Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-12 00:00:00

30 жовтня 2017 року позивач звернулася до суду з позовом до Державної податкової інспекції у м.Сумах Головного управління ДФС у Сумській області про стягнення неправомірно утриманої грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, неправомірно утриманої вихідної допомоги та виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку, відшкодування моральної шкоди, який мотивувала наступним чином. 27 травня 2016 року вона була звільнена з посади головного державного інспектора Білопільського відділення Сумської ОДПІ ДФС у Сумській області у звязку зі скороченням штатної чисельності у відповідності до наказу Сумської ОДПІ ДФС у Сумській області № 36-о від 27.05.2016 року. В зазначеному наказі було зазначено про наступні сплати: виплату грошової компенсації за невикористану основну щорічну відпустку ( 12 календарних днів); виплату грошової компенсації за додаткову відпустку за стаж державної служби ( 15 календарних днів); виплату вихідної допомоги в розмірі середнього місячного заробітку у відповідності до ст. 44 КЗпП України. 03.08.2016 року позивач була поновлена на посаді головного державного інспектора БВ Сумської ОДПІ з 27 травня 2016 року у звязку з незаконним звільненням згідно постанови Сумського окружного адміністративного суду № 818 /773/16 від 27 липня 2016 року. Приступивши фактично до виконання обовязків, а саме 03.08.2016 року її одночасно попередили про наступне вивільнення з посади. Одночасно на виконання постанови Сумського окружного адміністративного суду № 818 /773/16 від 27 липня 2016 року Сумська ОДПІ виплатила позивачці заробітну плату за вимушений прогул у відповідності до вимог КЗпП України. В той же час Сумська ОДПІ в червні та серпні 2016 року із заробітної плати позивача утримала грошову компенсацію в сумі 603,128 грн. та 3638,25 грн., відповідно, за всі невикористані нею дні щорічної відпустки, які були їй раніше виплачені в день незаконного звільнення, а саме 26.05.2016 року. 03.10.2016 року позивача знову було звільнено з займаної посади згідно наказу № 43-о. Постановою Сумського окружного адміністративного суду № 818 /1464/16 від 07 грудня 2016 року вона знову була поновлена на посаді головного державного ревізора- інспектора Білопільського відділення ДПІ у м.Сумах ГУ ДФС у Сумській області з 04 жовтня 2016 року. Згідно витягу з Єдиного державного реєстру 07.11.2016 року до реєсту внесений запис про припинення Сумської ОДПІ у звязку з тим, що згідно п.2 постанови КМУ від 04.11.2015 року № 892 « Деякі питання територіальних органів Державної фіскальної служби» Сумську ОДПІ реорганізовано шляхом її приєднання до ДПІ у м.Суми. Таким чином, з 07.11.2016 року Державна податкова інспекція у м.Сумах ГУ ДФС у Сумській області, тобто відповідач, є правонаступником всіх прав та обовязків Сумської ОДПІ ГУ ДФС у Сумській області згідно абз. 3 п.1 Положення про ДПІ у м.Сумах. Згідно постанови Харківського апеляційного адміністративного суду № 818/1464/16 від 29.03.2017 року постанову Сумського окружного адміністративного суду № 818 /1464/16 від 07 грудня 2016 року скасовано, в задоволенні позовних вимог [PERSON] повністю відмовлено. Таким чином, звільнення позивачки з 03.10.2016 року по теперішній час є чинним, постанова Харківського апеляційного адміністративного суду № 818/1464/16 від 29.03.2017 року набрала чинності та вступила в законну силу. Згідно листа Мінсоцполітики № 1500/13/84-16 від 28.10.2016 року, якщо при звільненні, визнаному судом незаконним, працівнику була виплачена грошова компенсація за невикористані дні щорічної відпустки, то після поновлення його на роботі права на використання цих днів відпустки він не має. Також не передбачено повернення працівнику виплачених йому коштів за відпустку при звільненні чи зарахування їх в рахунок суми за відпустку, що надається за період вимушеного прогулу. З аналізу вищезазначеного виходить, що відповідач незаконно в червні та серпні місяці 2016 року утримав з заробітної плати позивачки компенсацію в сумі 603 грн. 18 коп. та 3638грн. 25 грн. відповідно. В той же час в червні та серпні 2016 року з заробітної плати позивачки було стягнуто (утримано) 91грн. 95 коп. та 3997, 50 грн. відповідно, вихідної допомоги, яка була їй виплачена в день незаконного звільнення, а саме 26.05.2016 року. В листі Міністерства праці та соціальної політики України від 08.01.2009 року № 1/06/186-09 «Щодо права підприємства стягнути з поновленого на роботі за рішенням суду працівника вихідну допомогу, яка була виплачена йому при звільненні і грошову компенсацію за невикористану відпустку» зазначено, що відповідно до статті 44 КЗпП України вихідна допомога виплачується при припиненні трудового договору, а отже, судом при винесенні рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу має враховуватися факт виплати працівникові при звільненні вихідної допомоги. Зазначене положення підтверджується абзацем другим пункту 32 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992р.№ 9. В постанові Сумського окружного адміністративного суду № 818 /773/16 від 27 липня 2016 року під час поновлення позивачки на посаді факт виплати їй при звільненні вихідної допомоги не враховувався, адже суд при винесені рішення про сплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу приймав рішення на підставі розрахунку, вирахованого згідно даних Сумської ОДПІ, у вигляді довідки № 3963 від 13.06.2016 року. В зазначеній довідці Сумська ОДПІ не надала інформацію (останній абзац довідки), тобто не врахувала факт виплати позивачці при звільненні вихідної допомоги на загальну суму 4089, 45 грн. Враховуючи вищезазначене та згідно листа Міністерства праці та соціальної політики України від 08.01.2009 року № 1/06/186-09 тільки суд має право враховувати факт виплати вихідної допомоги, якщо суд цього не зробив, то роботодавець не має права здійснювати таке відрахування самостійно після поновлення працівника, адже ч.1 ст. 127 КЗпП України дозволяє роботодавцю здійснювати відрахування із заробітної плати тільки у випадках, передбачених законодавством України. Отже, у випадку, якщо у рішенні суду такі виплати не враховані, у роботодавця відсутні правові підстави для стягнення із заробітної плати працівника виплаченої раніше вихідної допомоги. Позивач вказує, що відповідно до п.1 ч.1 ст. 1215 ЦК України вихідна допомога поверненню не підлягає. Оскільки відповідно до ст.44 КЗпП України вихідна допомога виплачується роботодавцем працівникові при припиненні з первинних підстав трудового договору. За своєю правовою природою вихідна допомога є грошовою сумою, яка надається звільненій особі, як засіб для існування на період пошуку нової роботи та відноситься до виплат, які прирівнюються до заробітної плати у розумінні ст. 1215 ЦК України. Закон встановлює два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата вказаних платежів є результатом рахункової помилки з боку особи, яка проводила цю виплату; по-друге, у разі недобросовісності з боку набувача. У випадку позивача ці виключення не мали місця. Посилаючись на норми ч.1 ст. 116 , ч.1 ст. 117 , ст. 44 КЗпП України, позивач вказує на відмову відповідача від добровільного повернення їй належних до виплати коштів та просить суд задовольнити її позовні вимоги, а саме стягнути з відповідача неправомірно утриману грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку на загальну суму 4241( чотири тисячі двісті сорок одна)грн. 43 коп.; неправомірно утриману вихідну допомогу на загальну суму 4089( чотири тисячі вісімдесят девять)грн. 45 коп.; середній заробіток за весь час затримки розрахунку без утримання прибуткового податку й інших обовязкових платежів починаючи з 03 жовтня 2016 року по день ухвалення рішення судом; відшкодування моральної (немайнової) шкоди в розмірі 10 000 (десять тисяч) грн. 00 коп. В судовому засіданні представник позивача за довіреністю [PERSON] позовні вимоги уточнив, просив стягнути з відповідача на користь позивача неправомірно утриману грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку на загальну суму 4241( чотири тисячі двісті сорок одна) грн. 43 коп.; неправомірно утриману вихідну допомогу на загальну суму 4089 ( чотири тисячі вісімдесят девять) грн. 45 коп.; середній заробіток за весь час затримки розрахунку без утримання прибуткового податку й інших обовязкових платежів починаючи з 03 жовтня 2016 року по день ухвалення рішення судом; відшкодування моральної (немайнової) шкоди в розмірі 5 000 ( пять тисяч) грн. 00 коп. Представник відповідача за дорученням [PERSON] в судовому позовних вимог не визнав повністю, просив відмовити в задоволенні позову з підстав, викладених у запереченні. Заперечуючи проти позову ( як зазначив представник відповідача - адміністративного позову), відповідач вказує на звільнення [PERSON] 27.05.2016 року з посади головного державного інспектора Білопільського відділення Сумської ОДПІ ГУ ДФС у Сумській області у звязку зі скороченням штатної чисельності згідно п.1 ст. 40 КЗпП України. А так як до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 07.11.2016 року внесено запис про припинення Сумської ОДПІ ГУ ДФС у Сумській області, на момент попередження [PERSON] про наступне вивільнення з посади головного державного інспектора Білопільського відділення Сумської ОДПВ відбулося скорочення чисельності і штату працівників ДПІ у м.Сумах, в тому числі і Білопільського відділення. Наказом Сумської ОДПІ від 03.08.2016 року № 42-о «Про попередження працівника» попереджено головного державного інспектора Білопільського відділення Сумської ОДПІ [PERSON] про наступне звільнення. Наказом звільнено з посади головного державного інспектора Білопільського відділення Сумської ОДПІ. Відповідно до п.2 ст. 104 ЦК України юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення. Відповідно до п.1 ст.107 УК України кредитор може вимагати від юридичної особи, що припиняється, виконання зобовязань якої не забезпечено, припинення або дострокового виконання зобовязання, або забезпечення виконання зобовязання, крім випадків, передбачених законом. Відповідно до п.2 ст.107 ЦК України, після закінчення строку для предявлення вимог кредиторами та задоволення чи відхилення цих вимог комісія з припинення юридичної особи складає передавальний акт, який має містити положення про правонаступництво щодо майна, прав та обовязків юридичної особи, що припиняється шляхом поділу, стосовно всіх її кредиторів та боржників, включаючи зобов»язання, які оспорюються сторонами, Відповідно до п.3 ст.107 ЦК УКраїн передавальний акт та розподільчий баланс затверджуються учасниками юридичної особи або органом, який прийняв рішення про її припинення, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч.4 ст. 107 ЦК України порушення положень частин другої та третьої цієї статті є підставою для відмови у внесенні до єдиного державного реєстру запису про припинення юридичної особи та державній реєстрації створюваних юридичних осіб- правонаступників. Лише 04.09.2017 року [PERSON] в порушення п.2 ст.107 ЦК України вимагала від ДПІ у м.Сумах відшкодування в сумі 8\~330, 88 грн.( до складення передавального акту від 03.11.2016 року та внесення запису до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань « про припинення Сумської ОДПІ ГУ ДФС у Сумській області»). Таким чином, в передавальному акті відсутня заборгованість перед [PERSON] з виплати компенсації з дні невикористаної відпустки та вихідної допомоги у розмірі 8 330, 88 грн. Роботодавцем [PERSON] була Сумська обєднана державна податкова інспекція Головного управління ДФС у Сумській області, державна реєстрація якої була припинена 07.11.2016 року. Оскільки наказ Сумської ОДПІ № 36-о від 27.03.2016 року «Про звільнення [PERSON]О.» втратив чинність у звязку з визнанням протиправним та скасуванням відповідно до постанови Сумського окружного адміністративного суду від 27.05.2016 року ( набрала законої сили 13.09.2016 року) по справі № 818/773/1 та у відповідності до ст. 1212 ЦК України Сумською ОДПІ було утримано виплачену вихідну допомогу та компенсацію за дні невикористаної відпустки в розмірі 4\~089, 45 грн. та 4\~241,43 грн. відповідно. Згідно абз. 3 п.1 Положення про державну податкову інспекцію у м.Сумах Головного управління ДФС у Сумській області, затвердженого наказом ДФС 22.04.2-016 № 355 : « ДПІ є правонаступником усіх прав та обовязків Державної податкової інспекції у м.Сумах Головного управління Міндоходів у Сумській області та Сумської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС ( а.с.11, на звороті). Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи позивач [PERSON] відповідно до наказу № 36-о від 27.05.2016 року була звільнена з посади головного державного інспектора Білопільського відділення Сумської ОДПІ ГУ ДФС у Сумській області у звязку зі скороченням штатної чисельності згідно п.1 ст. 40 КЗпП України з нарахуванням та виплатою компенсації за невикористані 12 календарних днів основної щорічної відпустки за робочий період з 02.07.2015 по 27.05.2016 року включно; 15 календарних днів додаткової оплачуваної відпустки за стаж державної служби понад 15 років за робочий період з 05.01.2016 по 04.01.2017 року включно та вихідної допомоги в розмірі середнього місячного заробітку у відповідності ст. 44 КЗпП України ( а.с.4). Згідно постанови Сумського окружного адміністративного суду від 27 липня 2016 року визнано протиправним та сказовано наказ Сумської об»єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Сумській області № 36-о від 27 травня 2016 року «Про звільнення працівника» та поновлено позивачку на посаді головного державного інспектора Білопільського відділення Сумської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Сумській області з 27 травня 2016 року та стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 27 травня по 27 липня 2016 року в загальній сумі 8139,32 грн. Зазначеною постановою суду встановлено, що ДПІ у м.Сумах є правонаступником Сумської ОДПІ, що реорганізується. ( а.с.5,6). Відповідно до ч. 3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до наказу № 43-о від 03.10.2016 року позивач була звільнена з посади головного державного інспектора Білопільського відділення Сумської ОДПІ ГУ ДФС у Сумській області у звязку зі скороченням штатної чисельності згідно п.1 ст. 40 КЗпП України з нарахуванням та виплатою компенсації за невикористані 15 календарних днів щорічної основної відпустки за період роботи з 02.07.2015 по 01.07.2016 року; компенсації за невикористані 08 календарних днів щорічної основної відпустки за період роботи з 02.07.2016 по 03.10.2016 року; компенсації за невикористані 15 календарних днів додаткової відпустки за стаж державної служби за період роботи з 05.01.2016 по 04.01.2017 року та вихідної допомоги в розмірі середнього місячного заробітку згідно ст. 44 КЗпП України ( а.с.8). Згідно постанови Сумського окружного адміністративного суду від 07 грудня 2016 року визнано протиправним та сказовано наказ Сумської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Сумській області № 43-о від 03.10.2016 року про звільнення з посади [PERSON] та поновлено позивача на посаді головного державного ревізора-інспектора Білопільського відділення державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Сумській області ( а.с.10,11). Як пояснив представник позивача [PERSON] постанову Сумського окружного адміністративного суду від 07 грудня 2016 року скасовано Харківським апеляційним адміністративним судом. При зверненні [PERSON] до Управління держпраці у Сумській області з приводу нарахування та виплати грошової компенсації за невикористану відпустку при звільненні та утримання зазначених коштів при поновленні на роботі та виплаті середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, позивач отримала відповідь листом від 04.10.2017 року про те, що головного державного інспектора не було допущено до інспекційного відвідування на підставі абзацу другого підпункту 2 пункту 14 Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26.04.2017 року № 295, яким передбачено право обєкта відвідування не допускати до проведення інспекційного відвідування у разі якщо на офіційному веб-сайті Держпраці відсутні рішення Мінсоцполітики про форми службового посвідчення інспектора праці, акта, довідки, припису, вимоги, перелік питань, що підлягають інспектуванню ( а.с.15). При цьому відповідач не заперечував факту утримання компенсації за 12 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки за період роботи з 02.07.2015 року по 27.05.2016 року та компенсації за невикористані 15 календарних днів додаткової відпустки за стаж державної служби за період роботи з 05.01.2016 по 04.01.2017 року у загальній сумі 4241,43 грн. ( а.с.16) та утриманні відповідно до ст.1212 ЦК України вихідної допомоги при звільненні у сумі 4089, 45 грн.( а.с.17). Вищезазначені кошти, які позивач вважає утриманими відповідачем незаконно, позивач не отримала на момент звільнення, 03.10.2016 року, і по день ухвалення рішення судом. Згідно листа Міністерства праці та соціальної політики України від 08.01.2009 року № 1/06/186-09 «Щодо права підприємства стягнути з поновленого на роботі за рішенням суду працівника вихідну допомогу, яка була виплачена йому при звільненні і грошову компенсацію за невикористану відпустку» зазначено, що відповідно до статті 44 КЗпП України вихідна допомога виплачується при припиненні трудового договору, а отже, судом при винесенні рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу має враховуватися факт виплати працівникові при звільненні вихідної допомоги. Зазначене положення підтверджується абзацем другим пункту 32 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992р.№ 9.(а.с.7, зворотний бік). В постанові Сумського окружного адміністративного суду № 818 /773/16 від 27 липня 2016 року під час поновлення позивача на посаді факт виплати їй при звільненні вихідної допомоги не враховувався, адже суд при винесені рішення про сплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу приймав рішення на підставі розрахунку, вирахованого згідно даних Сумської ОДПІ, у вигляді довідки № 3963 від 13.06.2016 року. В зазначеній довідці Сумська ОДПІ не надала інформацію (останній абзац довідки), тобто не врахувала факт виплати позивачу при звільненні вихідної допомоги на загальну суму 4089, 45 грн. ( а.с.12). Досліджуючи матеріали справи, суд встановив, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення неправомірно утриманої грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, неправомірно утриманої вихідної допомоги та виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку, підлягають повному задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1\~ст. 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором та угодою сторін. Відповідно дост. 94 КЗпП України заробітна плата- це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Стаття 24 Закону України «Про відпустки» закріплює, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки. Згідно ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Статтею 116 КЗпП України \~встановлено, що при звільнені працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми можуть бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільнені, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно із приписами \~статті 117 КЗпП України \~в разі невиплати з вини власника чи уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~ статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене у статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. У відповідності до\~статті 233 КЗпП України \~при порушенні законодавства про оплату праці відповідачем, працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Статтею 237-1 КЗпП України, встановлено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Таким чином, відповідач незаконно в червні та серпні місяці 2016 року утримав із заробітної плати позивача компенсацію в сумі 603 грн. 18 коп. та 3638грн. 25 грн. відповідно. А також в червні та серпні 2016 року з заробітної плати позивача утримав 91грн. 95 коп. та 3997, 50 грн., відповідно, вихідної допомоги, яка була їй виплачена в день незаконного звільнення, а саме 26.05.2016 року. Тому зазначені суми підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Суд, враховуючи заперечення представника відповідача щодо розміру моральної шкоди, вважає, що нездійснення відповідачем своїх прямих обов'язків по здійсненню розрахунку та виплаті заборгованості позивачу на протязі майже року позбавило можливості [PERSON] гідного існування та можливості належного забезпечення себе, пошуків іншої роботи, принижувало її честь та гідність у постійних перемовинах про необхідність виплати чесно заробленого. Всі ці обставини викликали у неї почуття пригніченості, несправедливості та приниження. Тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача 2000( дві тисячі) гривень моральної шкоди на користь позивача. В стягненні решти уточненої суми моральної шкоди в сумі 3000(три тисячі) гривень відмовити.

Outcome: partial