Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-07 00:00:00

29.11.2018 до Шполянського районного суду Черкаської області надійшла дана позовна заява, в якій позивач просить стягнути з відповідача на свою користь суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення в сумі 13500 гривень та 405 гривень - три процента річних від простроченої суми. Свій позов позивач обґрунтовує тим, що позивачем надано в борг відповідачу грошові кошти в розмірі 13 500 (тринадцять тисяч п'ятсот) гривень, про що свідчить розписка від 15.11.2016, яка засвідчена підписами сторін. Тобто між сторонами фактично було укладено договір позики грошей. Згідно вказаної розписки [PERSON] підтверджує той факт, що 15.11.2016 він отримав від [PERSON] грошову суму в розмірі 13 500 (тринадцять тисяч п'ятсот) гривень 00 копійок та зобов'язувався повернути вказану суму до 15.11.2017. Повернення отриманої грошової суми мало бути здійснено одноразово. Станом на день подання позовної заяви відповідач борг не сплатив та уникає будь - яких зустрічей. Враховуючи той факт, що відповідач не повернув кошти у визначений термін, а тому є підстави вважати, що відповідач не виконав свої зобов'язання. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики він у відповідності з ч.2 ст.625, ч.1 ст.1049, ч.1 ст.1050 ЦК України зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три процента річних від простроченої суми, що в даному випадку складає 405 грн. (3% від 13 500 = 405). Ухвалою судді Шполянського районного суду від 06.12.2018 було відкрито провадження та вирішено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення (виклику) сторін. Згідно з ч. 2 ст.247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідач був належно повідомлений про розгляд справи, що підтверджується повідомленням по справі, однак, відзив до суду на позов, не надав, про причини неподання суду відзиву не повідомив, зустрічного позову не пред'являв, а тому враховуючи ч.8 ст.178 ЦПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, розглянувши справу в межах заявлених вимог, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно розписки, складеної [PERSON] 15.11.2016, останній отримав від громадянина [PERSON] грошову суму в розмірі 13 500 (тринадцять тисяч п'ятсот) гривень. Дану суму [PERSON] зобов'язався повернути 15.11.2017. Дана розписка засвідчує факт отримання [PERSON], грошових коштів від [PERSON], в момент підписання. (а.с.4). Згідно п.1 ч.2 ст.11 Цивільного Кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України якщо зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Частини 1-2 ст. 625 ЦК України передбачають, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Крім того, ст.1048 ЦК України передбачено, що розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Ст.1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк чи інша фінансова установа надає кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно до ч.ч.1,2 ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Верховний суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 08.06.2016 ухвалив постанову у справі №6-1103цс16, предметом якої був спір стягнення боргу за договорами позики і зробив правовий висновок про те, що відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Верховний суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 13.12.2017 ухвалив постанову у справі №6-996цс17, предметом якої був спір стягнення боргу за договорами позики і зробив правовий висновок про те, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Відповідач не надав жодних доказів того, що він не отримував позичених коштів Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Верховний Суд України у справі №6-1967цс15 від 11.11.2015 року, предметом якої було стягнення боргу за договором позики, дійшов висновку, що договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Відсутність у розписці прямої вказівки на те, що грошові кошти були взяті у борг не є підставою вважати про відсутність зобов'язань з повернення грошових коштів, такого висновку дійшла Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у справі №444/2909/15-ц від 21.12.2016 року. Із розписки, підписаної [PERSON] 15.11.2016 вбачається, що він цього дня отримав безпосередньо від [PERSON] 13 500 (тринадцять тисяч п'ятсот гривень), які зобов'язавсь повернути 15.11.2017 року. Таким чином [PERSON] взяв на себе зобов'язання повернути [PERSON], грошові кошти у розмірі 13 500,00 (тринадцять тисяч п'ятсот гривень) саме 15.11.2017 року. Зобов'язання з повернення коштів, позивачу, [PERSON], підтвердив своїм підписом. (а.с. 4). Таким чином, оскільки позивач надав до суду докази існування договору позики між ним та відповідачем [PERSON], а відповідач не надав до суду доказів недійсності договору позики, а також того, що не отримував від позивача грошових коштів в розмірі 13 500,00 (тринадцяти тисяч п'ятсот гривень), і в той же час ухиляється від повернення позивачеві позичених коштів, а тому суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення в частині стягнення боргу з [PERSON], за договором позики в розмірі 13 500, 00 грн. (тринадцяти тисяч п'ятсот гривень). У Постанові Верховного Суду України у справі № 6-2311цс16 від 22.03.2017 зроблений висновок про те, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань. Такий висновок міститься у рішенні Верховного Суду справа №686/21962/15-ц від 16.05.2018. Оскільки судом встановлено, що відповідач порушив свої зобов'язання, щодо повернення суми позики, отже позивач має право вимагати від відповідача сплати трьох відсотків річних від простроченої суми. Позивачем зазначена сума 3 відсотка від суми 13500,0 грн., у розмірі 405 гривень. В той же час суд зазначає, що 3% річних від простроченої суми боргу мають розраховуватися за формулою: сума санкції = сума заборгованості х 3 (3%) річних х кількість днів прострочки поділити на 365 поділити на 100%. Розрахований таким чином розмір 3 % річних на дату звернення з позовом до суду за період з 15.11.2017 по 27.11.2018 становить 419,42 грн. Позивачем заявлена вимога про стягнення 3 % річних в розмірі 405 гривень, оскільки суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог відповідно до ст.13 ЦПК України відтак заявлена позивачем сума 405,00 грн. як 3 % річних належить до задоволення. Оскільки позов задовольняється, тому у відповідності до ч.1 ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача судовий збір в розмірі 704,80 грн., на користь позивача. До початку розгляду справи по суті позивач не змінив предмет або підставу позову, не збільшив та не зменшив розмір позовних вимог, заяви про застосування строку позовної давності від відповідача до суду не надходили, а тому суд розглянув цивільну справу в межах пред'явлених вимог і на підставі поданих сторонами доказів. Заходи забезпечення позову судом не вживалися.

Outcome: approved