Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-15 00:00:00

30.03.2017 року [PERSON] (далі позивач) звернулася до суду з позовом до Дмитрівської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області (далі відповідач) про визнання права власності на спадкове майно. В обґрунтування позову позивач зазначає, що 20.08. 2016 року помер її чоловік [PERSON], після смерті якого відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку № 34 по вул. Станційна в с. Дмитрівка Петропавлівського району Дніпропетровської області, земельної ділянки площею 4,720 га, розташованої на території Дмитрівської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області, переданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. За життя [PERSON] склав заповіт, відповідно до якого заповів позивачці все своє майно, в тому числі і житловий будинок і взагалі все те майно на яке на день смерті він буде мати право, заповів у власність позивачці. 16 березня 2016 року позивачка отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на вказану земельну ділянку після смерті свого чоловіка. Житловий будинок № 34 по вул. Станційній в с. Дмитрівка Петропавлівського району Дніпропетровської області, що належав [PERSON], до цього часу залишився не оформленим. У померлого є син [PERSON], який є працездатним і на спадкове майно не претендує. Таким чином позивачка є єдиним спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON]. Позивачка звернулася до державного нотаріуса Петропавлівської районної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за заповітом у вигляді житлового будинку після смерті свого чоловіка. Однак нотаріусом у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок було відмовлено через відсутність правовстановлюючого документу на житловий будинок на ім'я померлого, питання належності цього майна попередньому власнику та наступного його власника (спадкоємця), зазначив нотаріус, повинно вирішуватися у судовому порядку. Позивачка просить суд визнати за нею, як за спадкоємцем за заповітом, право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: вул. Станційна, №34, с. Дмитрівка Петропавлівського району Дніпропетровської області. Позивачка подала до суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій позов підтримала і просила задовольнити. Відповідач подав до суду письмову заяву про розгляд справи за відсутності його представника, позов визнав у повному обсязі. Відповідно до ч.4 ст.174 Цивільного процесуального кодексу (далі ЦПК) України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Вивчивши надані позивачем докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Правовідносини між сторонами регулюються нормами Цивільного кодексу (далі ЦК) України. В судовому засіданні встановлено, 02 жовтня 2000 року [PERSON] склав заповіт, відповідно до якого заповів позивачці все своє майно, в тому числі і житловий будинок і взагалі все те майно на яке на день смерті він буде мати право заповів у власність позивачці. Заповіт посвідчений в.о. голови виконкому Дмитрівської сільської ради Петропавлівського району 02.10.2000 року та зареєстровано в реєстрі за № 244 (а.с. 8). 20 серпня 2016 року [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-КИ № 707070, виданим 22.08.2016 року виконкомом Дмитрівської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області (а.с. 11). Відповідно до ч.1 ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно з ч. 1 ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Родинні стосунки позивачки з померлим [PERSON] підтверджуються свідоцтвом про одруження серії І-КИ № 056817, виданим 28.05.1999 року Дмитрівською сільською радою Петропавлівського району Дніпропетровської області, з якого вбачається, що позивачка є дружиною померлого (а.с.7). У померлого є син [PERSON], який є працездатним і на спадкове майно не претендує. Їхні родинні стосунки підтверджуються свідоцтвом про народження [PERSON] серії І-КИ № 279132 від 17.01.1972 року, у якому батьком записаний [PERSON] (а.с. 9). Інших спадкоємців не має. Таким чином позивачка є єдиним спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON]. Відповідно до ч.1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку № 34 по вул. Станційна в с. Дмитрівка Петропавлівського району Дніпропетровської області та земельної ділянки площею 4,720 га, розташованої на території Дмитрівської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області, переданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Згідно з ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину, або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї (ч.3). Після смерті чоловіка позивачка не заявила про відмову від спадщини, прийняла спадщину і вступила у володіння та користування спадковим майном, оскільки згідно з паспортом громадянина України серії АМ № 894021, виданим Петропавлівським РВУМВС України в Дніпропетровській області 23.04.2002 року, з 24.04.2002 року і на час відкриття спадщини була зареєстрована за місцем постійного проживання разом із спадкодавцем у житловому будинку № 34 по вул. Станційна в с. Дмитрівка Петропавлівського району Дніпропетровської області (а.с.6) та проживає по цей час, що підтверджується довідкою Дмитрівської сільської ради № 574 від 17.03.2017 року (а.с. 17). 16 березня 2016 року позивачка отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті свого чоловіка на земельну ділянку площею 4,720 га, розташовану на території Дмитрівської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області, переданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом № 110 від 16.03.2017 року, видане державним нотаріусом Петропавлівської державної нотаріальної контори [PERSON] (а.с 18) та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 82627818 від 16.03.2017 року (а.с. 19). Позивачка звернулася до державного нотаріуса Петропавлівської районної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за заповітом у вигляді житлового будинку після смерті свого чоловіка. Однак нотаріусом у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок їй було відмовлено через відсутність правовстановлюючого документу на житловий будинок на ім'я померлого, питання належності цього майна попередньому власнику та наступного його власника (спадкоємця), зазначив нотаріус, повинно вирішуватися у судовому порядку, про що вона винесла постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину від 16.03.2017 року (а.с. 20). Відповідно до розяснень, що містяться в ч.2 п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформлені права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Згідно з ч.1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до ч.2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 380 ЦК України визначено, що житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання. У листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» зазначено, що відповідно до абзацу 3 ч. 2 ст. 331 ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56,Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину. У п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР зазначено, що підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Додатками № 32 та № 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. Відповідно до довідки Дмитрівської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області від 22.02.2017 року № 440 [PERSON] дійсно був головою домогосподарства в с. Дмитрівка по вул. Станційна, буд. 34 згідно з погосподарською книгою № 17 (а.с. 16). Згідно з довідкою від 09.03.2017 року № 762 КП «Павлоградського МБТІ» право власності на будинок № 34 по вул. Станційній у с. Дмитрівка Петропавлівського району зареєстровано за [PERSON], станом на 02.11.1990 року на підставі свідоцтва про право власності, виданого 02.11.1990 року Петропавлівським райвиконкомом (а.с. 15). З довідки Дмитрівської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області від 19.05.2017 року № 900, архівного витягу №04-45/46 від 17.05.2017 року з рішення виконавчого комітету Дмитрівської сільської ради від 07.02.1995 року №8, затвердженого рішенням VII сесії XXIII скликання Дмитрівської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області від 30.03.1999 року №28-VII/XXIII, вбачається, що за вказаним житловим будинком рахується земельна ділянка площею 0,50 га для ведення особистого селянського господарства. Згідно з технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок, виготовленим 25.10.1990 року колективним підприємством «Павлоградське міжміське бюро технічної інвентаризації», цей житловий будинок, побудований у 1971 році, складається з наступного: будинок літ. «А»; літня кухня - сарай - літ. «Б», сарай - літ. «В», убиральня - літ. «Г», гараж - літ. «Е», колодязь - літ. «К», огорожа - № 1-3 (а.с.12-14). У позивача відсутні умови для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок, тому що нотаріус вважає, що у нього відсутній правовстановлюючий документ на це майно, в звязку з чим позивач звернувся з позовом до суду. Суд прийшов до висновку, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, бо судом встановлено, що садибний (індивідуальний) житловий будинок № 34 по вулиці Станційна в с. Дмитрівка Петропавлівського району Дніпропетровської області належав на праві власності померлому [PERSON], який набув його відповідно до діючого на час закінчення будівництва законодавства, що передбачало державну реєстрацію свідоцтва на право власності в бюро технічної інвентаризації, що і було зроблено спадкодавцем, позивачка є спадкоємцем за заповітом спадкового майна зазначеної особи у вигляді житлового будинку, і нотаріус безпідставно відмовила їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на це майно. Вартість спадкового домоволодіння складає 46432 грн., що підтверджується висновком про вартість обєкта оцінки виконаного ТОВ «Український центр оцінки «Експерт» на підставі договору від 22.03.2017 року № ED170322-0015 (а.с.21). Виходячи з цієї ціни позову та вимог пп.1 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», позивачем був сплачений судовий збір в розмірі 640 грн., про що до позову додана квитанція банку від 30.03.2017 року (а.с.1). На підставі викладеного, ст. ст. 328, 1216-1218, 1268, 1270 ЦК України,

Outcome: approved