Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-06 00:00:00

29 вересня 2017 року [PERSON] звернувся до суду із заявою про встановлення факту проживання однією сімєю зі спадкодавицею [PERSON], починаючи з 16 квітня 2015 року по день її смерті 12 жовтня 2016 року. Свої вимоги заявник обґрунтовує наступними обставинами. [PERSON] є спадкоємцем після смерті своєї матері [PERSON], померлої 12.10.2016 року та разом з якою він мешкав з 16.04.2015 року по день її смерті за адресою: [ADDRESS]. Після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно, що складається з квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]. Для реалізації своїх спадкових прав заявник звертався до Приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Головного управління юстиції у Донецькій області, однак, приватним нотаріусом заявнику було відмовлено у відкритті спадкової справи після смерті [PERSON], оскільки документально не підтверджується факт його проживання зі спадкодавицею на момент відкриття спадщини. З метою захисту своїх майнових прав заявник змушений звернутись до суду та просить встановити факт проживання однією сім'єю з померлою [PERSON] з 16 квітня 2015 року по день смерті останньої 12 жовтня 2016 року. Заявник [PERSON], належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не прибув, однак надав суду заяву, в якій заявлені вимоги підтримав, просив їх задовольнити, справу розглянути без його участі, але за участю його представника [PERSON] (а.с.35,50). В судовому засіданні представник заявника [PERSON], яка діє на підставі довіреності від 03.04.2017 року (а.с. 7), навела доводи аналогічні заяві [PERSON] та просила її задовольнити. Заінтересована особа Лиманська міська рада Донецької області, будучи належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання представника не направила, однак надала суду заяву в якій просить розглядати справу без участі їх представника, за наявності документів у справі. Рішення просить ухвалити на розсуд суду. (а.с. 58,59) Враховуючи пояснення представника заявника, покази свідків та дослідивши надані до суду документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, суд приходить до висновку, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до наданого заявником свідоцтва про народження серії V-HO № 321566, виданого повторно 12.05.1982 року, [PERSON] є сином померлої [PERSON] (а.с. 11). 12.10.2016 року [PERSON] померла, що підтверджується наданою заявником копією свідоцтва про смерть серії І-НО № 983466, виданого 13 квітня 2017 року Центральним районним у місті Маріуполі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 810 (а.с. 16). Єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON] є заявник [PERSON], який прийняв спадщину у встановленому законом порядку (а.с. 37, 70). Метою звернення заявника до суду з вказаною заявою є прийняття спадщини після смерті [PERSON] Відповідно до положень ст.ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Здійснення права на спадкування визначено Главою 87 ЦК України. Згідно зі ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Згідно із ч.1ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно з ч.1\~ст.1296 ЦК України\~спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. З цієї норми випливає, що прийняття спадщини має важливе практичне значення: з ним пов'язана можливість оформлення права власності на спадкове майно шляхом видачі нотаріусом правовстановлюючого документа\~свідоцтва про право на спадщину та реєстрації, у випадках, визначених законом, прав на неї (наприклад, на нерухоме майно). Отже, для того, щоб набути право на спадщину, спадкоємці за заповітом або за законом мають прийняти її у порядку та у строки, встановлені законом. Акт прийняття спадщини характеризується наступними ознаками: односторонній характер даного правочину, оскільки його здійснення залежить виключно від волі спадкоємця; безумовність та беззастережність передбачають, що не можна поставити факт прийняття спадщини у залежність від настання або ненастання якої-небудь умови, рівно як і не допускається часткове прийняття спадщини з відмовою від прийняття тієї її частини, що залишилася; прийняття спадкоємцем спадщини хоча б у частині свідчить про те, що спадкоємець прийняв її у цілому, незалежно від того, у чому полягає частина, що залишилася, і де вона знаходиться. \~Щодо спадкоємців, які на час відкриття спадщини постійно проживали спільно із спадкодавцем, встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання ними заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори. Для тих спадкоємців, які не проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, єдиним виявом бажання прийняти спадщину є заява про це, подана до нотаріального органу (ч.1\~ст.1269 ЦК України). \~При цьому, слід враховувати, що чинним законодавством не розкривається поняття постійного місця проживання фізичної особи, тому визнання цього факту розцінюється законом як встановлення факту, що має юридичне значення. Згідно з пп. 4.10 п. 4 гл. 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, жодним строком не обмежена. Тобто спадкоємець, який прийняв спадщину, може звернутися за видачею свідоцтва протягом будь-якого часу після закінчення строку, встановленого для прийняття спадщини. Особливе значення при цьому має факт постійного проживання спадкоємця на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем, який підтверджує фактичне прийняття спадщини і має бути доведений спадкоємцем. Як вбачається з п. 3.22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, у разі відсутності у паспорті спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем. ; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Так заявником на підтвердження факту проживання однією сім'єю зі спадкодавицею [PERSON] надано акт, складений 10.08.2017 року Житлово-експлуатаційною конторою №4 Калінінського району міста Донецька (а.с. 37). Що стосується належності доказів, зокрема,\~\~вказаного акту, виданих установами, розташованими на тимчасово окупованій території, то суд , в даному випадку вважає вказану довідку належними доказами, посилаючись на практику Європейського Суду з прав людини. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. У рішенні Європейського суду з прав людини «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» від 23.02.2016 року ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами». Крім того, відповідно до ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Вказаний факт також підтверджується поясненнями свідків [PERSON] та [PERSON], які підтвердили той факт, що заявник [PERSON] з 2015 року проживав однією сімєю з [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. Враховуючи пояснення представника заявника, обставини справи та наявні в матеріалах справи докази, суд вважає доведеним в ході розгляду справи факт спільного проживання заявника однією сім'єю з [PERSON] з 16.04.2015 року по день її смерті 12 жовтня 2017 року, в зв'язку з чим заява підлягає задоволенню.

Outcome: approved