Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-17 00:00:00

30.08.2019 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, яким просить визнати за ним, як за спадкоємцем за законом, земельну частку (пай) в землі розміром 0.30 умовних кадастрових гектарів, яка перебувала у колективній власності КСП «Кубей», та яка належала на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ОД № 0216534 його матері - спадкодавцю [PERSON] , що померла [INFO] . Також позивач просить визнати за ним, як за спадкоємцем за законом, право власності на земельну частку (пай) в землі розміром 0.30 умовних кадастрових гектарів, яка перебувала у колективній власності КСП «Кубей», та яка належала на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ОД № 0216533 його батькові - спадкодавцю [PERSON] , що помер [INFO] . В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що його батьки в результаті паювання земель с.Кубей (раніше - с.Червоноармійське), його батьки отримали сертифікат на земельну частку (пай), кожен з яких складався з земель ріллі та земель під зеленими насадженнями, але оформили право власності лише на частину свого паю - лише під ріллею, оскільки земельні насадження не були на той час розпайовані - було визначено лише загальна їх маса в умовних кадастрових одиницях. Він є спадкоємцем за законом своїх батьків, але не може оформити належним чином свої спадкові права в частині права на вищевказані начастини їхніх земельних паїв у виді багаторічних насаджень, оскільки за життя його батьки - спадкодавці - не реалізували право на оформлення цих часток паю, але які їм належали. Тепер нотаріус не може видати на ці частки свідоцтво про право на спадщину, оскільки за життя спадкодавці його не оформили, і тому він змушений звернутися до суду за захистом свого права на спадщину. Позивач у судове засідання не з`явився, своєю заявою просив задовольнити його позовні вимоги та розглянути справу за його відсутністю. Представники відповідачів: Кубейської сільської ради Болградського району Одеської області та Болградської районної державної адміністрації Одеської області, до суду не прибули, про час та місце розгляду справи відповідачі сповіщені належним чином, надіслали заяви, що позовні вимоги визнають, просили розглянути справу без участі їх представників. Відповідно до ст.200ч.3 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Беручи до уваги, що відповідачі визнають позовні вимоги і визнання позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд дійшов висновку, що рішення у даній справі ухвалюється у підготовчому судовому засіданні. Розглянувши надані суду документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заяви сторін, суд дійшов висновку про наявність обґрунтованих підстав для задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Однією з таких підстав є спадкування майна, в тому числі за законом відповідно до ст.1217 ЦПК України. У відповідності до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини, відповідно до статті 1218 ЦК України, входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з положеннями частини 1 статті 1297 ЦК України, спадкоємець, що прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса для отримання свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Дане зобов`язання встановлено законодавством у зв`язку з тим, що право власності на спадкове нерухоме майно виникає у спадкоємця тільки з моменту державної реєстрації цього майна, оскільки відповідно до ч.2ст.182 ЦК України право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації. З матеріалів справи вбачаються наступні факти та відповідні ним правовідносини, що були встановлені судом на підставі наданих суду доказів: - згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого приватним нотаріусом Болградського районного нотаріального округу від 16.02.2017 року та зареєстрованого в реєстрі за №20-2017, спадкоємцем майна [PERSON] , яка померла [INFO] , є її син - позивач [PERSON] , а спадщина, на яку видано це свідоцтво складається з земельної ділянки площею 1,7016 гектари земель угіддями: рілля - 1,7016 гектари, кадастровий номер земельної ділянки - 5121487000:01:006:0413 (а.с.6); - згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Болградсьокї районної державної нотаріальної контори Одеської області від 14.09.2010 року та зареєстрованого в реєстрі за №3840, спадкоємцем майна [PERSON] , який помер [INFO] , є його син - позивач [PERSON] , а спадщина, на яку видано це свідоцтво складається з земельної ділянки площею 1,70 гектари земель угіддями: рілля - 1,7016 гектари, кадастровий номер земельної ділянки - 5121487000:01:006:0414 (а.с.7); - згідно листа відділу у Болградському районі Головного управління держгеокадастру в Одеський області, грошова оцінка одиниці площі ріллі по Одеській області становить 31017грн (а.с.24); - з сертифікатів на право на земельну частку (пай) серії ОД №0216534 та серії ОД №0216533 вбачається, що батьки позивача - спадкоємці, як і сам позивач, що вбачається з сертифікату на його ім`я, як мешканці с.Кубей (на час паювання - назва була с.Червоноармійське), - отримали право на 2,0 умовних кадастрових одиниць землі, а реалізували спадкодавці лише частину цього свого права - на 1,7016га (а.с.8-10); - з відповіді начальника відділу у Болградському районі головного управління держгеокадастру в Одеській області, позивачу відмовлено в реєстрації прав власності на земельну частку (пай) розміром 0.30га, що під багаторічними насадженнями, та зазначено, що громадяни села Кубей дійсно при паюванні отримали право на земельні паї розміром 2,0га, кожен з яких складався з 1,68 у.к.га (умовних кадастрових гектарів) орних земель та 0,31га зелених насаджень, з яких: 0,0574у.к.га садів і 0,2526у.к.га виноградників (а.с.11-12); - відповідно до заяви відповідачів - Кубейської сільської ради та представника відповідача Болградської районної державної адміністрації Одеської області - відповідачі вимоги позивача визнають повністю. Мешканці місцевої громади села Кубей (колишнє Червоноармійське), як члени КСП «Кубей», у тому числі і позивач (як спадкоємець) реалізували своє право власності на земельні ділянки лише під ріллею, проте в них залишилося не реалізованим право на земельну частку (пай) під багаторічними насадженнями в розмірі 0.30 умовних кадастрових га - згідно особистих сертифікатів, - що не заперечують відповідачі. Під час виділення в натурі на місцевості земельних ділянок державні акти були видані пайщикам лише на земельні ділянки під ріллею, право на землю під багаторічними насадженнями (сади та виноградники) громадянами реалізовано не було. Оскільки право на земельні частки (паї) визначалося в умовних кадастрових гектарах, то число, яким зазначалася відповідна площа, завжди округлювалася до десятих (одна цифра після коми), то в усіх документах, які складалися з цього приводу, завжди зазначалася площа 0.3у.к.га. Правовідносини з приводу спадщини регулюються відповідними нормами ЦК України. Положеннями ст.ст.1216-1218 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Статтею 1261 ЦК України встановлено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч.1, ч.3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно ч.1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч.1 ст.1270 ЦК України). В силу перелічених правових норм, позивач є спадкоємцем за законом першої черги, який скористався своїм правом прийняття та оформлення спадщини, що відкрилася після смерті його батька. Разом з цим його право порушене, оскільки він позбавлений можливості в позасудовому порядку реалізувати у повному обсязі свої спадкові права, хоча володіє усіма необхідними законними підставами для цього, оскільки за час свого життя спадкодавець не оформив належним чином своє право на земельні частки (паї) розміром 0.30у.к.га , а саме, - право на земельну частку (пай) розміром 0.30га, що під багаторічними насадженнями. Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» при вирішенні спору про спадкування, права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай). Відповідно до Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 08.08.1995 року № 720/95, право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю. Пунктом 17 Розділу Х Перехідних положень Земельного кодексу України, який набрав чинності в 2002 році передбачено, що відповідно до формулювань Указу Президента України від 08 серпня 1993 року № 720/95 слід розуміти, що сертифікат на право на земельну частку (пай) має не правовстановлююче, а правопосвідчувальне значення, тобто право на земельну частку (пай) виникає у члена господарства з моменту виникнення відповідного права колективної власності на земельну ділянку (пай) та існує незалежно від його посвідчення сертифікатом. Закон України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» від 05.06.2003 року № 899-VІ (надалі Закон) визначає організаційні та правові засади виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам на праві колективної власності, а також порядок обміну цими земельними ділянками. Статтею 1 Закону визначено коло осіб, які мають право на земельну частку (пай): - колишні члени колективних сільськогосподарських підприємства, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариства, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємства, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку; та громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом… Також ч 3 ст.1 цього ж Закону передбачено, що право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено у судовому порядку. Згідно ст.2 Закону основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Частиною другою цієї статті визначено, що документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: свідоцтво про право на спадщину; посвідчені у встановленому законом порядку договори купівлі-продажу, дарування, міни, до яких додається сертифікат на право на земельну час тку (пай); рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Стаття 3 Закону визначає підстави для виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв). Підставами для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації. Особи, власники сертифікатів на право на земельну частку (пай), які виявили бажання одержати земельну частку (пай) в натурі (на місцевості), яка належить їм по праву, подають до відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації заяву про виділення їм земельної частки (паю) в натурі (на місцевості). Земельна частка (пай) виділяється її власнику в натурі (на місцевості), як правило, однією земельною ділянкою. За бажанням власника земельної частки (паю) йому можуть бути виділені в натурі (на місцевості) дві земельні ділянки з різним складом сільськогосподарських угідь (рілля, багаторічні насадження, сінокоси або пасовища). В разі подання заяв про виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) більшістю власників земельних часток (паїв) у межах одного сільськогосподарського підприємства відповідна сільська, селищна, міська рада чи районна державна адміністрація приймає рішення про розробку проекту землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв). У п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснено, що сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та видачі державного акту про право власності на землю. Член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акту, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, зокрема й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Таким чином, судом встановлено на підставі належних і допустимих доказів, що батьки позивача - спадкодавці [PERSON] і [PERSON] - мали право на земельні частки (паї) розміром 2 умовних кадастрових гектарів кожний, на яку, на підставі сертифіката, був отриманий державний акт на право власності на земельні ділянки зі складом сільськогосподарських угідь у виді ріллі загальним розміром 1,63 га, при цьому оригінал сертифіката був вилучений, оскільки замість нього виданий державний акт. Проте, за життя спадкодавці не реалізували своє право на земельну частку (паї) зі складом сільськогосподарських угідь у виді багаторічних насаджень, та не отримали відповідного державного акт. З огляду на зазначене, позивач, згідно вимог чинного законодавства, успадкував дане право, яке підлягає захисту у судовому порядку. Згідно ст.81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання права, як передбачено п. «а» ч.3 ст.152 Земельного Кодексу України. Частиною 2 ст.373 ЦК України передбачено, що право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Відповідно до ст.1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Пунктами 16, 17 Перехідних положень Земельного кодексу України встановлено, що громадянам - власникам земельних часток (паїв) за їх бажанням виділяються в натурі (на місцевості) земельні ділянки з видачою державних актів на право власності на землю. Сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними прав вимоги на відведення земельної частки (пай) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Згідно п.3.5 Інформаційного листа Вищого ССУ з розгляду кримінальних та цивільних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» у разі втрати, пошкодження сертифіката про право на земельну частку (пай) аналогічного порядку видачі нового сертифікату на ім`я спадкодавця спадкоємцям особи, яка мала право на земельну частку (пай), не передбачено. Отже, належним способом захисту прав спадкоємців у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво право на спадщину на земельну частку (пай) є звернення спадкоємців до суду з вимогами про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування. За таких обставин суд дійшов висновку, що вимоги позивача про визнання права власності в порядку спадкування на двох земельних ділянок розміром 0,3га у виді багаторічних насаджень, які він успадкував, є обґрунтованими та підлягають задоволенню; порушення цим прав третіх осіб не вбачається з наданих суду матеріалів і доказів. На підставі ст.ст.81, 152 Земельного Кодексу України, ст.ст.328, 373, 1216-1218, 1223, 1261, 1268-1270 ЦК України, та

Outcome: approved