Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-04 00:00:00

29 грудня 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, предметом якого є: стягнення з [PERSON] боргу в сумі 8 000 грн. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 06 березня 2014 року між ним, з одного боку, та [PERSON], з другого боку, був укладений договір позики, за яким позивач надав, а відповідач взяв у борг гроші в сумі 8000 грн на строк до 30 липня 2014 року, однак своїх зобов'язань не виконав, гроші не повернув, у зв'язку з чим [PERSON] звернувся з позовом до суду. Позивач в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала, просила його задовольнити з тих підстав, що відповідач своїх зобов'язань за договором позики не виконав, гроші у визначений сторонами строк не повернув. Відповідач в судове засідання двічі не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений за адресою реєстрації місця проживання (а.с. 13, 22), про причини неявки суд не повідомив. Суд, на підставі ч. 1 ст. 224 ЦПК України, враховуючи згоду представника позивача і наявність достатніх даних для вирішення спору, ухвалив розглядати справу в заочному порядку. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази, що є у справі, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 06 березня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики. За умовами договору, [PERSON] одержав від позивача у борг 8 000 грн. В підтвердження цього факту до матеріалів справи долучено копію розписки (а.с. 6). Вирішуючи цивільно-правовий спір, що виник між сторонами, суд виходить з такого. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Зазначений правовий висновок, зроблений Верховний Судом України, викладений в Постанові судової палати у цивільних справах від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13 та, відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковим для всіх судів України. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Враховуючи викладене, а також той факт, що позивач свій процесуальний обов'язок доказування виконав, надав суду належний доказ укладення між ним та відповідачем договору позики, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог [PERSON] та необхідність їх задоволення. За змістом ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Судом встановлено, що при подачі позову [PERSON] сплатив судовий збір у розмірі 243 (двісті сорок три) гривні 60 коп., що підтверджується квитанцією №0.0331757653.1 від 26 грудня 2014 року (а.с. 1). Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. За таких обставин, враховуючи принцип обов'язковості виконання зобов'язання, принцип недопустимості односторонньої відмови від виконання зобов'язання, суд задовольняє позов, стягує з відповідача суму заборгованості за договором позики та судові витрати. З урахуванням викладеного,

Outcome: approved