Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-11 00:00:00

31 січня 2014 року [PERSON] звернувся до [PERSON] з позовом, в якому вказує, що до 11 квітня 2013 року перебував з відповідачкою в зареєстрованому шлюбі, від якого мають доньку [PERSON], [INFO]. У вересні 2012 року [PERSON] покинула їх з донькою і виїхала проживати в [ADDRESS]. З того часу відповідачка жодного разу дитину не провідувала, її вихованням не займається, життям дитини не цікавиться, від виконання своїх батьківських обов'язків ухиляється. Посилаючись на викладене вище, на підставі ст. 164 СК України просить позбавити [PERSON] батьківських прав щодо [PERSON] У судовому засіданні [PERSON] підтримав позовні вимоги в повному обсязі, при цьому пояснив, що хоче позбавити відповідачку батьківських прав щоб жити «нормальним» життям. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки вона любить свою дочку. Представник Органу опіки та піклування Ворожбянської міської ради в судове засідання не з'явився, подав заяву про розгляд справи без його участі (а. с. 25). Прокурор Глущенко Г.О. просила постановити рішення про задоволення позовних вимог. Заслухавши сторони, прокурора, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає. Судом встановлено, що до 22 квітня 2013 року [PERSON] та [PERSON] перебували в шлюбі, від якого мають доньку [PERSON], [INFO] (а. с. 3, 16). Відповідно до довідки Ворожбянської міської ради від 20 грудня 2013 року №1566 [PERSON] проживає разом зі своїми батьками та донькою [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а. с. 5). Згідно з довідкою Виконавчого комітету Вирівської сільської ради від 20 грудня 2013 року №933 [PERSON] проживає разом зі своєю матір'ю та братом за адресою: [ADDRESS] (а. с. 5). Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов сім'ї Виконавчого комітету Ворожбянської міської ради від 20 грудня 2013 року [PERSON] проживає в приватизованій квартирі разом з батьками, на утриманні має доньку [PERSON], мати дитини з родиною не проживає з вересня 2012 року, участі у вихованні дитини не приймає. [PERSON] сумлінно виконує свої батьківські обов'язки по відношенню до малолітньої доньки. Для дитини створені всі умови для проживання та розвитку (а . с. 6). [PERSON] має задовільний стан здоров'я (а. с. 20). За місцем роботи [PERSON] характеризується позитивно (а. с. 11). 21 січня 2014 року [PERSON] дала нотаріально засвідчену згоду на позбавлення її батьківського піклування по відношенню до її малолітньої доньки [PERSON], а також відмовилася від її виховання та утримання (а. с. 7). Як вбачається з висновку Органу опіки та піклування Ворожбянської міської ради від 24 січня 2014 року №81 [PERSON] на даний час зі своєю донькою [PERSON] не проживає, життям доньки не цікавиться, матеріальної допомоги не надає. Виконавчий комітет Ворожбянської міської ради вважає за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав, оскільки остання нотаріально відмовилася від виховання та утримання своєї дочки (а. с. 9). У судовому засіданні відповідачка [PERSON] визнала, що протягом останнього року без поважних причин вона взагалі не бачила дитину, не цікавилася її здоров'ям, не надавала матеріальної допомоги тощо, але запевнила суд, що вона змінить ставлення до виховання і розвитку дочки та просила надати їй шанс. Відповідно до ч. 1 ст. 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. У відповідності з ч. 3 ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з ч. ч. 1, 2, 4 ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані поважати дитину. Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 3 СК України дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. У відповідності з ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. З огляду на положення ч. ч. 1, 3 ст. 12 вказаного Закону виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Держава надає батькам або особам, які їх замінюють, допомогу у виконанні ними своїх обов'язків щодо виховання дітей, захищає права сім'ї. Відповідно до ч. 1 ст. 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР ратифіковано Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Відповідно до ст. 8 вказаної Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У преамбулі Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що цей Закон регулює відносини, що виникають у зв'язку з обов'язком держави виконати рішення Європейського суду з прав людини у справах проти України; з необхідністю усунення причин порушення Україною Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і протоколів до неї; з впровадженням в українське судочинство та адміністративну практику європейських стандартів прав людини; зі створенням передумов для зменшення числа заяв до Європейського суду з прав людини проти України. Статтею 2 названого Закону передбачено, що рішення є обов'язковим для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції. Порядок виконання Рішення визначається цим Законом, Законом України «Про виконавче провадження», іншими нормативно-правовими актами з урахуванням особливостей, що передбачені цим Законом. Відповідно до ст. 17 вищеназваного Закону суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до ч. 5 ст. 19 цього Закону міністерства, інші центральні органи виконавчої влади забезпечують систематичний контроль за додержанням у рамках відомчого підпорядкування адміністративної практики, що відповідає Конвенції та практиці Суду. Європейський суд з прав людини у справі «Савіни проти України» (рішення від 18 грудня 2008 року, яке є остаточним) постановив, що мало місце порушення статті 8 Конвенції. У вищевказаній справі було встановлено, що за рішенням суду першої інстанції, з яким погодились суди апеляційної та касаційної інстанції, було відібрано трьох неповнолітніх дітей без позбавлення заявників батьківських прав (ст. 170 СК України). У рішенні йдеться про те, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції. Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не «згідно із законом», не відповідає законним цілям, переліченим у п. 2 ст. 8 Конвенції, і не може вважатися «необхідним у демократичному суспільстві». Відповідно до ст. 165 СК України [PERSON] як батько дитини мав право за наявності достатніх підстав на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав відповідачки. Проте, для визначення чи було конкретне втручання «необхідним у демократичному суспільстві» необхідно оцінювати в контексті всієї справи загалом, чи були мотиви, наведені на виправдання втручання доречними і достатніми для цілей п. 2 ст. 8 Конвенції і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як цього вимагає ст. 8 Конвенції (п. 48 Рішення). У названому рішенні, зокрема, констатується, що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини. Сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних заходів, не вдаючись до роз'єднання сім'ї. Так, суть позовних вимог зводиться до того, що відповідачка зловживає алкогольними напоями, з вересня 2012 року проживає окремо, до дитини не приїздить, життям дитини не цікавиться. Підставою для дачі висновку про доцільність позбавлення батьківських прав від 24 січня 2014 року стало те, що [PERSON] нотаріально відмовилася від виховання та утримання своєї малолітньої доньки [PERSON] (а. с. 9). З огляду на положення ч. ч. 4 - 6 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо позбавлення та поновлення батьківських прав обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Вищевказаний висновок органу опіки і піклування, яким визнано за доцільне позбавити відповідачку батьківських прав відносно дочки [PERSON], не містить мотивів відносно того, яким чином таке втручання в сімейне життя малолітньої дитини, буде відповідати її інтересам, і яким саме інтересам цієї дитини, чи позитивно вплине на дитину розлучення з матір'ю та відсутність з її боку піклування про дочку в майбутньому. Крім того, у судовому засіданні сторони визнали, що на засіданні Органу опіки та піклування [PERSON] не було, вказаний орган не заслухав її думки з приводу зазначеного питання, не з'ясував причин написання заяви про дачу згоди на позбавлення батьківського піклування. Відповідачка пояснила, що до нотаріуса її возив позивач, на той час згоду на позбавлення батьківського піклування вона давала добровільно, але зараз вже не бажає, щоб її розлучили з дитиною. Також вказала, що позивач хоче позбавити її батьківських прав, щоб отримувати від держави соціальну допомогу на дитину. Суд вважає, що доведена вина відповідачки [PERSON] в ухиленні від виконання своїх обов'язків по вихованню дочки [PERSON], [INFO], яка визнала, що протягом останнього року без поважних причин взагалі не бачила дитину, не цікавилася її здоров'ям, не надавала матеріальної допомоги тощо. Проте, ураховуючи характер поведінки відповідачки, її молодий вік, невичерпані можливості з боку держави по допомозі відповідачці у вихованні своєї дитини, те, що [PERSON] запевнила суд, що змінить своє ставлення до виховання і розвитку дочки, у даний час можливо, як виняток, відмовити у задоволенні позову саме з цих підстав, що також буде відповідати і положенням ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року, щодо можливості втручання у приватне і сімейне життя відповідачки, яке є необхідним у демократичному суспільстві. При цьому, суд вважає за необхідне попередити [PERSON] про необхідність змінити ставлення до виховання своєї дочки [PERSON], [INFO], та покласти на Орган опіки та піклування контроль за виконанням [PERSON] батьківських обов'язків щодо дочки [PERSON], [INFO], що буде відповідати положенню, закріпленому в п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» №3 зі змінами та доповненнями, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 грудня 2008 року №20. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed