Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-17 00:00:00

31.03.2016 року [PERSON] звернулася до Новозаводського районного суду м. Чернігова з позовною заявою, яку уточнила, до [PERSON], в якій просить: припинити право спільної часткової власності на житловий будинок № 24 по вул. Ленінградскій в м. Чернігові між співвласниками 2/5 ([PERSON]М.) та 3/5 частин ([PERSON]Г.); визнати реконструйовану [ADDRESS] з прибудовою та надбудовою до неї, яка включає в себе: по житловому будинку А-1; прибудові А2-1;прибудові А3-1: коридор 1-1 площею 6,4 кв.м.; санвузол 1-2 площею 15,6 кв.м.; коридор 1-3 площею 5,4 кв.м.; житлову кімнату 1-4 площею 22,9 кв.м.; гардеробну 1-5 площею 2,8 кв.м.; житлову кімнату 1-6 площею 9,5 кв.м.; хол 1-7 ,площею 9,7 кв.м.; кухню1-8площею19,4 кв.м.; ганок а2. По мансарді житловій А4-1:коридор 1-9 площею 7,8 кв.м.; житлова кімната 1-10 площею 19,1 кв.м.;гардеробна 1-11 площею 10,5 кв.м. Всього загальною площею 129,1 кв.м.; житловою площею 51,5 кв.м. об'єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON]; поділити спільне сумісне майно подружжя: реконструйовану [ADDRESS] з прибудовою та надбудовою до неї, яка включає в себе : по житловому будинку А-1; прибудові А2-1;прибудові А3-1: коридор 1-1 площею 6,4 кв.м.; санвузол 1-2 площею 15,6 кв.м.; коридор 1-3 площею 5,4 кв.м.; житлову кімнату 1-4 площею 22,9 кв.м.; гардеробну 1-5 площею 2,8 кв.м.; житлову кімнату 1-6 площею 9,5 кв.м.; хол 1-7 ,площею 9,7 кв.м.; кухню 1-8 площею 19,4 кв.м.; ганок а2. По мансарді житловій А4-1: коридор 1-9 площею 7,8 кв.м.; житлова кімната 1-10 площею 19,1 кв.м.; гардеробна 1-11 площею 10,5 кв.м. Всього загальною площею 129,1 кв.м.; житловою площею 51,5 кв.м., визнавши за [PERSON] право власності на 2/3 частини цього об»єкту нерухомості, та залишивши у власності [PERSON] 1/3 частину цього об»єкту нерухомості; стягнути судові витрати. Свої вимоги мотивувала тим, що з 16.06.1995 року по 20.01.2015 року позивач [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] 20.01.2015 року шлюб між ними був розірваний Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернігівського міського управління юстиції. Вказує, що в період шлюбу 14.05.2004 року на підставі договору дарування [PERSON] набув права власності на 2/5 частини житлового будинку з відповідними надвірними будівлями по вул. Ленінградська, 24, які складаються з: кімнат 1-1, 1-3 площею 14,0 кв.м. та 25,9 кв. м.; коридору 1-2 площею 6,5 кв.м.; кухні 1-5 площею 7,5 кв.м.; ганку а1; льоху а2; 1/2 частині огорожі. Зазначає, що фактично за подаровану частину нерухомого мана подружжя сплатило дарувальнику кошти в сумі 45 000 грн. Вказує, що володільцем інших 3/5 частин домоволодіння після смерті власника [PERSON] є [PERSON] Вказаний будинок був поділений в натурі між співвласниками спільної часткової власності рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 07.03.2003 року. Вказує, що в період шлюбу, отриману частину житлового будинку було повністю реконструйовано, перебудовано та добудовано, в результаті чого вказана частина житлового будинку істотно збільшилася у своїй вартості за рахунок фактично тільки заробленими позивачем коштів. Тому, вважає, що спірна частина житлового будинку належить позивачу та відповідачу на праві спільної сумісної власності подружжя. Зазначає, оскільки відповідач в період з 2004 року по дату його мобілізації в зв»язку з АТО не дбав про матеріальне забезпечення сім»ї, кошти, що він отримував від незначних періодичних нелегальних підробіток, відповідач приховував від сім»ї і витрачав виключно на власні потреби, тому позивач вважає, що має право на визнання за нею право власності на 2/3 частин квартири [ADDRESS]. В судовому засіданні, яке відбулося 18.05.2017 року, [PERSON] залучено до участі в справі в якості відповідача. Представник позивача у судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримала, просила задовольнити, з підстав, викладених в позові. Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні проти позовних вимог заперечували в повному обсязі, просили відмовити в їх задоволенні. Пояснили, що відповідач [PERSON] працював неофіційно і приймав безпосередньо участь матеріального та фізичного характеру в реконструкції, перебудові та добудові спірної частини житлового будинку. Вказали, що спірна частина нерухомого об»єкта є особистою власністю відповідача, згідно договору дарування, який на даний момент є дійсним. Зазначили, що позивач в період шлюбу отримувала мінімальну заробітну плату, тому, навпаки, не мала можливості та не надавала коштів на реконструкцію, перебудову та добудову спірної частини житлового будинку. Допитана в судовому засіданні в якості свідка відповідач [PERSON] (сусідка подружжя) повідомила, що її хрещена продала спірну частину будинку подружжю в 2004 році. Відповідач приймав безпосередню участь у реконструкції будинку, яка була закінчена в 2006 році. Щодо задоволення позовних вимог, поклалася на розсуд суду. Свідок [PERSON] (кум позивача) в судовому засіданні повідомив, що знає подружжя з 2000 року. Вказав, що також знає зі слів, що з метою мінімізації податків, був оформлений договір дарування частини житлового будинку та те, що основний фінансовий тягар ліг з його реконструкції ліг на плечі позивача. Зазначив, що відповідач не займався торгівлею транспортних засобів. Також, повідомив, що в квітні 2006 року спірний будинок і прилегла територія були готові до експлуатації. Вислухавши пояснення представника позивача, пояснення відповідача [PERSON] та його представника, відповідача [PERSON], дослідивши в судовому засіданні матеріали справи № 751/3205/16-ц, матеріали справи № 2-755/03, суд встановив наступні обставини справи. Відповідно до рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 07.03.2003 року, виділено в натурі та визнано за [PERSON] право власності на 3/5 частини домоволодіння №24 по вул. Ленінградській в м. Чернігові, а за [PERSON] на 2/5 частини вказаного домоволодіння (а.с. 23-24) Згідно спадкової справи, [PERSON] померла 27.10.2013 року. Спадкоємцями після її смерті стали [PERSON] та [PERSON], які в установленому порядку прийняли спадщину, проте, станом на час розгляду даної справи, її не оформили у повному обсязі. ( а.с. 113-124) [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 16.06.1995 року, який 20.01.2015 року був розірваний Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернігівського міського управління юстиції. (а.с. 13-14) Під час перебування у шлюбі, відповідач [PERSON], згідно договору дарування від 14.05.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу [PERSON], отримав у власність від [PERSON] майно (2/5 частини житлового будинку з відповідними надвірними будівлями), розташовані в м. Чернігові по вул. Ленінградська, буд. 24, (а.с. 17) Проте, як вбачається з розписки про отримання завдатку від 22.04.2004 року, [PERSON] був переданий Чернігівському міському агенству нерухомості завдаток в сумі 2 650 грн., як доказ оформлення договора купівлі продажу частини об»єкта нерухомості за адресою: [ADDRESS] та з метою забезпечення виконання договору в майбутньому. Вартість вказаного об»єкта нерухомості складає 45 050 грн. (а.с. 15) Крім того, [PERSON] отримала від [PERSON] за продаж частини об»єкта нерухомості за адресою: м. Чернігів, вул. Ленінградська, 24 суму коштів в розмірі 45 050 грн., що підтверджується розпискою зобов»язанням від 14.05.2004 року (а.с. 16). За таких обставин, беручи до уваги те, що хоча зміст умов вищезгаданого договору дарування не встановлює прямого обов»язку обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, проте вказані письмові докази наявності додаткової домовленості його сторін щодо відчуження спірного об»єкту нерухомого майна, суд розцінює як фактичне встановлення між останніми договірних зобов»язань майнового характеру, і на підставі ч.2 ст.717 ЦК України, приходить до висновку, що спірний договір дарування не є договором дарування у розумінні ч.1 ст.717 ЦК України та п.2 ч.1 ст.57 СК України. Враховуючи викладене, на думку суду, спірний об»єкт нерухомості не можна вважати особистою власністю [PERSON]М, тобто в силу ст.368 ЦК України та ст.ст. 60, 61 СК України, є об»єктом спільної сумісної власності сторін по справі. Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 03.11.2015 року Реєстраційною службою Чернігівського міського управління юстиції Чернігівської області та Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, [PERSON] на праві приватної власності належить реконструйовані 2/5 частин житлового будинку, розташованого за адресою: м. Чернігів, вул. Ленінградська, №24, які були введені в експлуатацію 16.03.2015 року (а.с. 26-37) Як вбачається з висновку судової будівельно технічної експертизи № 18-16 від 28.12.2016 року, вартість спірної частини житлового будинку внаслідок проведених реконструкції, добудов та прибудов збільшилась на 1 253 624 грн., що складає 83,1% від 2/5 частин (на 5/6 частин від 2/5) (а.с. 169-185). Враховуючи обставини справи, зумовлені фактичною зміною реальної частки у співвідношенні з ідеальною та беручи до уваги те, що у 2003 році цільний об»єкт нерухомості за адресою: м. Чернігів, вул. Ленінградська, №24, був поділений між співвласниками 2/5 та 3/5 частин в натурі, на підставі ч.3 ст.364 ЦК України, позовні вимоги в частині припинення права спільної часткової власності на житловий будинок № 24 по вул. Ленінградскій в м. Чернігові між співвласниками 2/5 та 3/5 частин, підлягають також задоволенню При вирішенні спору щодо поділу спільного майна, поділу підлягає все майно подружжя, до складу якого включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться в інших осіб; враховується також борги подружжя та правовідносини за зобов»язаннями, що виникли в інтересах сім»ї. Сторони не вказали про наявність іншого майна подружжя, крім спірної частини житлового будинку. Пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» встановлено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК та ст. 372 ЦК. Згідно п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилась внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 1,2 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Разом з тим, при вирішенні спору про поділ майна, суд може відступити від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім»ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім»ї. Так, враховуючи досліджені в ході судового розгляду докази в їх сукупності (а.с. 110, 159-163, 294-296), виходячи з засад розумності та справедливості, суд не приймає до уваги доводів позивача щодо не прийняття відповідачем участі в матеріальному забезпеченні сім»ї та витрачання коштів на шкоду інтересам сім»ї. Тим більше, що середній розмір доходів самого позивача, у період, який остання вказує саме періодом часу придбання та реконструкції спірного нерухомого майна (2004-2006р.р.), не в значному обсязі перевищує рівень мінімальної заробітної плати, що відповідав вказаному періоду часу. Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 3 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Таким чином, враховуючи, що набута сторонами в період шлюбу та ведення спільного господарства 2/5 частин житлового будинку, що знаходиться за адресою: м. Чернігів, вул. Ленінградська, 24/1, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, За таких обставин та беручи до уваги спільну участь подружжя в трудових, грошових затратах на спірний об»єкт нерухомості, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог в частині визнання права власності в порядку поділу майна подружжя та виходячи з правил рівності їх часток в спільному майні, визнати за позивачем і відповідачем право власності, по 1/2 частині за кожним, на [ADDRESS] з відповідною частиною приналежних прибудов та надбудов. Відповідно до ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі поданих ними доказів. У відповідності до ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Враховуючи наявність у відповідача пільги на оплату судових витрат, беручи до уваги задоволення даного позову частково, суд вважає обґрунтованим компенсувати [PERSON] понесені нею судові витрати на оплату судового збору у розмірі 3 085 грн. 00 коп., витрати за проведення експертизи у розмірі 3 286 грн. 00 коп. та витрати на правову допомогу у розмірі 2 985 грн. 00 коп. пропорційно до задоволених вимог за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: partial