Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-09 00:00:00

3 березня 2016 року, [PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просила суд, стягнути з відповідача на свою користь суму завдатку у розмірі 500 грн. та додаткову суму у розмірі завдатку 500 грн., пеню у розмірі 13425 грн., 3% річних з простроченої суми у розмірі 3678,08 грн., моральну шкоду у розмірі 20000 грн., поклавши на відповідача витрати по сплаті судового збору, мотивуючи це невиконанням відповідачем умов укладеного між ними договору про надання інформаційних послуг № 1200 від 15.08.2013 р. Позивачка в судове засідання не з`явилася, надавши до свого позову письмове клопотання, в якому позов підтримала у повному обсязі та на підставі ч. 2 ст. 158 ЦПК України, просила суд слухати справу за її відсутності, не заперечуючи проти ухвалення заочного рішення по справі (а.с. 3,15). Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, у відповідності до вимог ч. 5 ст. 74, ч. 1 ст. 77 ЦПК України, за останньою відомою судові адресою його місця проживання і повістка вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає або не знаходиться, що підтверджується довідкою Овідіопольського РВ ГУДМС України в Одеській області № 1526 від 08.04.2016 р. про те, що [PERSON], [INFO] за обліками АДК Овідіопольського РВ значиться зареєстрованим за адресою : [INFO], а також поштовими повідомленнями з відмітками листоноші «за зазначеною адресою не проживає», і його інше місцезнаходження чи місце перебування ні позивачці, ні суду невідоме, причини своєї неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутністю суду не надав (а.с. 9,19,20,23-25). Згідно з ч. 4 ст. 169 ЦПК України, якщо у суду не має даних про причину неявки відповідача, сповіщеного належним чином, суд вважає можливим розглянути справу на підставі даних, які є в матеріалах справи та зі згоди позивача ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 3 ЦПК України). Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України. Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи : роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частинами 3,4 статті 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Статтею 509 ЦК України передбачено зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до ст.ст. 525,526 ЦК України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, передбачено, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтями 546,547 ЦК України передбачено виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобовязання. Правочин щодо забезпечення виконання зобовязання вчиняється у письмовій формі. Згідно із ст.ст. 570,571 ЦК України - завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Якщо порушення зобов'язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора. Якщо порушення зобов'язання сталося з вини кредитора, він зобов'язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості. Сторона, винна у порушенні зобов'язання, має відшкодувати другій стороні збитки в сумі, на яку вони перевищують розмір (вартість) завдатку, якщо інше не встановлено договором. У разі припинення зобов'язання до початку його виконання або внаслідок неможливості його виконання завдаток підлягає поверненню. Стаття 610 ЦК України зазначає порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Згідно із статтями 611,612 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема : 1) припинення зобовязання внаслідок односторонньої відмови від зобовязання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобовязання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобовязання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Також, статтею 617 ЦК України передбачено особа, яка порушила зобовязання, звільняється від відповідальності за порушення зобовязання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обовязків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобовязання, відсутність у боржника необхідних коштів. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Статтею 651 ЦК України передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Статтею 901 ЦК України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання. Частина 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» наголошує, що у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов'язання, не звільняє його від виконання зобов'язання в натурі. Суд встановив, що 15.08.2013 р. між позивачкою та відповідачем [PERSON], як ФО-підприємцем, який витупав як керівник Інформаційної агенції «Южний город» був укладений договір про надання інформаційних послуг № 1200, відповідно до умов п. 1.1 якого, відповідач, як виконавець взяв на себе зобов'язання по пошуку інформації про здачу в оренду нерухомості по м. Одесі та надання позивачці (абоненту) отриманої інформації в обсязі та на умовах, передбачених договором, а остання зобов'язалася прийняти дану інформацію та оплатити її. Строк дії укладеного договору становить з 15.08.2013 року по 15.09.2013 року, що передбачено п. 1.2 даного договору (а.с. 5). Суд звертає увагу на те, що вказаний договір був укладений саме з ФО-підприємцем [PERSON], оскільки у договорі зазначені саме реквізити зазначеної особи, а саме: свідоцтво про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця № 991661 від 10.03.2011 року, а такого підприємства, як Інформаційне агентство «Южный город» з зазначеним свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця не існує, а тому суд вважає, що позов предявлений позивачкою у відповідності до норм ЦПК України, саме до ФО-підприємця [PERSON] У відповідності з вимогами ст. 52 ЦК України, фізична особа - підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення. Фізична особа - підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у праві спільної сумісної власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна. Тому навіть, якщо станом на час звернення до суду з даним позовом відповідач [PERSON] припинив підприємницьку діяльність, він повинен нести відповідальність за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном. Пунктом 5.2 договору № 1200 від 15.08.2013 р. встановлено, що позивачка при підписанні даного договору-доручення перераховує у касу відповідача завдаткову суму у повному розмірі, яка є завдатковою до виконання умов договору. Відповідно до п. 5.1 договору, вартість договору складає 500 грн., які позивачкою були сплачені відповідачеві повністю згідно квитанції (а.с. 6). При чому, суд встановив, що для виконання умов договору відповідачем, позивачці в усній формі була повідомлена приблизна адреса квартири, яка нібито здається в оренду, та наданий номер телефону нібито господаря цієї квартири з метою спілкування з господарем та домовленості про зустріч. Проте, домовившись з господарем та прибувши за вказаною адресою, господар в обумовлений час не зустрів позивачку, у телефонній розмові повідомляв про те, що запізнюється, згодом на телефонні дзвінки за номером телефону ніхто не відповідав. Наступного дня, прибувши до відповідача, позивачка повідомила його про те, що вона не змогла подивитися квартиру, оскільки господар не з'явився та на дзвінки не відповідав, на що відповідач пояснив мені, що це право господаря й він нічим не може допомогти і на даний час інших варіантів квартири, яка б влаштовувала позивачку немає, а тому потрібно чекати деякий час. Протягом усього періоду дії договору позивачка кожного робочого дня дзвонила відповідачу за телефоном, зазначеним у п.п. 4.1, 10.6 даного договору, з метою отримання інформації про об'єкти оренди, проте відповідач не надав жодного варіанту оренди квартири. 04.11.2013 р., позивачка направила відповідачу заяву за договором № 1200 про надання інформаційних послуг від 15.08.2013 року, в якій просила повернути завдаткову суму у розмірі 500,00 грн., проте відповідач жодної відповіді на вказану заяву не надав та кошти у сумі 500,00 грн. не повернув (а.с. 7). Таким чином, суд вважає, що відповідач умисно ухилився від виконання своїх обов'язків за вказаним договором про надання інформаційних послуг, зазначені у договорі послуги позивачці не надав, на відміну від позивачки, якою в повному обсязі були виконані умови укладеного договору щодо повної оплати за надання інформаційних послуг, у звязку з чим, на думку суду, відповідач повинен повернути позивачці завдаток у сумі 500,00 грн. та додатково сплатити суму у розмірі сплаченого позивачкою завдатку в порядку ст.ст. 570,571 ЦК України, а тому вимоги позивачки про стягнення з відповідача суми завдатку та додаткової суми у розмірі завдатку на загальну суму 1000 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі. Крім того, період нарахування пені визначається з 16.09.2013 р. з огляду на те, що строк дії договору № 1200 від 15 серпня 2013 року сплинув 15.09.2013 р. Отже, строк прострочення виконання умов договору за період з 16.09.2013 р. по 27.02.2016 р. (день направлення позовної заяви до суду) складає 895 днів. Загальна сума пені становить 13425 грн., виходячи з наступного розрахунку зробленого позивачкою у відповідності до чинного законодавства, з яким погоджується суд, а саме : 1 % від суми послуг за умовами договору 500 грн. складає 5,00 грн.; 3 % відсотки від вартості послуг складає 15 грн.; 15 грн. х 895 (кількість днів прострочення) = 13 425,00 грн., а тому підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пеня у сумі : 3425 грн. За таких обставин з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню 3 % річних від суми заборгованості за період з 16.09.2013 р. по 27.02.2016 р., що вираховуються з наступного розрахунку : 500 грн. х 3 % х 895 (кількість днів прострочення) : 365 днів = 3678,08 грн., які також підлягають стягненню з відповідача. Однак при цьому, суд вважає, що в задоволенні позову в частині стягнення з відповідача на користь позивачки суми моральної шкоди у розмірі 20000 грн. з посиланням на ст.ст. 23,1167 ЦК України слід відмовити, адже умовами вищевказаного договору про надання інформаційних послуг не передбачено стягнення моральної шкоди з огляду на вимоги ст.ст. 611,12 ЦК України. Таким чином, з відповідача на користь позивачки слід стягнути : суму завдатку у розмірі 500 грн. та додаткову суму у розмірі завдатку 500 грн., пеню у розмірі 13425 грн., 3% річних з простроченої суми у розмірі 3678,08 грн., а разом 18103,08 грн. Крім суми заборгованості за невиконання умов договору про надання інформаційних послуг, з відповідача, враховуючи вимоги ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно якої споживачі звільнені від сплати судового збору за позовами повязаних з порушенням їхніх прав та вимог ч. 3 ст. 88 ЦПК України в дохід держави підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору пропорційно до задоволеної частини вимог за розгляд справи у сумі 551,20 грн.

Outcome: partial