Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-01 00:00:00

30 травня 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому просив стягнути з відповідача на його користь три проценти річних від простроченої суми за договором позики від 17 жовтня 2011 року за період з 02.11.2015 року по 30.05.2016 року в сумі еквівалентній 302 доларам США за курсом Національного банку України на день ухвалення рішення. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 17.10.2011 року відповідачем [PERSON] були позичені у позивача грошові кошти на суму 140\~000 грн., що за згодою сторін на момент укладання договору становило суму еквівалентну 17\~500 доларів США. Відповідач зобовязався повернути позивачу борг не пізніше 17.10.2014 року. На підтвердження цього факту та на виконання вимоги ч.1 ст. 1047 ЦК України між сторонами будо укладено договір позики. Відповідач зобовязання за договором позики не виконав, суму боргу у строк зазначений у договорі не повернув. У звязку з цим, 17.04.2015 року [PERSON] був вимушений звернутися до суду з позовом про стягнення боргу та 3% річних. До теперішнього часу сума боргу позивачу не повернута, а тому це грошове зобовязання залишилося невиконаним, і відповідно, не припинилося. Позивач просить стягнути з відповідача на його користь три проценти річних від простроченої суми за договором позики від 17 жовтня 2011 року за період з 02.11.2015 року по 30.05.2016 року ( 210 днів прострочення) в сумі еквівалентній 302 доларам США за курсом Національного банку України на день ухвалення рішення. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач по справі в судове засідання не зявився, про день, час та місце слухання справи повідомлений належним чином, причина неявки суду не відома. Клопотання про відкладення справи до суду не надходили. У звязку з цим, суд, згідно вимогам ч. 4 ст. 169 та ст.ст. 224-225 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи, проти чого не заперечував і позивач по справі. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги законні, обґрунтовані та підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом було встановлено, що 17 жовтня 2011 року між [PERSON] (позикодавцем) та [PERSON] (позичальником) було укладено договір позики грошей. Відповідно до умов договору позикодавець передав у власність позичальникові грошові кошти в сумі 140\~000 грн., що за згодою сторін еквівалентно 17\~500 доларів США, які останній зобовязався повернути до 17.10.2014 року. ( а.с. 7) Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідач зобовязався повернути позивачу грошові кошти не пізніше 17.10.2014 року. [PERSON] вказує, що [PERSON] у встановлений законом строк суму позики не повернула, у звязку з чим, 17.04.2015 року він вимушений був звернутися до суду з позовом про стягнення суми боргу та 3% річних. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 22.06.2015 року провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про стягнення боргу за договором позики відкрито, справу призначено до розгляду в судовому засіданні. ( а.с. 8) На думку позивача, звернення кредитора до суду з позовом не припиняє зобовязальних правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання. Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. (стаття 599 ЦК України) Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599 - 601, 604 - 609 ЦК. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК. Судом встановлено, що відповідач не виконує зобовязання за договором позики до теперішнього часу. Визначення поняття зобовязання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобовязання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно з нормою статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. (ч. 2 ст. 625 ЦК України) Пунктом 18 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» розяснено, що за змістом статті 552, частини другої статті 625 ЦК інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому суд має виходити з того, що ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання. Три відсотки річних за період з 02.11.2015 року по 30.05.2016 року (день звернення до суду з позовом) становить: 17500*3%/100/365 днів*210 днів = 302 доларів США. Частина 1 ст. 533 ЦК України зазначає, що грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Згідно відомостей, які містяться на офіційному сайті Національного Банку України станом на 01.08 2016 року 100 доларів США становить 2480,6544 гривень. Таким чином, 3% річних від простроченої суми боргу складає 302 доларів США х 2480,6544 грн./100 доларів США = 7\~491,58 грн. Виходячи з викладеного суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] знайшли свого підтвердження під час судового засідання, а тому підлягають задоволенню. Згідно зі ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір. На підставі викладеного та

Outcome: approved