Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-16 00:00:00

31.10.2017 року позивач [PERSON] звернулася до суду з даним позовом, в якому просить анулювати заборгованість за угодою/рахунком №АВНОСТ [NUMBER] перед відповідачем - [PERSON] акціонерним товариством «Акцент-Банк» як нікчемним правочином, застосувавши наслідки недійсності правочину та стягнути з відповідача на її користь 20000 грн. моральної шкоди. В обґрунтування позову позивач зазначила, що 19.12.2016 року їй стало відомо про існування боргу перед відповідачем [PERSON] акціонерним товариством «Акцент-Банк» в сумі 20627,57 грн., про що свідчить довідка №76U5- I16L-D667-Т2СО. В довідці вказаний номер угоди/рахунку №АВНОСТ [NUMBER] найменування швидкі готівкові. Довідкою від 21.06.2017 року позивача повідомлено про борг перед відповідачем в сумі 28260,39 грн. за тією ж угодою-рахунком. [PERSON] звернулась до відповідача з письмовим запитом, в якому просила надати їй копію договору, за яким вона брала кредит та інші відомості. Їй була направлена відповідь про неможливість виконання заяви, так як є сумніви щодо ідентифікації позивача, а тому позбавлені можливості розкрити банківську таємницю, тому тільки у відділенні банку вона може отримати копію договору. Оскільки в м. Куп'янську відсутнє відділення цього банку, вона не взмозі звернутись до відділення банку, розташованого у м. Дніпро оскільки має похилий вік і у неї відсутні кошти на поїздку, а також вона впевнена, що ніякого договору не укладала з відповідачем, гроші не брала. Позивач також впевнена, що вказані дії відповідача є саме нечесною підприємницькою діяльністю, що має наслідки за Законом України «Про захист прав споживачів». Для виникнення правовідносин, між позивачем та відповідачем повинен бути укладений договір, який має містити умови, за якими позивач повинна нести обов'язок перед відповідачем. Оскільки вона не укладала договір, не підписувала його, то нести обов'язок в сумі відшкодування 28260,39 грн. не повинна. [PERSON] вказує, що відповідач має надати докази укладення між нею та ним договору - угоди/рахунку. Позивач вважає, що відповідачем порушені її права, так як нараховуючи на її ім'я неіснуючий борг, відповідач діє протиправно щодо неї, оскільки вона не укладала з відповідачем договору-угоди/рахунку, не брала у борг гроші, а тому не повинна відшкодовувати борг. Оскільки відсутній правочин в письмовому вигляді, то угода/ рахунок, на який посилається відповідач, є нікчемною. Розмір моральної шкоди позивачем зазначений в сумі 20000 грн., який вважає розумним та справедливим. Позивач є пенсіонеркою похилого віку, не брала грошів банку, нічого не заборгувала, відповідач розраховував борг, не маючи умов договору, а коли вона витребувала підстави для нарахування боргу, відмовив їй в цьому. [PERSON] вказує, що у зв'язку із незаконними діями банку вона звернулась до адвоката. Їй також було важко це робити, вона вимушена була їхати до м. Куп'янськ кілька разів. Отримати безоплатну правову допомогу в центрі БВПД також потребувало часу. Вона страждала душевно від незаконних дій відповідача. Ухвалою від 01.11.2017 року провадження у справі відкрито. 13.02.2018 р. до суду від представника [PERSON] акціонерного товариства «Акцент-Банк» за довіреністю [PERSON] надійшли письмові заперечення на позовну заяву, в яких просить відмовити у задоволенні позову [PERSON], посилаючись на те, що при укладенні договору було дотримано всі передбачені законом істотні умови договору, котрі були обумовлені згодою сторін, як узгоджені сторонами, так і прийняті ними. На момент укладення вказаного договору обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, що стверджено підписом та печаткою банку. Кредитні договори укладаються з урахуванням вимог цивільного та банківського законодавства. При укладенні спірного договору позивачеві було надано всю необхідну інформацію, про що свідчить підпис на спірному договорі. Під час вчинення спірного правочину сторонами було дотримано усіх вимог, передбачених ст. 203 ЦК України. Посилання позивача на порушення його прав відповідачем при укладенні договору є безпідставними. Одним із загальних принципів цивільного законодавства є принцип свободи договору, який знайшов своє відображення у ст. 3 та ст. 627 ЦК України. Таким чином, між сторонами було укладено кредитний договір №АВН0СТ[NUMBER] від 06.09.2016 року про надання позивачу кредиту в розмірі 16938,46 грн. строком на 24 місяці під 4,99 відсотків на місяць. Дані обставини підтверджуються відповідною заявою позичальника. Відповідно до заявки, [PERSON] на надання кредитних коштів наданої до банку засобами електронного зв'язку було сформовано заяву позичальника, погоджено видачу кредиту у запитуваному розмірі та перераховано до банку позичальника для подальшого зарахування на рахунок позичальника. На підтвердження цього, банком надана копія заяви позичальника та копії платіжних доручень щодо перерахування коштів на адресу ПАТ КБ «ПриватБанк» (додаються). Однак відповідно до положень ст. 60-62 Закону України «Про банки та банківську діяльність» ПАТ «Акцент-Банк» не має можливості особисто звернутись до ПАТ КБ «ПриватБанк» з вимогою про надання доказів щодо підтвердження зарахування кредитних коштів на рахунок позивача і подальшого руху даних коштів. Законом України №2147-VІІІ від 03.10.2017 року прийнято нову редакцію Цивільного процесуального кодексу України, який набрав чинності 15.12.2017 року. Згідно п.9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» закону визначено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією кодексу. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] вимоги позову підтримали у повному обсязі, який просили задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчать матеріали справи, в матеріалах справи містяться письмові заперечення на позов. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши докази і оцінивши їх у сукупності, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено та підтверджено наявними у справі доказами, що 06.09.2016 року між [PERSON] акціонерним товариством «Акцент-Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір у спосіб подання письмової заяви позивачем, як позичальником, про надання строкового кредиту № АВН0СТ[NUMBER] від 06.09.2016 року (а.с. 51, 71), позивачу ПАТ «Акцент-Банк» надано строковий кредит у сумі 16938,46 грн. строком на 24 місяців, тобто з 06.09.2016 р. по 06.09.2018 р. включно, на наступні цілі: придбання споживчих товарів, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 4,99 в місяць, на суму виданого кредиту, що сплачується щомісяця, у розмірі 1551,89 грн., починаючи з «01» по «05» число наступного місяця, в обмін на зобов'язання позичальника з повернення кредиту, сплати відсотків, винагороди за надання фінансового інструменту 1538,46 грн., комісії у строки, зазначені в заяві та Правилах та Умовах надання кредиту «Швидка готівка». (а.с. 20) Згідно даної заяви, [PERSON] ознайомлена та згодна із Умовами та правилами надання банківських послуг, які були надані їй у письмовій формі та своїм підписом підтверджує факт надання їй повної інформації про умови кредитування в ПАТ «Акцент-Банк», тобто на момент укладення договору позивачу була надана повна та вичерпна інформація, необхідна та достатня для розуміння нею як змісту так і виду договору, який позивач підписує. Як убачається з письмових заперечень на позов представника відповідача ПАТ «Акцент-Банк», відповідно до заявки [PERSON] на надання кредитних коштів, наданої до банку засобами електронного зв'язку, було сформовано заяву позичальника, погоджено видачу кредиту у запитуваному розмірі та перераховано до банку позичальника для подальшого зарахування на рахунок позичальника. За приписами ст. ст. 627, 628, 629 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до вимог статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні, або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Належною формою кредитного договору згідно ч. 1 ст.1055 ЦК України є письмова форма. Наслідком недодержання письмової форми такого договору є його нікчемність (ч. 1 ст.218, ч. 2 ст.1055 ЦК України). Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). В даному випадку істотні умови кредитного договору зафіксовано у вищевказаних заяві про надання строкового кредиту № АВН0СТ[NUMBER] від 06.09.2016 року та інших документах, наданих відповідачем так і позивачем. Зважаючи на предмет договору, відповідачем був наданий споживчий кредит за поданою особою інформацією. Як убачається з платіжного доручення №7726 від 06.09.2016 р. (а.с. 52, 91), платник - [PERSON], банк платника - ПАТ «А-Банк», одержувачем по договору АВН0СТ[NUMBER] одноразової суми 1538,46 грн. є [PERSON], з платіжного доручення №HSAV6B7727 від 06.09.2016 р. (а.с. 53, 90), платник - [PERSON], банк платника - ПАТ «А-Банк», одержувач - Онлайн кеш-кредит, видача кредиту згідно кредитного договору АВН0СТ[NUMBER] від 06.09.2016 р. в сумі 15400,00 грн., з платіжного доручення №G0906GB2G3 від 06.09.2016 р. (а.с. 54, 89) платник - Онлайн кеш-кредит, банк платника - ПАТ «А-Банк», одержувач - КБ «ПриватБанк», видача кредиту згідно кредитного договору АВН0СТ[NUMBER] від 06.09.2016 р. в сумі 15400,00 грн. Згідно довідки №76U5- I16L-D667-Т2СО від 19.12.2016 р. [PERSON] станом на 19.12.2016 р. має заборгованість перед ПАТ «А-Банк» за угодою/рахунком №АВНОСТ [NUMBER] в сумі 20627,57 грн. (а.с. 8) та відповідно до довідки №319Q-EBDA-O3NR-STTG від 21.06.2017 р. [PERSON] станом на 21.06.2017 року має заборгованість перед ПАТ КБ «ПриватБанк», відповідно до довідки №OVSC-F03U-RKDT-PVJK від 10.11.2017 р. [PERSON] станом на 10.11.2017 р. має заборгованість перед ПАТ «А-Банк» за угодою/рахунком №АВНОСТ [NUMBER] в сумі 36226,96 грн., що підтверджується відповідними розрахунками (а.с. 79, 80, 93), випискою особистому рахунку [PERSON] (а.с. 111). Суд вважає, що вказані дії сторін щодо укладання кредитного договору у такий спосіб не суперечать положенням вищезазначених норм матеріального права, а відтак породжували відповідні договірні зобов'язання для сторін по справі. Таким чином, матеріалами справи підтверджено, що відповідач свої зобов'язання за договором виконав у повному обсязі, надавши позивачеві обумовлену сторонами грошову суму. Згідно ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Згідно зі ст. 625 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно вимог ст.16 ЦК України звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину нікчемним, позивач зобов'язаний довести правову та фактичну підставу нікчемності правочину. Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом. Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Згідно з ч. 1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. З вищевикладеного вбачається, що сторони домовились про всі умови оскаржуваного договору (угоди/рахунку), підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору; надано документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, процентної ставки; заява позичальника, містить повну інформацію по загальній вартості кредиту та повну інформацію стосовно умов кредитування. Під час розгляду справи сторона позивача не надала жодного доказу, на підтвердження того, що позивач не укладала спірний договір, не брала у борг грошові кошти та з її пояснень вбачається, що їй стало відомо про існування вищевказаного боргу перед відповідачем 19.12.2016 року, однак будь-яких доказів на підтвердження її дій з цього часу щодо неправомірності нарахування ПАТ «Акцент-банк» боргу, суду не надано. Стосовно доводів сторони позивача про порушення відповідачем вимог закону України «Про захист прав споживачів» щодо застосування видів нечесної підприємницької практики, суд зазначає по наступне. Згідно ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Згідно з ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність, що вводить споживача в оману або є агресивною. Як агресивні забороняються такі форми підприємницької практики: 1) створення враження, що споживач не може залишити приміщення продавця (виконавця) без укладення договору або здійснення оплати; 2) здійснення тривалих та/або періодичних візитів до житла споживача, незважаючи на вимогу споживача про припинення таких дій або залишення житла; 3) здійснення постійних телефонних, факсимільних, електронних або інших повідомлень без згоди на це споживача; 4) вимога оплати продукції, поставленої продавцем (виконавцем), якщо споживач не давав прямої та недвозначної згоди на її придбання. Перелік форм агресивної підприємницької практики не є вичерпним. Як роз'яснено у рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі № 15-рп/2011 положення п. п. 22, 23 ст. 1, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. За змістом ст.ст.11,18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Відповідно до ч.1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Отже, в даному випадку суд вважає, що всупереч вимогам ст. 12 ЦПК України, позивач та її представник не надали суду належних та допустимих доказів того, що оспорюваний договір (угода/рахунок) укладено внаслідок проведення кредитодавцем нечесної підприємницької практики. Також не наведено жодних обставин, стосовно яких позивача введено в оману при укладенні договору, а також стосовно яких позивача вибір був несвідомим. Таким чином, судом встановлено, що спірний договір не суперечить чинному на час укладання договору законодавству та не є таким, що містить дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду позичальника, споживача кредитних послуг, та проаналізувавши встановлені фактичні обставини по справі, оцінивши представлені сторонами докази, не виходячи за межі заявлених позовних вимог, дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. За змістом ч. 6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволення чи відхилення частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: dismissed