Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-28 00:00:00

9 грудня 2016 року позивачка звернулася до суду з названим позовом до відповідача з вимогами стягнути: заборгованість по заробітній платі в розмірі 18589,94 грн.; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.05.2016 р. по день проголошення рішення суду; компенсацію втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням термінів їх виплати в розмірі 1150,84 грн.; компенсацію моральної шкоди на суму 3000,00 грн.. Вимоги мотивувала тим, що працювала у відповідача на посаді головного бухгалтера і була звільнена з роботи 17 травня 2016 року. Під час роботи відповідач допустив заборгованість по зарплаті за період лютий-травень 2016 року і не виплатив її при звільненні, у звязку з чим повинен сплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, компенсацію втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням термінів виплати зарплати. Крім того, затримкою розрахунку відповідач завдав їй моральних страждань, компенсацію яких вона оцінює в 3000 грн.. Представник відповідача до суду не зявився, надіславши листа, у якому просив розглянути справу за його відсутності. З позовом у частині виплати заборгованості із заробітної плати в сумі 18589,94 грн. та компенсації за затримку погодився. В частині виплати компенсації моральної шкоди в сумі 3000 грн. є заперечення, оскільки позивачка весь час працює, отримує зарплату та пенсію. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала і просила задовольнити, пославшись на непроведення відповідачем розрахунку при звільненні та заподіяння моральної шкоди. Перевіривши надані докази, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав. Встановлено, що згідно наказу № ВД/К-21 від 15.12.2011 р. [PERSON] була прийнята на роботу на посаду головного бухгалтера в ТОВ «Видавничий Дім «Місто Світла» (а.с. 7-8). Згідно наказу № ВД/К-5 від 17.05.2016 р. [PERSON] звільнена з роботи за угодою сторін п. 1 ст. 36 КЗпП України (а.с.8). Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться у день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок (частина перша). Згідно довідки відповідача № 28 від 12 вересня 2016 року станом на цю дату заборгованість із заробітної плати складає: за лютий 2016 4136,38 грн.; за березень 2016 5419,03 грн.; за квітень 2016 2773,82 грн.; за травень 2016 6260,71 грн.; разом 18589,94 грн. (а.с. 5). Відповідно до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (частина перша). Згідно довідки відповідача № 34 від 07.12.2016 р. середньоденна заробітна плата [PERSON] відповідно до постанови КМУ від 8 лютого 1995 року № 100 становить 160,14 грн., обчислена виходячи з суми заробітку та середньої кількості календарних днів за два місяці роботи (а.с.6). Сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.05.2016 р. по 29.12.2016 р. становитиме: 226х160,14=36191,64 грн., де: 226 кількість днів затримки; 160,14 середньоденна заробітна плата за розрахунком відповідача. Позивачем суду надано розрахунок № 1 компенсації втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням строків їх виплати, згідно якого розмір компенсації становить 1150,84 грн. (а.с.13). За правилом статті 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу (частина 1). Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір (частина 3). Відповідно до статті 61 цього Кодексу обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню (частина 1). Відповідач згідно свого листа погодився з позовом у частині стягнення заборгованості по заробітній платі на суму 18589,94 грн. та компенсації за затримку виплати заробітної плати. Ця обставина звільняє позивача від обовязку доведення позову у відповідній частині позовним вимог. Виходячи з цього, суд погоджується з позовними вимогами про стягнення боргу по заробітній платі на суму 18589,94 грн., середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні згідно наведеного розрахунку на суму 36191,64 грн. та компенсації втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням термінів їх виплати в розмірі 1150,84 грн. і вважає необхідним їх задовольнити. Вимога про стягнення компенсації моральної шкоди задоволенню не підлягає з наступних підстав. Відповідач своїм листом заперечив вимогу про відшкодування моральної шкоди, пославшись на те, що позивача весь час затримки розрахунку працює, отримує заробітну плату і пенсію. Цю обставину позивачка у судовому засіданні визнала. Крім того, записом у трудовій книжці підтверджено її працевлаштування на постійну роботу на посаду головного бухгалтера іншого підприємства з 18.05.2016 р. (а.с.8). Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно розяснень Пленуму Верховного Суду України, даних судам у постанові від 31 березня 1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», у позовній заяві має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується (пункт 4 постанови). Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди) підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен зясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в іншій формі позивач оцінює заподіяні йому шкоду та з чого він при цьому виходив, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (пункт 5 постанови). Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових вимог (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоровя потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості (пункт 9 постанови). За загальним принципом диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у статті 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За правилом статті 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу (частина 1). Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (частина 2). У позовній заяві та в судовому засіданні обґрунтування факту заподіяння моральної шкоди, її характеру, обсягу та тривалості страждань, негативних наслідків невиплати боргу по заробітній платі, розміру компенсації моральної шкоди позивачем не наведено як і не надано жодних доказів цих обставин. Тим самим позивач не виконала свого процесуального обовязку доведення факту та обставин заподіяння їй моральної шкоди у трудових відносинах з відповідачем. Виходячи з цього, у суду немає підстав для задоволення позову в частині стягнення 3000 грн. на відшкодування моральної шкоди. На підставі викладеного, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. За правилами статті 88 ЦПК України судові витрати позивачеві відшкодовуються пропорційно розміру задоволених вимог, що становитиме 551,20 грн.. Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Outcome: partial