overthelex/ua-case-outcome-6m huggingface dataset:
Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-13 00:00:00

30 січня 2017 року позивач звернулась до суду з позовною заявою до відповідача про розірвання шлюбу . В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що вони з відповідачем 07 вересня 1985 року зареєстрували шлюб та проживали з ним однією сімєю. З 2016 року сторони проживають окремо. Спільне життя з відповідачем не склалося, вони мають різні погляди на сімейне життя та обов'язки, внаслідок чого між сторонами часто виникали сварки, сторони втратили почуття поваги та любові один до одного та припинили шлюбні відносини. Позивачка в судове засідання не зявилася, надала до суду заяву про розгляд справи без її участі. Позовні вимоги підтримує повністю. Відповідач в судове засідання не зявився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі. Позов визнає повністю. Суд, вивчивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Сторони перебувають в шлюбі, зареєстрованому, 07 вересня 1985 року Власівською селищною радою м. Світловодська Кіровоградської області, актовий запис № 45. В судовому засіданні встановлено, що сторони припинили подружні відносини і однією сім'єю більше року не проживають, відновлювати подружні відносини не мають наміру, у наданні строку для примирення з метою збереження родини не мають потреби, оскільки вважають, що їхня сім'я розпалася остаточно. Відповідно до ч.2\~ст.104 СК України\~шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ч.1\~ст.110 СК України\~позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Відповідно до ч.3\~ст.109 СК України\~суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права. При таких обставинах суд вважає, що сформовані в родині відносини виключають спільне проживання чоловіка й жінки й роблять їхнє спільне життя надалі неможливим, тому що, збереження родини суперечило б інтересам сторін. Майновий спір по поділ майна відсутній.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-02 00:00:00

30 січня 2017 року позивач звернулась до суду із позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу, вказавши, що сторони уклали шлюб 10.02.1996 року. Від даного шлюбу у подружжя народилася донька [PERSON], [INFO]. Зазначає, що спільне життя з відповідачем не склалось через відсутність взаємного порозуміння, розходження поглядів на сімейне життя, постійні сварки. Збереження сімї вважає неможливим. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги в повному обсязі з підстав, вказаних в позові, просила суд позов задовольнити, строк для примирення не надавати. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги щодо розірвання шлюбу визнав, просив строк для примирення не надавати. Суд, заслухавши доводи позивача, пояснення відповідача, перевіривши матеріали справи доказами, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебувають в шлюбі, зареєстрованому 10.02.1996 року Ізяславським районним відділом реєстрації актів громадянського стану, актовий запис №4, що підтверджується свідоцтвом про одруження серія І-БВ №000244. Від даного шлюбу у подружжя народилася донька [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-БВ №036839. За твердженням обох сторін фактично шлюбні відносини припинені з червня 2016 року. Позивач вже створила нову сімю. Відповідно до статей 21, 24 СК України шлюб - це добровільна згода чоловіка та жінки. Відповідно до ч.3 ст.105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Статтею 110 СК України встановлено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Згідно статті 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Під час спільного проживання сторони не досягли взаєморозуміння, що підтверджується сторонами. Наміру відновлювати сімейні стосунки сторони не мають, шлюбні відносини припинили, спільного господарства не ведуть. Беручи до уваги, що перспектив для збереження сімї не має, проживання в шлюбі буде суперечити інтересам подружжя та неповнолітньої дитини, суд приходить до висновку, що шлюб необхідно розірвати.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-06 00:00:00

30 січня 2017 року позивач звернулася до суду з даним позовом в якому зазначає, що з 10 жовтня 2008 року перебуває із відповідачем у зареєстрованому шлюбі. За час перебування у шлюбі в них 06 березня 2010 року народився син [PERSON] та 17 червня 2012 року дочка [PERSON], які на даний час знаходяться на її утриманні. Відповідач добровільно матеріальної допомоги на утримання дітей не надає, офіційно не працює. Просить стягувати із [PERSON] в свою користь аліменти на утримання сина [PERSON] та дочки [PERSON] в розмірі по 700 грн. щомісячно на кожну дитину в її користь до досягнення старшою повноліття. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю і наполягає на стягненні із відповідача аліменти на утримання дочки та сина в розмірі по 700 грн. щомісяця, оскільки вона за свої доходи не може їх утримувати та син часто хворіє. Відповідач позов визнав частково та пояснив, що на даний час ніде не працює, а тому не має можливості сплачувати аліменти в розмірі, якому просить позивач, просить зменшити їх розмір. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши наявні у справі докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Батьком [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], є відповідач, що стверджено їх свідоцтвами про народження (а.с. а.с. 5, 6), а перебувають вони на утримані позивача, про що відповідач не заперечує. Згідно ст. 182 ч. 2 СК України розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим 30 відсотків від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» № 1801-VІІI від 21.12.2016 року передбачено, що для дітей віком до 6 років з 1 січня 2017 року прожитковий мінімум становить 1355 грн., що 30 % становитиме 406 грн. 50 коп., для дітей віком від 6 до 18 років прожитковий мінімум з 1 січня 2017 року становить 1689, що 30 % становитиме 506,70 грн. Враховуючи стан здоровя та матеріальне становище дітей, відповідача, який інших, крім сина [PERSON] та дочки [PERSON], дітей не має, не працює, суд у відповідності до вимог ст. 184 ч. 1 СК України, визначає аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі по 600 грн. щомісячно до досягнення старшою дитиною повноліття, оскільки позивач не довела суду, що відповідач спроможний сплачувати аліменти в розмірі, якому вона просить. Рішення в частині стягнення аліментів за один місяць підлягає до негайного виконання і суд стягує із відповідача в користь держави судовий збір.

Outcome: partial
Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-16 00:00:00

30 січня 2017 року позивачка звернулася до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до відповідача про стягнення аліментів. Свої позовні вимоги позивачка мотивує тим, що вона перебувала з відповідачем у шлюбі, від якого мають дитину [PERSON], 08 січня 2006 року. Відповідач ухиляється від утримання дитини, матеріальної допомоги добровільно не надає. На підставі викладеного просить суд стягнути з відповідача на її користь на утримання дитини аліменти у розмірі 1/3 частини, щомісяця, починаючи стягувати з дня подання заяви і до повноліття дитини (а.с.1). Позивачка в судовому засіданні позов підтримала просила його задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позов визнав частково, а саме погодився сплачувати аліменти в розмірі ? частини. Вислухавши думку позивача, відповідача, дослідивши наявні докази, вважає, що позовні вимоги [PERSON]О підлягають частковому задоволенню. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є батьком малолітньої [PERSON], [INFO] ( а.с.2 ). Згідно ст. 51 Конституції України, батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. У відповідності до ст.181 СК України - способи виконання батьками обов'язку утримування дітей визначаються за домовленістю ними, а в разі відсутності такої домовленості кошти (аліменти) на утримання дітей стягуються за рішенням суду, вони присуджуються у частці від доходу матері, батька або у твердій грошовій сумі. Положеннями ч.2 ст.182 СК України визначено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути менш, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ч.1 ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. В силу ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Враховуючи вищевикладені обставини, суд вважає за необхідне частково задовольнити позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення на її користь аліментів на утримання малолітньої дитини [PERSON], [INFO], в розмірі 1/3 частини з усіх видів його заробітної плати, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на дитину щомісячно, до її повноліття, починаючи з 04 січня 2017 року. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. У відповідності до п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року, із відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 640 грн. На підставі викладеного і

Outcome: partial
Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-13 00:00:00

30 січня 2017 року позивачка звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу, вказавши, що вони уклали шлюб 15 травня 2003 року. Від даного шлюбу у подружжя народилися син: [PERSON], [INFO], та донька [PERSON], [INFO]. Зазначає, що спільне життя з відповідачем не склалось по тій причині, що у них різні погляди на сімейне життя, а також через несумісність характерів. Збереження сімї вважає неможливим. В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги в повному обсязі з підстав, вказаних в позові, просила суд позов задовольнити, строк для примирення не надавати. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги щодо розірвання шлюбу визнав, просив строк для примирення не надавати. Суд, заслухавши доводи позивачки, пояснення відповідача, перевіривши матеріали справи доказами, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебувають в шлюбі, зареєстрованому 15 травня 2003 року Плужненською сільською радою Ізяславського району Хмельницької області, актовий запис №04, що підтверджується свідоцтвом про одруження серія І-БВ № 077689. Від даного шлюбу у подружжя народилися син [PERSON], [INFO], та донька [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвами про народження серії І-БВ № 083033 та серії І-БВ № 162757. За твердженням обох сторін фактично шлюбні відносини припинені. Збереження сімї є неможливим. Відповідно до статей 21, 24 СК України шлюб - це добровільна згода чоловіка та жінки. Відповідно до ч.3 ст.105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Згідно статті 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Під час спільного проживання сторони не досягли взаєморозуміння, що підтверджується сторонами. Наміру відновлювати сімейні стосунки сторони не мають, шлюбні відносини припинили, спільного господарства не ведуть. Беручи до уваги, що перспектив для збереження сімї не має, проживання в шлюбі буде суперечити інтересам подружжя, суд приходить до висновку, що шлюб необхідно розірвати.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-21 00:00:00

30 січня 2017 року позивач предявила суду позов до відповідача про розірвання шлюбу, який був зареєстрований 09 жовтня 2015 року Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 812. В обґрунтування своїх вимог зазначала про те, що від спільного шлюбу у них є донька [PERSON], [INFO]. Подружнє життя з відповідачем не склалося. На протязі тривалого часу сторони проживають окремо, спільного господарства не ведуть, шлюбних відносин не підтримують. Вважає, що шлюб носить формальний характер та його слід розірвати. Позивачка в судовому засіданні позов підтримала, просила його задовольнити. Відповідач в судовому засіданні проти позову не заперечив. Відповідно до ч.1 ст.24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно ч.3,4 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно п. 10 Постанови Пленуму проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу. Суд приймає визнання відповідачем позову, оскільки таке не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Зясувавши взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, оскільки сторони не підтримують подружніх відносин, не ведуть спільного господарства та подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечило б їх інтересам та інтересам їх дитини.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-16 00:00:00

30 січня 2017 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приват Банк» звернулося до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за договором у сумі 14042 грн. 34 коп. У судове засідання представник позивача не зявився, просив справу розглянути без його участі, зазначивши, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі та не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не зявився, про час і місце розгляду справи сповіщений завчасно і належним чином, причин неявки суду не повідомив. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що 13 лютого 2013 року між позивачем та [PERSON] було укладено договір, відповідно до якого відповідач отримав кредит в сумі 600 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач свої зобовязання по договору належним чином не виконував у звязку з чим станом на 18 січня 2017 року утворилася заборгованість в сумі 14042 грн. 34 коп., з якої 577 грн. 08 коп. заборгованість за кредитом, 9520 грн. 39 коп. заборгованість по процентам, 2800 грн. заборгованість за пенею та комісією, 500 грн. штраф (фіксована частина), 644 грн. 87 коп. штраф (процентна складова), що підтверджується розрахунком (а/с 4). Згідно ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Згідно ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Таким чином, вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості за договором підлягає задоволенню. Також, відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача належить стягнути витрати по сплаті судового збору. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-15 00:00:00

30 січня 2017 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приват Банк» звернулося до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за договором у сумі 48999 грн. 49 коп. У судове засідання представник позивача не з'явився, просив справу розглянути без його участі, зазначивши, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі та не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи сповіщений завчасно і належним чином. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що 03 січня 2013 року між позивачем та [PERSON] було укладено договір, відповідно до якого відповідач отримав кредит в сумі 300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач свої зобов'язання по договору належним чином не виконував у зв'язку з чим станом на 31 грудня 2016 року утворилася заборгованість в сумі 48999 грн. 49 коп., з якої 2496 грн. 28 коп. - заборгованість за кредитом, 39493 грн. 71 коп. - заборгованість по процентам, 4200 грн. - заборгованість за пенею та комісією, 500 грн. - штраф (фіксована частина), 2309 грн. 50 коп. - штраф (процентна складова), що підтверджується розрахунком (а/с 4). Згідно ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Таким чином, вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості за договором підлягає задоволенню. Також, відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача належить стягнути витрати по сплаті судового збору. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-12 00:00:00

30 січня 2017 року у суд з позовною заявою звернулася [PERSON]. Позивач просить визнати за нею право власності у порядку спадкування на нерухоме майно, що знаходиться по вулиці Зеленій, 54 селища Любешів Волинської області. Свої вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що 27 грудня 2013 року після смерті чоловіка [PERSON] залишилось нерухоме майно, спадкоємцем якого за законом є позивач. Через відсутність державної реєстрації успадкованого [PERSON] не може оформити своїх прав, за таких обставин змушена звернутись до суду. На призначену дату попереднього судового засідання позивач не з'явилась, подала клопотання про розгляд справи у її відсутності, позов підтримала. Від відповідача надійшла заява про визнання позову та розгляд справи у відсутності його представника. На підставі частини 2 статті 197 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до положень частини 4 статті 130 ЦПК при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку статті 174 цього ж Кодексу. Згідно з частиною 4 статті 174 ЦПК у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Оскільки викладені у позовній заяві обставини, на які позивач покладається в обґрунтування своїх вимог, сторонами фактично визнаються, то на підставі частини 1 статті 61 ЦПК суд визнає їх доведеними. У відповідності до частини 1 статті 328 ЦК право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Пунктом 11 частини 1 статті 346 Цивільного кодексу України (далі -- ЦК) визначено, що право власності припиняється у разі припинення юридичної особи чи смерті власника. Відповідно до статті 392 ЦК власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У відповідності із статтями 1216, 1217 ЦК спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1261 ЦК визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно з частинами 1 та 5 статті 1268 ЦК спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Аналізуючи наявні у справі докази, суд вважає, що визнання відповідачем позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Outcome: approved