цивільного законодавства, наряду зі справедливістю та розумністю (ст.\~3 ЦК України). Терміно-поняття цієї категорії у ЦК України та інших законах, які відносяться до актів цивільного законодавства України, відсутнє. У п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності\~ та інших речових прав» від 07.02.2014 року, зокрема зазначається. При вирішенні спорів, повязаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. З урахуванням конкретних обставин справи суд вважає, що позивачі заволоділи добросовісно спірною квартирою у 1995 році, вселившись до неї на підставі ордеру № 33 від 01.08.1995 р., оскільки [PERSON] працювала у [PERSON] НВО «Кіслородмаш». В квартиру вони вселився не самоправно. Заволодіння квартирою № 9 (колишня № 61) у буд. № 13 по вул. Юхима Фесенка у м. Одесі [PERSON], [PERSON], [PERSON] відбулося без обману, насильства, умислу завдати будь-кому шкоду. Володіння [PERSON], [PERSON] та [PERSON] вказаною квартирою визнається судом відкритим, тому що позивачі не приховували факт знаходження спірного майна у їх володінні. Таке володіння визнається судом безперервним, тому що воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності, навіть на час відчуження квартири на користь третіх осіб на підставі договору купівлі-продажу, який в подальшому визнано недійсним. [PERSON], [PERSON] та [PERSON] зі спірної частки квартири не виселяли, набувачі за договором купівлі-продажу від 07.12.2001р. [PERSON] та [PERSON] до неї не вселялись. Таким чином, позивачі добросовісно, відкрито та безперервно володіють спірною квартирою більше ніж 20 років, постійно мешкають у ній та зареєстровані у ній. Ця квартира нікому не належить, ніхто не заявляв до позивачів вимоги щодо повернення вказаного нерухомого майна і позивачі продовжують відкрито\~та безперервно володіти спірною квартирою. Частиною третьою ст. 355 ЦК України передбачено, що право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Відповідно до ч. 4 ст. 355 ЦК України спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Відповідно до ч. 1 ст. 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Як передбачено ст. 328 ЦК України право власності набувається в порядку, визначеному законом, та на підставах не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Зважаючи на зазначене, розмір частки кожного із трьох позивачів, як співвласників, у спільній частковій власності на квартиру № 9 становить 7/150, виходячи з розрахунку: 14/100 : 3 = 14/300 = 7/150. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на повагу до приватного і сімейного життя і зазначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. У рішенні Європейського суду з прав людини від 2 грудня 2010 р. у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», яке набуло статусу остаточного 2 березня 2011 p., визнано, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (серед багатьох інших джерел рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50). У рішенні від 8 квітня 1976 р. у справі «[PERSON] проти Бельгійської авіакомпанії «Сабена» Європейський суд з прав людини вказав на необхідність враховувати практичні наслідки будь-якого судового рішення. Наслідки, спричинені судовим рішенням у справі за позовом [PERSON], [PERSON] та [PERSON], у разі його задоволення будуть свідчити про справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішив спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру. (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) [PERSON] рішення буде відповідати положенням ст. 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з прецедентною практикою ЄСПЛ поняття майно розуміється і як фактичне майно, і як майнові цінності, в тому числі боргові вимоги. Питання про майно виникає тоді, коли особа може претендувати на відповідну власність, тобто мати на неї право. У п. 124 рішення від 30 листопада 2004 р. у справі «Онерїльдиз проти Туреччини» ЄСПЛ наголосив, що поняття майно у ст. 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке охоплює не лише право власності на матеріальні речі, і воно не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: питання, яке при цьому потребує вирішення, полягає в зясуванні наявності підстав вважати, що обставини даної справи, ураховані в цілому, надають заявникові титул щодо матеріально-правового інтересу. Поняття майно охоплює не лише існуюче майно, але також може стосуватися засобів праводомагання, включаючи право вимоги, відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні законне сподівання щодо ефективного здійснення права власності. Рішення суду про задоволення позову [PERSON], [PERSON], [PERSON] буде свідчити про дію в Україні принципу верховенства права, яким здійснюючи правосуддя, керується суд. (ст.ст. 8 і 129 Конституції України) Щодо належності відповідача [PERSON] міської ради необхідно зазначити наступне. Згідно ч. 2 п.13 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 р. №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого та не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Отже, з урахуванням вищенаведеного, відповідачем за даним позовом про визнання права власності за набувальною давністю мав залучатись орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Так, відповідно до ч. 1 ст.143 Конституції України майном, що є в комунальній власності, твляють територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними тни місцевого самоврядування. Частиною п'ятою ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997 р. №280/97-ВР (далі - Закон М280/97-ВР) передбачено, що від імені та в інтересах територіальних громад права суб'єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. Частиною п'ятою ст.60 Закону №280/97-ВР передбачено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності. На підставі зазначеного, суд визнає за [PERSON], [PERSON], [PERSON] право приватної власності за набувальною давністю за кожним на 7/150 часток квартири [ADDRESS] (колишня вул. Петровського) у м. Одесі, що складається з: двох жилих кімнат жилою площею відповідно 16,9 кв.м. та 14,8 кв.м., позначених на плані цифрами відповідно 10 і 11, з вбудованими стінними шафами, позначеними на плані літерами «а», «б», «в», «г»; 7/150 часток коридорів, позначених на плані цифрами 1,21; 7/150 часток кухні, позначеної на плані цифрою 16; 7/150 часток вмивалень, позначених на плані цифрами 17, 18; 7/150 часток комори, позначеної на плані цифрою 19; 7/150 часток вбиральні, позначеної на плані цифрою 20.

Outcome: approved