Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-02 00:00:00

30 грудня 2016 року позивачі звернулись до суду із позовом до відповідача про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування. В обґрунтування вимог зазначили, що 20.02.2014 року помер їх батько [PERSON], після смерті якого залишилось спадкове майно у вигляді кооперативної квартири [ADDRESS]. Позивачі є єдиними спадкоємцями майна померлого за законом першої черги. Випробовуючи труднощі у оформленні своїх прав на спадкову нерухомість, оскільки померлим за життя не було своєчасно зареєстровано право власності на квартиру, просили визнати за собою право власності на зазначену квартиру в порядку спадкування за законом, по ? частки за кожним. Позивачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не прибули, надавши заяви про розгляд справи у їх відсутність, якими позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили позов задовольнити. Представник відповідача - Маріупольської міської ради [PERSON], діюча на підставі довіреності, у судове засідання не прибула, надавши заяву про розгляд справи у її відсутність. Проти задоволення позовних вимог не заперечувала. Представник третьої особи ЖБК «Орджонікідзевський-133» [PERSON] також до суду не зявився, надавши заяву, якою вирішення справи покладав на розсуд суду. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про обґрунтованість позову з наступних підстав. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.. 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 182 ЦК України (в редакції від 16 січня 2003 року), право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Згідно з ч. 4 ст. 334 ЦК України (в редакції від 16 січня 2003 року), права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. За статтею 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції від 1 січня 2013 року), державна реєстрація прав є обов'язковою, права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Положення ст.328 Цивільного кодексу України (в редакції від 16 січня 2003 ро-ку) передбачають, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 128 Цивільного кодексу України (в редакції 1963 року), право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визнається вручення речі набувачу. За положеннями ст. 15 Закону України «Про власність», який діяв до вступу в законну си-лу Цивільного кодексу України в редакції 2003 року, передбачалось, що член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Вказані норми дублюються у ст. 384 ЦК України (в редакції від 2003 року), де зазначено, що в разі викупу квартири, член житлово-будівельного кооперативу стає власником квартири. Пунктами 69, 71 Листа Верховного Суду України від 26 травня 2001 року «Правові позиції щодо розгляду судами окремих категорій судових справ (Житлове право)» зазначалось, що члени ЖБК, які повністю внесли пайовий внесок за квартиру відповідно до ст. 15 Закону України «Про власність», набувають права власності на квартиру. З п. 5-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 1987 року № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» вбачається, що судам слід мати на увазі, що згідно зі ст. 15 Закону України «Про власність» член ЖБК, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, набуває право власності на квартиру і вправі розпоряджатись нею на свій розсуд. Відповідно до розяснень, наведених п. 6 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5, суди повинні мати на увазі, що законом може бути встановлений інший момент (підстава) набуття права власності. Зокрема, у разі повного внесення пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства. Встановлено, що згідно із ордером серії КО № 1731 від 11.07.1979 року на підставі списків Житлово-будівельного кооперативу «Орджонікідзевський-133» квартира [ADDRESS] (нині бульвар Морський) в місті Маріуполі була надана для проживання [PERSON] та членам його сімї. Відповідно до свідоцтва про смерть І-НО № 765378, виданого Орджонікідзевським відділом ДРАЦС Маріупольського МУЮ Донецької області від 21.02.2014 року, [PERSON] помер 20 лютого 2014 року, про що вчинено актовий запис за № 269. Відповідно до ст. 328 ЦК України (в редакції 2003 року) право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно із довідкою № 52, наданою Житлово-будівельним кооперативом «Орджонікідзевський-133» від 01.08.2014 року, пайова частка за квартиру [ADDRESS] є виплаченою у повному обсязі. Отже, суд вважає, що [PERSON] за життя правомірно набув право власності на вказане нерухоме майно. Та ж обставина, що він за життя не отримав правовстановлюючий документ на майно, не може розцінюватися судом як підстава для відмови у позову. Суд зауважує, що виникнення права власності на будинки, споруди та нерухоме майно не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності Цивільним кодексом України в редакції від 2003 року та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції від 2004 року. Водночас, суд звертає увагу, що лише на підставі «Правил державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб», затверджених Наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року № 56, «Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб», затверджених Наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 9 червня 1998 року № 121, «Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно», затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5, передбачалось оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна з видачею свідоцтва про право власності місцевими органами державної виконавчої влади, місцевого самоврядування членам житлово-будівельного кооперативу, які повністю внесли свої пайові внески. Враховуючи перелічені норми, суд дійшов висновку, що на момент набуття права власності [PERSON] на кооперативну квартиру, законодавством не була передбачена як видача свідоцтва про право власності на кооперативну квартиру, так і обовязкова державна реєстрація права власності на таку квартиру. Однак, з 1995 року законодавець передбачив процедуру оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна для членів житлово-будівельного кооперативу, які повністю внесли свої пайові внески, шляхом отримання свідоцтва про право власності від місцевих органів державної виконавчої влади, місцевого самоврядування та реєстрацію їх в бюро технічної інвентаризації. Враховуючи наведені норми та зважаючи на те, що саме на підставі ордеру на вселення [PERSON] отримав право на користування спірною кооперативною квартирою, а у подальшому не отримав свідоцтва про право власності на це майно, у даному випадку існує спір щодо підтвердження права власності померлого на вказану квартиру. За змістом ст. 392 ЦК України в редакції від 2003 року, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. На підставі п. 37 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5, з урахуванням положень ч. 1 ст. 15 та ст. 392 ЦК в редакції від 2003 року, власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Відповідно до ч. 1 ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до положень ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» розяснено, що Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Як вбачається зі свідоцтва про народження серії І-НО № 606524, виданого повторно Приморським ВДРАЦС Маріупольського МУЮ у Донецькій області від 16.07.2014 року, [PERSON] народилася 14 липня 1974 року, актовий запис № 623. Батьками зазначені: батьком [PERSON], матірю [PERSON]. Згідно зі свідоцтвом про укладення шлюбу серії І-НО № 290189, виданого Міським відділом РАГС міста Маріуполя від 09.09.1994 року, [PERSON] у шлюбі із [PERSON] набула прізвище «Чернишова», актовий запис № 1212. Як вбачається зі свідоцтва про народження серії ІІІ-НО № 329954, виданого Приморським відділом РАГС міста Жданова від 01.03.1977 року, позивач [PERSON] народився 18 грудня 1976 року, про що вчинено актовий запис № 163. Батьками зазначені: батьком [PERSON], матірю [PERSON]. Згідно зі свідоцтвом про смерть серії І-НО № 304606, виданого Орджонікідзевським відділом РАЦС Маріупольського МУЮ Донецької області від 16.06.2008 року, мати позивачів [PERSON] померла 16 червня 2008 року, про що вчинено актовий запис № 847. За інформацією, наданою Четвертою маріупольською державною нотаріальною конторою від 21.02.2017 року, спадщину після смерті [PERSON] у передбачений законом строк у рівних частках по 1/2 кожний прийняли діти спадкодавця: син [PERSON] та донька [PERSON], яким видано відповідні свідоцтва про право на спадщину за законом на грошовий вклад, який зберігається у ПАТ «ПУМБ». Разом із тим, постановою державного нотаріуса Четвертої маріупольської державної нотаріальної контори [PERSON] від 07.07.2016 року за № 1165/02-31 позивачам [PERSON] та [PERSON] було відмолено у видачі свідоцтв про право спадщину за законом на квартиру [ADDRESS]. Відмова обґрунтована відсутністю правовстановлюючого документу на спадкове нерухоме майно померлого [PERSON] В сенсі наведених норм та викладених обставин суд дійшов висновку, що у позивачів [PERSON] та [PERSON] на сьогодення існують реальні перешкоди у оформленні своїх спадкових прав на спірне нерухоме майно через неможливість підтвердження відповідними правовстановлюючими документами права власності спадкодавця [PERSON] на дане майно, правомірно набутого останнім у власність за життя. Відтак, суд вважає за необхідне задовольнити предявлений позов, визнавши за позивачами право власності на квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті їх батька [PERSON], по 1/2 частки за кожним На підставі ст.ст. 328, 384, 1223, 1235, 1268 ЦК України,

Outcome: approved