Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-05 00:00:00

30 березня 2018 року, уточнено 02 травня 2018 року, та 12 березня 2020 року представник товариства з обмеженою відповідальністю «Житлосервіс-КР» (далі ТОВ «Житлосервіс-КР») звернувся до Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги. Позовна заява мотивована тим, що з 01.12.2014 по теперішній час,ТОВ «Житлосервіс-КР» здійснює надання послуг з управління та утримання багатоквартирних будинків у Саксаганському районі м. Кривого Рогу, на підставі договору від 20.01.2014, укладеного з Управлінням благоустрою та житлової політики виконкому Криворізької міської ради про надання послуг з управління будинком, спорудою або групою будинків у Саксаганському районі, в тому ж числі по [ADDRESS] . Формування тарифів на послуги з утримання будинків споруд та прибудинкових територій здійснюється по кожному будинку окремо відповідно до Порядку, затвердженого Постановою КМУ від 01.06.2011 №869 «Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на житлово-комунальні послуги». Щомісячні нарахування за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкової території здійснюються у відповідності до рішення виконавчого комітету Криворізької міської ради від 14.12.2011 №416, що діяли до 30.04.2017, та Рішення №178 від 12.04.2017, яким затверджено тарифи на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій за 01.05.2017. Відповідає є власником квартири [ADDRESS] , на звернення позивача щодо укладення договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, відповідач звернулася з заявою про направлення їй поштою типового договору, однак договір так і не підписала, при цьому користується послугами позивача. За період з 01.12.2014 по 01.03.2020 заборгованість відповідача перед позивачем складає 13739,51 грн. Крім того, відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України нараховано суму інфляційних втрат в розмірі 2836,66 грн., та 3% річних від простроченої суми в розмірі 939,20 грн. Посилаючись на вищевикладені обставини, позивач просить суд задовольнити позов в повному обсязі. Представник позивача у судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримує в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання не з`явилася, про час, день та місце слухання справи повідомлялася належним чином, надала суду відзив на позов, позов не визнає, як на підставу заперечень посилається на те, що позивач не надав доказів про наявність підстав щодо здійснення ним управління об`єктом за адресою: [ADDRESS] , а наявність договору укладеного Управлінням благоустрою та житлової політки виконкому Криворізької міської ради від 20.01.2014 про надання послуг з управління будинком, спорудами або групою будинків і споруд у Саксаганському районі з ТОВ «Житлосервіс-КР» не містить додатку у вигляді акту прийняття-передачі об`єкту, який є невід`ємною частиною договору. Також позивачем не було укладено з нею договору про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності та дотриманням умов його виконання згідно з типовим договором, з вимогою про укладення якого вона зверталася до позивача. Крім того, відповідно до розрахунку заборгованості, позивачем порушено строк позовної давності. Просить суд відмовити позивачу в позові. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що 20.01.2014 було укладено договір про надання послуг з управління будинком, спорудою або групою будинків і споруд у Саксаганському районі (об`єкт № 1 ) між управлінням благоустрою та житлової політики виконкому Криворізької міської ради та ТОВ «Житлосервіс-КР», також в той же день було підписано акт прийому-передачі будинків, споруд або групи будинків і споруд (а.с.4-6, 41). Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, відповідач є власником квартири за адресою: [ADDRESS] , та споживачем житлово-комунальних послуг які надаються ТОВ «Житлосервіс-КР» за вказаною адресою (а.с.7, 42). Відповідач визнає факт отримання послуг позивача з утримання будинку та прибудинкової території, що підтверджується листом [PERSON] від 13.04.2016 (а.с.31). 04 травня 2016 року на адресу [PERSON] , на підставі її заяви від 28.04.2016 та у відповідності до Закону України «Про звернення громадян», Закону України «Про житлово-комунальні послуги» ТОВ «Житлосервіс-КР» було направлено підписаний проект договору №4/2005 про надання послуг з утримання будинку (а.с.44). Згідно ст. 162 Житлового кодексу України, плата за користування житловим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строк внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату ї плату за комунальні послуги. Статтею 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо). Відповідно до наданого розрахунку суми заборгованості за адресою: [ADDRESS] , в період з 01.12.2014 по 01.03.2020 відповідачем не здійснювалася оплата за отримані послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, що призвело до утворення заборгованості в сумі 13739,51 грн. (а.с. 87). Пунктом 1 частини 1 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, а пунктом 5 частини 3 тієї ж статі Закону передбачений обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. [PERSON] не уклала договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій з ТОВ «Житлосервіс-КР», між сторонами встановились фактичні договірні відносини з приводу надання житлово-комунальних послуг на підставі наявності фінансового особового рахунку. Постановою Верховний Суд України від 30.10.2013 №6-59цс13, у спорі про стягнення заборгованості за оплату послуг з утримання будинку та прибудинкової території по справі визначено, що не укладення договору про надання житлово-комунальних послуг у письмовій формі не звільняє боржників від обов`язку оплачувати надані послуги». Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Положеннями статті 256 ЦК України визначено поняття позовної давності як строку, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до статей 257-258 ЦК України загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено, встановлюється в три роки, спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені), про спростування недостовірної інформації, поміщеної у засобах масової інформації - в один рік. Згідно статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За змістом частини 4 та 5 статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо, суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Ухвалою Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08.08.2017 скасовано судовий наказ №216/2569/17 від 11.07.2017, за заявою ТОВ «Житлосервіс-КР» про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Житлосервіс-КР» заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги у період з 01.12.2014 по 01.05.2017 в розмірі 5184,97 грн., три проценти річних в розмірі 172,74 грн., інфляційні витати в розмірі 906,67 грн. Із заявою про видачу судового наказу ТОВ «Житлосервіс-КР» звернулося до суду 31.05.2017 (а.с.14). Частиною другою статті 264 ЦК України 2004 року визначено, що позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Судовий наказ відповідно до частини першої статті 95 ЦПК є особливою формою судового рішення про стягнення з боржника грошових коштів або витребування майна за заявою особи, якій належить право такої вимоги. Ураховуючи те, що судовий захист права на стягнення грошових коштів може бути реалізовано як у позовному провадженні, так і шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, подання ТОВ «Житлосервіс-КР» заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому розділом ІІ ЦПК України, перериває перебіг строку позовної давності. Оскільки позивач звертався до суду з заявою про видачу судового наказу 31.05.2017, строк позовної давності не пропущений. Вказаний висновок узгоджений з постановою Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 216/5756/15-ц. Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відповідач зобов`язана проводити оплату наданих послуг, однак не виконувала належним чином зобов`язання, тому заборгованість за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій підлягає стягненню у примусовому порядку. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як вбачається з матеріалів справи, позивач заявляв вимоги про стягнення з відповідача на його користь інфляційні втрати в розмірі 2836,66 грн. та 3% річних від простроченої суми в розмірі 939,20 грн. Враховуючи те, що правовідносини, які склалися між сторонами про стягнення заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги, є грошовими зобов`язаннями, у яких, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (ч. 1 ст. 509 ЦК України), - вимагати сплату грошей за надані послуги. Таким чином, з огляду на юридичну природу правовідносин, як грошових зобов`язань, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Передбачена п. 10 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» норма щодо відповідальності боржника у разі несвоєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування наслідків ч. 2 ст. 625 ЦК України. Вказана позиція узгоджена з постановою Верховного Суду України від 20 червня 2012 року у справі №6-68цс12, та від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13. Враховуючи те, що неправомірними діями відповідача позивачеві було завдано збитків матеріальної шкоди, яка виражена в грошовому еквіваленті, а відтак є грошовим зобов`язанням, тому суд вважає, що позовні вимоги позивача про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних, узгоджується з положеннями ч. 2 ст. 625 ЦК України та також підлягають задоволенню. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За приписами ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана юридичною особою складає 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати, та для позивача при зверненні до суду з даним позовом, станом на 2018 рік, складала 1762 грн., та підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved