Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-17 00:00:00

9 квітня 2014 р. після відмови суду у прийнятті заяви про видачу судового наказу комунальне підприємство «Житлогосп» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги на суму 2979 грн. 65 коп. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідно до рішення Олександрійської міської ради від 23 листопада 2010 р. № 29 він є балансоутримувачем житлових будинків м. Олександрії. Будинок, в якому проживає наймач квартири [PERSON], обслуговує комунальне підприємство «Житлогосп». Між підприємством та відповідачем склалися правовідносини з приводу надання послуг та на ім'я відповідача відкритий особовий рахунок. Споживач мав укласти договір, але його не уклав. Недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідків його недійсності, крім випадків, встановлених законом. Відповідач користується послугами позивача і повинен своєчасно розраховуватися за надання послуг з обслуговування будинків та прибудинкової території. Від отримання цих послуг він не відмовлявся, але не розраховується за послуги і заборгованість весь час зростає. Станом на 1 листопада 2013 р. заборгованість за житлово-комунальні послуги становить 2979 грн. 65 коп. До судового засідання від представника позивача надійшла заява з проханням розглядати справу за його відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання на повторний виклик не з'явився, заяву про розгляд справи за його відсутності та заперечень не подав. Зі згоди представника позивача суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню повністю. Суд встановив, що відповідач є наймачем квартири [ADDRESS]. Він фактично користується послугами позивача. Наявність правовідносин у сфері комунальних послуг підтверджується особовим рахунком, відкритим на ім'я відповідача, фактичним користуванням ним послугами. Жодного платежу впродовж грудня 2010 р. - листопада 2013 р. відповідачем не здійснено. Станом на 1 листопада 2013 р. за відповідачем рахується заборгованість на суму 2979 грн.65 коп., яка досі не погашена. При вирішенні спору суд враховує положення п.5 ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 р., згідно до яких споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей термін (строк). Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання ( ч.1 ст.625 ЦК України). Сам по собі факт відсутності письмового договору про надання житлово-комунальних послуг не є підставою для відмови у позові. Пунктом 1 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачений обов'язок споживача укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Отже, відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець послуг та споживач мають обопільні обов'язки: виконавець зобов'язаний підготувати договір, а споживач його укласти. Суд дійшов такого висновку, виходячи з аналізу нормативно-правових актів, що регулюють правові відносини у сфері надання житлово-комунальних послуг, та правових позицій Верховного Суду України, викладених в постановах від 10 жовтня 2012 р. № 6-110 цс 12 та від 30 жовтня 2013 р. № 6-53 цс 13. Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 р. визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки. Аналіз цього Закону дає підстави для висновку, що він належить до нормативного акта спеціальної дії, який регулює відносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг. Разом з тим ст. 4 Закону передбачає, що законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг, крім цього Закону, базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг. Цивільний кодекс України у ст. ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину). За змістом ст. ст. 6, 627 ЦК України свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору. Закріпивши принцип свободи договору, ЦК України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 6 та ст. 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства. Водночас ч. 1 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Статті 20, 21 цього Закону визначають обов'язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг. Цей обов'язок відповідає зустрічному обов'язку виконавця, визначеному п. 3 ч. 2 ст. 21 цього Закону, підготувати та укласти зі споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором. Форма та зміст (умови) типового договору затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 529 « Про затвердження типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій» (далі - постанова № 529). З аналізу змісту ч. 3 ст. 6, ч. 1 ст. 630 ЦК України, ст. ст. 19 - 21 Закону «Про житлово-комунальні послуги», постанови № 529 вбачається, що умови типового договору, що набули юридично обов'язкового значення в силу актів цивільного законодавства, є обов'язковими для сторін договору, які не мають права відступити від їх положень і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Таким чином, укладення договору на надання житлово-комунальних послуг є обов'язком споживача за умови, якщо запропонований виконавцем послуг договір відповідає типовому договору. Відмова споживача послуг від укладення договору в такому разі суперечить вимогам ч. 3 ст. 6, ст. ст. 627, 630 ЦК України та ст. ст. 19, 20 Закону «Про житлово-комунальні послуги». Отже, вимоги позивача відповідають закону. Як вбачається із даних особового рахунку відповідача, борг виходить за межі позовної давності. Однак жодна із сторін у спорі не заявила про її застосування, відтак відповідно до ч.3, ч.4 ст. 267 ЦК України суд її не застосовує. Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню, то з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати в розмірі 243 грн. 60 коп.

Outcome: approved