Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-23 00:00:00

29 серпня 2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу, укладеного між нею та відповідачем [PERSON] 16 липня 1996 року у Верхньогусиненській сільській раді Турківського району, Львівської області, актовий запис № 3. Позовні вимоги мотивує тим, що одруження з відповідачем виявилося невдалим, спільне життя у них не склалося. За останній час перебування у шлюбі між ними постійно виникали непорозуміння, які унеможливлювали їх подальше спільне проживання, у зв'язку з чим з квітня 2018 року проживають окремо, спільного господарства не ведуть. Сторони неодноразово намагалися примиритися і зберегти шлюб, однак дані спроби виявилися марними. Шлюб носить формальний характер, примирення між ними неможливе. Від даного шлюбу мають двох дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], які на момент пред'явлення позову є повнолітніми. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилася. Однак, в прохальній частині позовної заяви міститься клопотання про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить суд позов задовольнити (а.с.19). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про день та час слухання справи судом повідомлявся належним чином. Від нього надійшла заява про розгляд справи у його відсутності, де зазначив, що позовні вимоги визнає в повному обсязі, не заперечує щодо задоволення позову (а.с.16). Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У зв'язку з цим, на підставі ст. 247 ЦПК України, суд вважає за можливе провести розгляд справи по суті без фіксування судового процесу. Дослідивши матеріали справи суд дійшов до переконання, про задоволення позову на підставі наступного. За ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 5 Протоколу №7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Відповідно до вимог ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб гарантується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування до шлюбу не допускається. Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем 16 липня 1996 року укладено шлюб у Верхньогусиненській сільській раді Турківського району, Львівської області, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу, зроблено запис за № 3 (свідоцтво про укладення шлюбу серії [NUMBER], а.с.5). Шлюб між ними носить формальний характер, шлюбні стосунки не підтримують. Приймаючи до уваги, що причини, що спонукають наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, що має істотне значення, внаслідок чого позов підлягає задоволенню. Таким чином, суд вважає встановленим, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання. Крім того, відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір.

Outcome: approved