Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-19 00:00:00

9 вересня 2019 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про виділення часток колгоспного двору та визнання права власності. В позовній заяві зазначає, що домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , що складається з житлового будинку та господарських будівель, належало до типу колгоспного двору, головою якого був її батько, [PERSON] , [INFO] , та членами якого станом на 15 квітня 1991 року (момент припинення колгоспного двору) були семеро осіб, а саме: [PERSON] , [INFO] - голова колгоспного двору; [PERSON] , [INFO] - його дружина; [PERSON] , [INFO] - його дочка; [PERSON] , [INFO] - його син; [PERSON] [INFO] - його дочка; [PERSON] [INFO] - його син; [PERSON] , [INFO] - його син. Вказані особи постійно проживали з батьком, до дня його смерті, за вказаною адресою. [INFO] батько позивача помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть. Згідно з довідкою Вузлівської сільської ради №80 від 11.01.2017 року, на день смерті [PERSON] (голова колгоспного двору), а саме 05.12.1993 року, за адресою: [ADDRESS] , були зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР 1963 р.вище перелічені особи є такими, що прийняли спадщину після смерті [PERSON] , оскільки фактично вступили у володіння та користування спадковим майном. [PERSON] , померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть. Після її смерті позивач звернулась 23.01.2017 року, за оформленням свідоцтва про право на спадщину до нотаріальної контори, однак у зв`язку із відсутністю зареєстрованих належним чином, правовстановлюючих документів на вказане домоволодіння, нотаріус відмовила їй у видачі свідоцтва про право на спадщину. Оскільки право власності на житловий будинок залишилось зареєстрованим за колгоспним двором, то через відсутність правовстановлюючого документа із визначенням часток власників нерухомого майна, вона не може в нотаріальному порядку оформити свої права на житловий будинок, у зв`язку з чим змушена звернутися до суду із цим позовом. Враховуючи вказані обставини, просить Визначити за [PERSON] , [INFO] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ), [PERSON] , [INFO] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ), [PERSON] , [INFO] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ), [PERSON] , [INFO] реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ), [PERSON] , [INFO] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ), право спільної часткової власності в рівних частках по 1/5 на кожного, на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , та визнати право власності за [PERSON] , [INFO] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ), на домоволодіння, яке складається з житлового будинку літера «А-1»,, сараїв літера «Б», «В», вбиральні літера «Г», колодязя «К», воріт №1, огорожі № 2, та яке розташоване за адресою: [ADDRESS] (а.с.2-4 зворот). Позивач та представник позивача в підготовчому судовому засідання просили визнати за нею право власності на будинковолодіння, позовні вимоги в частині визначення часток не підтримують. Відповідачі в підготовчому судовому засідання позовні вимоги визнали та просили постановити рішення про визнання за позивачем права власності на будиковолодіння. Згідно з ч.4 ст.200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому ст.ст.206-207 ЦПК України. За правилами ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Вислухавши позицію позивача та представника позивавача, врахувавши заяви відповідачів про визнання позову, дослідивши подані учасниками справи документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних міркувань. Відповідно до вимог ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст.ст.13,19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. На підставі ст.ст.12,81,82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу і способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, окрім іншого - визнання права. Суд встановив, що будинковолодіння [ADDRESS] належало колгоспному двору, головою якого був [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на будівлю від 27 червня 1988 року, виданого виконавчим комітетом Радехівської районної ради народних депутатів, (а.с.17). Вказане також підтверджується довідкою КП ЛОР «Червоноградське міжміське бюро технічної інвентаризації №499 від 10.02.2017 року, з якої вбачається, що житловий будинок [ADDRESS] , зареєстрований на праві власності за колгоспним двором, головою якого є [PERSON] (а.с.18). Згідно з п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України №20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, тобто ЦК УРСР 1963 року. Відповідно до пп. «а» п. 6 вищезазначеної постанови, право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Відповідно до останнього абзацу п. 1 Листа Вищого спеціалізованого суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 якщо спадщина відкрилась у період чинності ЦК УPCP, застосовуванню підлягають норми ЦК УРСР про належність спадщини спадкоємцеві з часу відкриття спадщини незалежно від оформлення права на спадщину. За правилами ст.ст. 120,123 ЦК УРСР, які діяли до ведення в дію Закону України «Про власність», кожен з членів колгоспного двору мав рівне право на майно колгоспного двору. Тобто, після введення в дію Закону України «Про власність» 15.04.1991 року у всіх членів колгоспного двору виникло право власності на все його майно в рівних частинах, в тому числі і на будинок з господарськими спорудами, які відносилися до цього колгоспного двору. Суд встановив, що станом на 15 квітня 1991 року членами колгоспного двору були [PERSON] (голова колгоспного двору), [PERSON] , (дружина голови двору), [PERSON] (дочка голови двору), [PERSON] (син голови двору), [PERSON] (дочка голови двору), [PERSON] (син голови двору), [PERSON] , (син голови двору). Їх частки у колгоспному дворі були рівними, тобто кожному із них належало по 1/7 частині, як членам колишнього колгоспного двору. Згідно з ст.123 ЦК УРСР частка члена колгоспного двору в майні двору визначається при виході його з складу двору без утворення нового двору (вихід); про утворенні з одного двору двох і більше дворів; при зверненні стягнення по особистих зобов`язаннях членів двору. Будь - яких рішень щодо виділу з колгоспного двору, поділу колгоспного двору суду не подано і таких не встановлено в судовому засіданні. [INFO] у с. Бабичі Радехівського району помер батько Позивача [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про смерть, серії [NUMBER] , виданим 06.06.1993 року Вузлівською сільською радою Радехівського району Львівської області (а.с.15). Відповідно до частини 1 статті 24 Кодексу про шлюб та сім`ю України, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку спадкування, є власністю кожного з них. Статтею 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майно. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Вказане свідчить про те, що після смерті [PERSON] , його 1/7 частки успадкували дружина [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном, а відповідно їх частки збільшилися та стали по 1/6 частки кожного. [INFO] у с. Бабичі Радехівського району померла мати Позивача [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про смерть, серії [NUMBER] , виданим 26.07.2016 року Вузлівською сільською радою Радехівського району Львівської області (а.с.14). У відповідності до статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Прийнята спадщина визнається власністю спадкоємця з часу відкриття спадщини. Після її смерті, її частку успадкували [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном, а відповідно їх частки збільшилися та стали по 1/5 частки кожного. [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] посвідченими заявами відмовились від належної їм частки в майні колгоспного двору по [ADDRESS] в користь [PERSON] . Згідно з п.2 ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі відмови власника від права власності. А відповідно до ч. 1 ст. 347 ЦК України особа може відмовитися від права власності на майно, заявивши про це або вчинивши інші дії, які свідчать про її відмову від права власності. Згідно з ч. 3 цієї ж статті у разі відмови від права власності на майно, права на яке підлягають державний реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту внесення за заявою власника відповідного запису до державного реєстру. Оскільки, частки колишніх членів колгоспного двору у державному реєстрі прав власності на нерухоме майно не зареєстровані, недоцільно звертатися до державного реєстратора з заявою про відмову від права власності на належні частки. Відповідно до ст. 121 ЦК Української РСР (в редакції від 18.07.1963 р.) володіння користування і розпорядження майном колгоспного двору здійснюється за згодою всіх членів двору. Таким чином, суд вважає за можливе прийняти відмови [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] від належних їм часток у майні колишнього колгоспного двору на користь [PERSON] . Узагальнюючи наведене, суд робить висновки про те, що позивачу, як співвласнику, належить 1/5 частина будинковолодіння за адресою: [ADDRESS] , інші члени колгоспного двору відмовилася від права власності на належні їм частки, а також визнали позов, тому за позивачем необхідно визнати в цілому право власності на будинковолодіння за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ст.141 ЦПК України із відповідача в користь позивача необхідно стягнути понесені ним судові витрати.

Outcome: approved