Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-01 00:00:00

30.03.2016р. [PERSON] звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] про поділ спільного майна (а.с. № 3 - 5). Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Батманової В.В. від 31.03.2016р. позов залишено без руху у зв`язку із неповною сплатою судового збору (а.с. № 11). Після усунення позивачем недоліків шляхом додаткової сплати судового збору, ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Батманової В.В. від 12.04.2016р. відкрито провадження у справі і справу призначено до судового розгляду (а.с. № 14), яка за результатами її оскарження [PERSON] ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 02.08.2016р. залишена без змін (а.с. № 50). У зв`язку з перебуванням судді Батманової В.В. у декретній відпустці, 16.08.2016р. здійснено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями, за наслідками якого справу передано в провадження судді Наумової О.С. (а.с. № 54). Ухвалою судді Наумової О.С. від 16.08.2016р. справу прийнято до свого провадження та призначено до розгляду в судове засідання (а.с. № 55). Ухвалою суду від 02.09.2016р. провадження по справі зупинено до набрання законної сили рішенням по справі № 201/8500/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факт належності земельної ділянки, визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання недійсним державного акта на земельну ділянку (а.с. № 74-75). Ухвалою суду від 07.12.2016р. провадження у справі було поновлене за заявою позивача [PERSON] у зв`язку із набранням законної сили рішенням по цивільній справі № 201/8500/16-ц (а.с. № 80-82). Ухвалою суду від 11.01.2017р. провадження у справі вдруге зупинено до набрання законної сили рішенням по цивільній справі № 201/8500/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факт належності земельної ділянки, визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання недійсним державного акта на земельну ділянку, яка переглядається апеляційним судом Дніпропетровської області (а.с. № 104). Ухвалою суду від 13.02.2017р. провадження у справі було поновлене за заявою позивача [PERSON] у зв`язку і набранням законної сили рішенням по справі № 201/8500/16-ц, на підтвердження чого було надано копію ухвали апеляційного суду Дніпропетровської області від 01.02.2017р. (а.с. № 106-107). 02.03.2017р. відповідачка звернулася до суду із зустрічним позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя (а.с. № 110-131). У зв`язку із закінченням п`ятирічного терміну повноважень судді Наумової О.С., 13.03.2017р. здійснено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями, за наслідками якого справу передано в провадження судді Ткаченко Н.В. (а.с. № 133-134). Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 14.03.2017р. справу прийнято до свого провадження (а.с. № 135). Ухвалою суду від 17.07.2017р. провадження у справі було втретє зупинене до набрання законної сили рішенням по справі № 201/8500/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (треті особи - Вишгородська районна ДНК, приватний нотаріус ДМНО Іщенко Н.Д.) про визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання права власності в порядку спадкування, скасування державної реєстрації, яка була повернута на новий розгляд до суду першої інстанції ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.06.2017р. (а.с. № 172-176, 179). Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 14.03.2019р. провадження у справі було поновлене за заявою позивача [PERSON] у зв`язку із набранням законної сили рішенням по справі № 201/8500/16-ц (а.с. № 187-196). В обґрунтування позовних вимог позивач [PERSON] зазначив, що перебуває з відповідачкою [PERSON] у зареєстрованому шлюбі з 29.04.1992р. 05.08.1998р. [PERSON] уклала договір купівлі-продажу земельної ділянки, розташованої на території Жовтневого району м. Дніпропетровська ( [ADDRESS] ), загальною площею 0,0617 га, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Іщенко Н.Д., зареєстровано в реєстрі за номером 4549. На підставі договору купівлі-продажу було оформлено Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку на ім`я [PERSON] від 03.12.1998р., про що зроблено запис в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №022217. Земельна ділянка є спільною сумісною власністю подружжя, однак сторони не можуть дійти згоди щодо її поділу. На підставі вищевикладеного, просив поділити майно, що є об`єктом права сумісної власності подружжя шляхом визнання за сторонами по Ѕ частці у праві власності на земельну ділянку. Відповідачка позовні вимоги не визнала, що видно з її клопотань про зупинення провадження по справі, з огляду на те, що існує спір про право на земельну ділянку і розташований на ній будинок (а.с. № 170-171). Враховуючи вищевикладене, просила відмовити в задоволенні позивних вимог. За вищезазначеного, суд вважає, що по даній справі можливо винести рішення на загальних підставах, оскільки відсутня сукупність умов для винесення заочного рішення суду відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України (з клопотань відповідачки про зупинення провадження по справі, а також з заяви її представника від 02.07.2019р. вбачається, що останньою позовні вимоги заперечуються і цій позиції буде дана належна оцінка поряд з іншими обставинами у справі, які підлягають з`ясуванню). Позивач 02.07.2019р. надав суду заяви, в яких просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, розглянути справу без його участі, просив повернути його зайве сплачений судовий збір, заперечував проти чергового зупинення провадження по справі (а.с. № 233, 234, 235-236). Представник відповідачки - адвокат Бардаченко В.В. (діє на підставі договору про надання правової допомоги та ордеру від 05.07.2018р. - а.с. № 227, 228) 02.07.2019р. надав заяву, в якій просив розглянути справу без його участі, задовольнити клопотання про зупинення провадження по справі. Також зазначив,що позовні вимоги стороною відповідачки не визнаються в повному обсязі (а.с. № 226). З урахуванням поданих до суду заяв позивача та представника відповідачки Бардаченко В.В. від 02.07.2019р., суд розглянув справу за правилами ст. 223, ч. 2 ст. 247 ЦПК України за відсутності сторін (їх представників) та без фіксування судового процесу технічними засобами. Ухвалою суду від 02.07.2019р. відмовлено у задоволенні клопотання відповідачки [PERSON] про зупинення провадження у справі до набрання законної сили рішенням по справі № 201/17405/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] , державного нотаріуса Вишгородської нотаріальної контори Єременко Т.М., [PERSON] про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання спільною сумісною власністю подружжя будівельних матеріалів, у зв`язку з не взаємопов`язаністю її з результатами розгляду по даній справі. Ухвалою суду від 02.07.2019р. (винесена без виходу до нарадчої кімнати з огляду на положення ст. 353 ЦПК України) відмовлено у прийняття зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя з огляду на те, що позовні вимоги не взаємопов`язані, а також приймаючи до уваги те, що при подачі зустрічного позову порушені правила виключної підсудності (вимоги ч.6 ст. 30 ЦПК України). При розгляді справи, суд враховує норму п. 9 ч. 1 Розділу XI «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VІІІ від 03.10.2017р., який набрав чинності з 15.12.2017р., згідно якого справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази у справі за принципами встановленими ст. 89 ЦПК України, вважає що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України). Судом встановлено, що позивач [PERSON] і відповідачка [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 29.04.1992р. (а.с. № 8). Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 22.03.2016р. шлюб між ними розірвано (а.с. № 70). Перебуваючи у шлюбі, а саме 05.08.1998р. [PERSON] уклала з [PERSON] договір купівлі-продажу земельної ділянки, розташованої на території Жовтневого району м. Дніпропетровська, ( [ADDRESS] ), загальною площею 0,0617 га, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Іщенко Н.Д., зареєстрований в реєстрі за номером 4549 (а.с. № 9). На підставі вказаного договору купівлі-продажу [PERSON] було видано Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку 03.12.1998р., про що зроблено запис в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №022217 (а.с. № 10). Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06.06.2018р. по справі № 201/8500/16-ц, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 26.02.2019р., відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] (треті особи - Вишгородська районна державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Іщенко Н.Д.) про визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання права власності в порядку спадкування та скасування державної реєстрації (а.с. № 187-195). У зв`язку із розглядом указаної справи, провадження у справі, що розглядається неодноразово зупинялося (а.с. № 104, 106-107, 172 -176, 179, 187-196). Як вбачається зі змісту рішень у справі № 201/8500/16-ц, [PERSON] просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки, визнати за собою право власності в порядку спадкування, посилаючись на те, що їй ( [PERSON] ) на праві власності належить житловий будинок з надвірними будівлями, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Коли позивачка вирішила приватизувати земельну ділянку, на якій знаходилось вказане домоволодіння, вона дізналася про те, що земельна ділянка належить на праві власності іншій особі, а саме [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 05.08.1998р. Позивачка вважала, що такими діями відповідачів порушено її права, оскільки згідно із положеннями ст. 30 ЗК України (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) при переході права власності на будівлю, споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених ст. 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06.06.2018р., прийнятим за результатами нового розгляду після повернення справи з Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 07.06.2017р., в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено, у зв`язку із тим, що хоч і спірним договором купівлі-продажу земельної ділянки від 05.08.1998р. було порушено права позивачки, однак вона звернулася до суду з пропуском строку позовної давності, про застосування якого заявив [PERSON] , оскільки вона мала об`єктивну можливість дізнатися про купівлю земельної ділянки, саме її донькою [PERSON] у серпні 1998р., з часу отримання права власності на розташований на земельній ділянці будинок у 2009 році. Судом у цій справі було встановлено, що 26.06.1998р. між [PERSON] і [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу, за умовами якого [PERSON] на користь [PERSON] відчужила належний їй на підставі свідоцтва про право на спадщину від 09.06.1995р. житловий будинок з господарчими будівлями, розташований на земельній ділянці площею 605 кв.м за адресою: [ADDRESS] . 26.06.1998р. [PERSON] склала заповіт, за яким все своє майно заповідала [PERSON] 05.08.1998р. на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, [PERSON] продала, а [PERSON] купила земельну ділянку площею 0,0617 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] . [INFO] . [PERSON] померла, після її смерті відкрилася спадщина, яка складалася з: житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] ; майнового паю на загальну суму 778 грн.; земельної ділянки площею 4,34 га (кадастровий номер [NUMBER] ), яка розташована на території Миколайпільської сільської ради Костянтинівського району Донецької області; грошового внеску, який знаходиться на зберіганні в ощадному банку села Лютіж № 8151/020 на рахунку № 1973. 11.11.2008р. [PERSON] подала заяву про прийняття спадщини за заповітом після померлої [PERSON] , але заявою від 02.03.2009р. відкликала попередню заяву та відмовилася від належного їй спадкового майна після померлої [PERSON] 11.11.2008р. [PERSON] подала до Вишгородської районної державної нотаріальної контори заяву про відмову від спадщини після померлої [PERSON] , але заявою від 02.03.2009р. відкликала цю заяву та звернулася із заявою про прийняття спадщини, де серед іншого спадкового майна зазначила житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS] , майновий пай на загальну суму 778 грн.; земельну ділянку площею 4,34 га; грошовий внесок. При цьому, [PERSON] не зазначала спірну земельну ділянку, яка розташована за спірною адресою. Встановлено, що [PERSON] набула право власності на домоволодіння [ADDRESS] ) на підставі свідоцтва про право на спадщину після смерті матері [PERSON] , виданого Вишгородською районною державною нотаріальною конторою Київської області 07.08.2009р. З матеріалів спадкової справи, відкритої після смерті [PERSON] , вбачається, що [PERSON] , окрім зазначеного свідоцтва про право на спадщину на домоволодіння [ADDRESS] , були видані свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку, розташовану на території Миколайпільської сільської ради Костянтинівського району Донецької області, та на майновий пай на суму в розмірі 778,00 грн. Встановлено, що [PERSON] є колишньою дружиною [PERSON] і та донькою [PERSON] . Відповідно до ст. 30 ЗК УРСР (у редакції чинній станом на 26.06.1998р.) при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі та споруди. Встановивши дані обставини справи, суд дійшов висновку, що 05.08.1998р. [PERSON] здійснено продаж спірної земельної ділянки всупереч вимогам ст. 30 ЗК УРСР. Між тим, [PERSON] в ході вирішення справи заявлено про застосування строку позовної давності, що відповідає змісту ч. 4 ст. 267 ЦК України. [PERSON] посилалася на те, що лише у лютому 2016р. із довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно вона дізналася, що земельна ділянка, на якій розташований її будинок, належить на праві власності [PERSON] . Проте судом було встановлено, що [PERSON] є онукою [PERSON] та вони були зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Вказана квартира належала [PERSON] і [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 25.12.1997р., а також на підставі договору дарування від 25.02.1998р. У подальшому вищезазначена квартира була відчужена ними на підставі договору купівлі-продажу від 26.061998р. У цей же день [PERSON] уклала з [PERSON] договір купівлі-продажу житлового будинку з господарчими будівлями, розташованого на земельній ділянці площею 605 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . Згідно із копіями паспортів [PERSON] була зареєстрована за указаною адресою 08.08.1998р. Згідно із відповіддю Головного управління ДФС у Дніпропетровській області від 14.07.2017р. [PERSON] є платником земельного податку, у власності якої перебуває земельна ділянка площею 0,0617 га, за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до Акту від 20.11.2017р., складеного сусідами [PERSON] та затвердженого головою квартального комітету, [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , не проживає з 2004р. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] та [PERSON] пояснили, що [PERSON] від самого початку була обізнана про укладення спірного договору купівлі-продажу її донькою [PERSON] . Приватний нотаріус ДМНО Іщенко Н.Д. пояснила, що при посвідченні договору купівлі-продажу домоволодіння були присутні [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , а також сама [PERSON] , а при посвідченні спірного договору купівлі-продажу земельної ділянки були присутні [PERSON] з чоловіком, [PERSON] і [PERSON] [PERSON] підтвердила, що всі перемовини з приводу придбання житлового будинку вела [PERSON] , а також остання була присутня при укладенні спірного договору купівлі-продажу земельної ділянки. Встановивши, що [PERSON] стала титульним власником розташованого на ній нерухомого майна ще у 2009 році, до цього проживала там та була зареєстрована у ньому, є близьким родичем особи, яка протягом останніх 20 років володіє земельною ділянкою та сплачує земельний податок, після оформлення права власності на будинок у порядку спадкування не вживала будь-яких заходів для встановлення дійсного стану щодо оформлення права володіння земельною ділянкою, на якій розташований належний їй будинок, отримала право власності на цей будинок після смерті своєї матері, а також те, що при посвідченні спірного договору купівлі-продажу земельної ділянки була присутня, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] з підстав пропуску останньою строку позовної давності, про застосування наслідків якої було заявлено відповідачем у цій справі - [PERSON] . До спірних правовідносин повинно бути застосовано Кодекс про шлюб та сім`ю УРСР, оскільки спірна земельна ділянка набута за час шлюбу у 1998 році, на момент дії цього Кодексу. Згідно ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Відповідно до ст. 24 Кодексу про шлюб та сім`ю України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. У відповідності до ч. 1 ст. 28 Кодексу про шлюб та сім`ю України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Отже, указаною правовою нормою права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. У такому разі позивач звільняється від доведення цієї обставини, яка має значення для правильного вирішення справи, а відповідач, якщо заперечує проти цього, відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, має довести протилежне (спростувати матеріально-правову презумпцію). Відповідно до роз`яснень, наданих у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами деяких норм кодексу про шлюб та сім`ю України» від 12.06.1998р. № 16 (зі змінами і доповненнями), вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому, належить виходити із того, що відповідно до ст. 22, 25, 27-1 КпШС України, спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними за час шлюбу нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності. Якщо котрийсь із подружжя зробив вкладення у придбання спільного майна за рахунок майна, яке належало йому до або було одержано ним під час шлюбу в дар, в порядку спадкування, надбане за кошти, що належали йому до шлюбу, або іншого роздільного майна, то ці вкладення (в тому числі вартість майна до визнання його спільною сумісною власністю на підставі ст. 25 КпШС) мають враховуватися при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності (ст. 28 КпШС). Таке ж роз`яснення містить й постанова Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007р., яке діє на час вирішення спору (п. 23). Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 22 КпШС України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч 4. ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. За наслідками розгляду спору у справі № 201/8500/16-ц договір купівлі продажу від 05.08.1998р. земельної ділянки, яка є предметом поділу у цій справі, судом не визнаний недійсним, а тому [PERSON] залишається її власником, право власності якої підтверджено належними і допустимими доказами - договором купівлі-продажу від 05.08.1998р. і державним актом на право власності. На користь того, що земельна ділянка є спільною сумісною власністю подружжя, свідомо придбана була у шлюбі, свідчать і установлені судом обставини у справі № 201/8500/16-ц про те, що при посвідченні договору купівлі-продажу земельної ділянки обидві сторони - [PERSON] і [PERSON] були присутні у нотаріуса. Будь-яких належних та допустимих доказів на спростування зазначеного та те, що спірне майно відповідно до положень статті 24 КпШС України було отримане відповідачкою у дар чи у порядку спадкування, що могло би бути підставою для спростування презумпції спільності майна подружжя відповідачем не надано. Оцінивши наявні у справі докази, суд дійшов висновку про те, що земельна ділянка, розташована за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 0,0617, є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] , оскільки придбана відповідачкою в період шлюбу, а тому суд вважає за необхідне в порядку поділу майна подружжя, виділивши кожному по 1/2 частини земельної ділянки. Обговорюючи питання щодо розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України з огляду на те, що позовні вимоги задоволені повністю, а також приймаючи до уваги, що 11.01.2017р. позивачем наданий звіт про експертну грошову оцінку спірної земельної ділянки, то судові витрати слід розподілити наступним чином. Загальна вартість земельної ділянки, розташованої на території Соборного району м. Дніпра за адресою: [ADDRESS] , площею 0,0617га, кадастровий номер: [NUMBER] становить 172 939грн., тобто вартість Ѕ частини, на яку позивач просить визнати право власності, становить 86 469грн. 50коп. (а.с.№88-94). Таким чином, розмір судового збору, який би мав сплатити позивач при подачі позову за ставками на 2016р. дорівнює 864,70грн. і саме цю суму слід стягнути з відповідачки на користь позивача. З огляду на те, що позивачем судовий збір при подачі позову сплачений в більшому розмірі ніж потрібно, а саме, 710,30грн. та додатково 6 179,70грн. (а.с.№13, 34), і від нього надійшла заява про повернення надмірно сплаченого судового збору, то відповідно до положень ст. 7 Закону України «Про судовий збір» позивачу слід повернути сплачену в більшому розмірі суму судового збору - 6 025,30 грн. по квитанції №0.0.533765039.1 від 11.04.2016р. (6 890грн. - 864,70грн.). На підставі викладеного та

Outcome: approved