Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-27 00:00:00

5 липня 2017 року [PERSON] звернулась до суду з зазначеним позовом, який обґрунтовує тим, що на підставі договору дарування від 8 липня 1993 року вона є власником 21/50 частин житлового будинку [ADDRESS] та нею приватизовано в районі цього житлового будинку земельну ділянку площею 0,042 га, якій присвоєно адресу [ADDRESS] , у зв?язку з тим, що відповідач [PERSON] , який є власником 29/50 частин зазначеного будинку, самовільно переніс межу суміжного землекористування, чим порушив існуючий порядок користування земельною ділянкою, вона, уточнивши свої вимоги, просить зобов?язати відповідача усунути перешкоди у користуванні її земельною ділянкою та встановити межі землекористування. Відповідач у своєму відзиві на позов не визнає позовні вимоги і свої заперечення обґрунтовує тим, що позивач набула у власність земельну ділянку площею 0,042 га і він жодних перешкод позивачу у користуванні її земельною ділянкою не чинить. Крім того, відповідач просить застосувати позовну давність, посилаючись на те, що суміжний порядок землекористування склався ще за попередніх власників частин будинку і з моменту придбання ним своєї частини межа не змінювалась. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, показання свідків, дослідивши докази, наявні у матеріалах справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає. Як встановлено судом, будинок [ADDRESS] перебуває у спільній частковій власності сторін. Позивач з 1993 року є власницею 42/100 частин будинку, власником решти будинку є відповідач. Позивачем приватизовано земельну ділянку площею 0,042 га за адресою [ADDRESS] (т.1 а.с.13). Свідок [PERSON] суду показав, що приблизно у 1990 році допомагав встановлювати стовпи та натягувати між городами сторін сітку, яку купив батько позивачки [PERSON] . Про конфлікт між сторонами йому стало відомо у 2017 році. Свідок [PERSON] суду пояснила, що відносини із позивачкою та її батьком [PERSON] , почали псуватися з 2016 року. На городі позивачки є котлован, який вона використовувала, коли розводила вуток, а коли перестала, то стала вимагати у відповідача землю. Свідок [PERSON] суду показав, що до осені 2017 року між городами сторін були забетоновані стовпи і натягнута сітка-рабиця, крім того, на межі ростуть дерева. Після того, як позивачка зняла сітку і демонтувала стовпи, відповідач на тому ж місці поставив паркан із шиферу. На території городу позивачки є котлован, який раніше вона використовувала, коли тримала вуток, коли перестала виник конфлікт щодо користування городами. Як убачається з висновку судової земельно-технічної експертизи №1430 від 18 грудня 2017 року, відповідно до графічного та аналітичного співставлення даних правовстановлюючих документів та даних топографо-геодезичного знімання земельної ділянки за адресою [ADDRESS] встановлено, що порушення меж досліджуваної земельної ділянки, відповідно до Державного акта на право власності на земельну ділянку серії СМ № 019224 від 28 серпня 2004 року, станом на дату складання висновку відсутні, тому що величина невідповідності (перетину/ відступу) становить 0,01-0,1 м, що не перевищує 0,2 м середньоквадратичної похибки місцезнаходження межових знаків відносно найближчих пунктів державної геодезичної мережі, геодезичних мереж згущення, міських геодезичних мереж (т.1 а.с.58-70). Як пояснив представник третьої особи, що стосується домоволодіння [ADDRESS] , то земельна ділянка на місцевості не виділена і кадастровий номер їй не присвоєно. Відповідно до ст.22 ЗК України (в редакції від 15 січня 1993 року) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі і на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється. Документами, що посвідчують право власності або право користування землею, згідно зі ст.23 ЗК України (в редакції від 15 січня 1993 року), є державні акти, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними радами за формою, затвердженою Верховною Радою України. Відповідно до ст.30 ЗК України (в редакції від 15 січня 1993 року) при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об?єктами переходить у розмірах, передбачених ст.67 ЗК України, і право власності або право користування земельною ділянкою, якщо інше не передбачено у договорі відчуження, та посвідчується у порядку, передбаченому ст.23 ЗК України. За змістом ст.67 ЗК України (в редакції від 15 січня 1993 року) громадянам за рішенням відповідної ради передаються у власність або надаються в користування земельні ділянки, крім іншого, для будівництва індивідуальних жилих будинків, розмір яких у містах повинен бути не більше 0,1 га. За змістом ст.158 ЗК України земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства вирішують органи місцевого самоврядування, до виключної ж компетенції судів відносяться, зокрема, спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян та юридичних осіб. Спори ж між власниками чи землекористувачами щодо меж земельних ділянок у межах населених пунктів та додержання громадянами правил добросусідства вирішуються судом у разі їх незгоди з рішенням органу місцевого самоврядування. Отже, доводи представника відповідача про наявність підстав для відмови у позові у зв?язку з відсутністю будь-якого рішення міської ради як щодо визначення меж земельної ділянки в [ADDRESS] будинку [ADDRESS] , так і щодо визначення спільної межі землекористування між співвласниками будинку, є обґрунтованими. Як убачається з рішення Сумського обласного суду від 13 червня 1975 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на половину будинку та встановлення порядку користування будинком, за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на 1/3 частину будинку та встановлення порядку користування будинком, судом визнано право власності: за [PERSON] 21/50, за [PERSON] 12/50, за Блохіною [PERSON] . 17/50 частин будинку [ADDRESS] на теперішній час - будинок [ADDRESS] ). При цьому обласним судом встановлено, що спірний будинок це перебудований у період 1970-1971 років будинок, що [PERSON] (т.1 а.с.190-192). При цьому зазначене рішення обласного суду не містить жодних посилань на документи, визначені ст.20 ЗК УРСР 1970 року, щодо прав [PERSON] на земельну ділянку під домоволодінням. [PERSON] таких документів також не надано, як і не надано документів, передбачених ст.20 ЗК УРСР 1970 року, в редакції, чинній на момент набуття [PERSON] права власності на частину будинку, та документів, передбачених ст.23 ЗК України в редакції від 15 січня 1993 року, чинній на момент укладення між нею та [PERSON] договору дарування 21/50 частин будинку [ADDRESS] від 7 червня 1993 року, які б посвідчували право [PERSON] на володіння чи користування земельною ділянкою за вказаною адресою на момент переходу права власності на 21/50 частину будинку до [PERSON] . Отже, позивачкою всупереч вимогам ст.81 ЦПК України не надано доказів на підтвердження своїх доводів щодо того, що за адресою [ADDRESS] визначено межі земельної ділянки і попередній власник належної позивачу частини будинку мав право власності чи користування цією земельною ділянкою, яке могло б перейти до позивача з переходом права власності на частину будинку відповідно до ст.30 ЗК України в редакції від 15 січня 1993 року. Згідно зі ст.125 ЗК України в редакції від 5 березня 2009 року право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Рішенням Путивльської міської ради тридцять четвертої сесії сьомого скликання від 1 грудня 2017 року №1195-МР надано дозвіл [PERSON] на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду по [ADDRESS] без зміни цільового призначення категорія «одноповерхова житлова забудова», для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, орієнтовною площею 0,0685 га (т.1 а.с.90). Як убачається із рішення виконавчого комітету Путивльської міської ради від 22 травня 2019 року №62, за заявою [PERSON] новоствореній земельній ділянці для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована в районі житлового будинку [ADDRESS] [ADDRESS] , орієнтовною площею 0,0685 га, присвоєно адресу [ADDRESS] а; кадастровий номер не визначено, попередньої адреси не присвоювалось. Таким чином, в районі житлового будинку по [ADDRESS] позивач має земельну ділянку у приватній власності площею 0,042 га та претендує на земельну ділянку орієнтовною площею 0,0685 га. Наведені обставини свідчать про те, що в районі житлового будинку по [ADDRESS] не визначено на місцевості у встановленому законом порядку межі земельної ділянки, на якій розташовано домоволодіння, що перебуває у спільній частковій власності сторін, правовстановлюючі документи, крім Державного акта на право власності на землю на ім?я позивача, які б давали сторонам право володіти і користуватись землею на певному правовому титулі, відсутні. Це підтвердив і представник третьої особи в судовому засіданні, пояснивши, що межі земельної ділянки за вказаною адресою у визначеному законом порядку не встановлено і кадастровий номер не присвоєно. Що стосується земельної ділянки, що перебуває у власності позивача, судом встановлено відсутність порушення її права користування своєю власністю з боку відповідача. З огляду на викладене, хоча є підстави і для застосування наслідків пропуску позовної давності, суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови у позові по суті, оскільки позивачем не доведено обставин, на які вона посилалась в обґрунтування позовних вимог.

Outcome: dismissed