Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-28 00:00:00

30 травня 2018 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про припинення права на частку у спільному майні, компенсації вартості частки у спільному майні та визнання права власності на частку у спільному майні. В позовній заяві позивач просить суд припинити право відповідача на частку у спільному майні: ? земельної ділянки площею 0,118 га, що розташована в СТ «Підгірний» на території Великодмитровицької сільської ради Обухівського району Київської області і призначена для ведення садівництва, право власності на яку посвідчено державним актом на право приватної власності на землю [NUMBER] виданим 27.11.1998 Великодмитровицькою сільською радою Обухівського району Київської області і зареєстрованим в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 328, виплатити відповідачу компенсацію вартості частки у спільному майні в сумі 78 780,00 гривень за рахунок коштів внесених позивачем на депозитний рахунок суду, визнати за позивачем право власності на частку у спільному майні: ? земельної ділянки площею 0,118 га, що розташована в СТ «Підгірний» на території Великодмитровицької сільської ради Обухівського району Київської області і призначена для ведення садівництва, право власності на яку посвідчено державним актом на право приватної власності на землю [NUMBER] виданим 27.11.1998 Великодмитровицькою сільською радою Обухівського району Київської області і зареєстрованим в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 328. 20 червня 2018 року ухвалою судді Обухівського районного суду Київської області Болобаном В.Г. позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження та призначено підготовче засідання. 18 липня 2018 року ухвалою судді Обухівського районного суду Київської області справу прийнято до свого провадження суддею Кравченко М.В. та призначено підготовче судове засідання. 21 серпня 2018 року відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечує на підставі того, що права, свободи та інтереси позивача відповідачем не порушувались, позивачем не доведена неподільність земельної ділянки, йому буде завдано істотної шкоди. В підготовче судове засідання представник позивача не з'явився, про час розгляду справи був повідомлений належним чином, в поданій суду заяві просить підготовче засідання провести за відсутності позивача та його представника. В підготовчому судовому засіданні представник відповідача заявив клопотання про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Турчак Світлану Миколаївну. Ухвалою суду в задоволенні клопотання було відмовлено, оскільки рішення у справі не може вплинути на її права або обов'язки. Представник відповідача заявив клопотання про витребування доказів, а саме документів щодо здійснення нотаріусом реєстраційних дій по реєстрації права власності на садовий будинок позивача. Ухвалою суду від 03 вересня 2018 року клопотання задоволено, в судовому засіданні оголошена перерва у зв'язку з витребуванням доказів. 14 вересня 2018 року до суду надійшла відповідь приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Турчак С.М., в якій вона повідомила про неможливість виконання ухвали суду про витребування доказів, оскільки всі оригінали та копії документів, які були надані позивачем для державної реєстрації права власності на будинок, що розташованій на спірній ділянці були повернуті позивачу, а сформована паперова справа надіслана для зберігання до Обухівської районної державної адміністрації Київської області. 24 вересня 2018 року в підготовчому судовому засіданні представник відповідача подав клопотання про витребування реєстраційної справи з Обухівської районної державної адміністрації Київської області. Представник позивача проти задоволення клопотання заперечував. Ухвалою суду клопотання представника відповідача було задоволено, в судовому засіданні оголошена перерва у зв'язку з витребуванням доказів. 11 жовтня 2018 року представник позивача через канцелярію суду подав клопотання про залучення додаткових доказів, а саме квитанції про внесення позивачем грошової суми у розмірі 78 780,00 гривень на депозит суду. Представник відповідача проти даного клопотання не заперечував. Ухвалою суду клопотання задоволено, залучено до матеріалів справи додаткові докази. Крім того представником позивача через канцелярію суду було подано клопотання про допит у якості свідка сина позивача [PERSON]. Представник відповідача проти задоволення клопотання заперечував. Ухвалою суду клопотання задоволено, постановлено викликати і допитати у якості свідка [PERSON] Представником позивача через канцелярію суду було подано клопотання про визнання обов'язковою явку відповідача. Представник відповідача проти задоволення клопотання заперечував. Ухвалою суду у задоволенні клопотання відмовлено. Ухвалою суду від 11 жовтня 2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 29 жовтня 2018 року. 29 жовтня 2018 року в судовому засіданні представник відповідача подав усне клопотання про виклик та допит в якості свідка позивача, та приватного нотаріуса, який здійснював державну реєстрації будинку. Представник позивача заперечував проти задоволення даного клопотання. Ухвалою суду у задоволенні клопотання відмовлено. Представником відповідача подано клопотання про визнання доказу, а саме платіжного доручення, неналежним. Представник позивача заперечував проти задоволення даного клопотання. Ухвалою суду клопотання визнано передчасним, суд взяв до уваги позицію представника відповідача. Представник відповідача через канцелярію суду подав клопотання про залучення додаткових доказів, а саме Акту, що підтверджує надання правничої допомоги. Представник позивача проти даного клопотання не заперечував. Ухвалою суду клопотання задоволено, залучено до матеріалів справи додаткові докази. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити. Пояснив, що спірна земельна ділянка перейшла до позивача та відповідача як спадкове майно в рівних долях по ?. Фактичним користувачем даної земельної ділянки є син позивача. Позивач є членом садівничого товариства, сплачує відповідні членські внески. Відповідач не утримує земельну ділянку, не погоджується врегулювати спір, від продажу своєї частини відмовився. Відповідач порушує право володіння позивача, не утримує і не обробляє земельну ділянку. Позивач вимушена сплачувати кошти за земельну ділянку повністю, а не лише за свою частину. Вважає, що позов підлягає задоволенню на підставі ст. 365 ЦК України, оскільки земельна ділянка є неподільною, позивач є власником всього будинку, який розташований на даній земельній ділянці та внесла грошові кошти на депозит суду у розмірі 78 000,00 гривень відповідно до експертної оцінки. Представник відповідача проти задоволення позову заперечив, мотивуючи, що відсутнє порушення прав позивача, позов є надуманим, звіт про експертну оцінку є простроченим, відповідач має значну частку у спільному майні, яка складає 50 відсотків. Стаття 365 ЦК України не може застосовуватися до спірних правовідносин, оскільки земельна ділянка не є неподільно, спільне володіння і користування можливе, припинення права на частку у спільному майні завдасть істотної шкоди відповідачу, оскільки це єдина у його володінні земельна ділянку. Представник відповідача також зазначив, що квитанція про внесення коштів на депозит суду є неналежним доказом, оскільки внесення відбулося після подання позову. Крім того, він зазначив, що власність на будинок, що розташований на спірній земельній ділянці зареєстрована незаконно, відповідач не має державного акту на землю. Задоволення позову порушить право відповідача на власність, недоторканість якого гарантовано йому ст. 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Свідок Задорожний Дмитро Володимирович в судовому засіданні пояснив, що він є сином позивача. Два роки тому позивач і відповідач почали домовлятися про викуп у відповідача його частини земельної ділянки, неодноразово відповідач змінював умови викупу, але у нотаріуса підписати договір купівлі-продажу відмовився. Земельну ділянку відповідач не обробляє, коштів за неї не платить. Фактичне користування земельною ділянкою здійснює саме [PERSON], який проживає в будинку, що будувався ще з його дитинства, зі своєю сім'єю та сплачує внески в садівниче товариство. Відповідно до ст. 263 Цивільного процесуального Кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити (ст. 264 Цивільного процесуального Кодексу України). Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. В позовній заяві позивач просить суд припинити право відповідача на частку у спільному майні: ? земельної ділянки площею 0,118 га, що розташована в СТ «Підгірний» на території Великодмитровицької сільської ради Обухівського району Київської області і призначена для ведення садівництва, право власності на яку посвідчено державним актом на право приватної власності на землю [NUMBER] виданим 27.11.1998 Великодмитровицькою сільською радою Обухівського району Київської області і зареєстрованим в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 328, виплатити відповідачу компенсацію вартості частки у спільному майні в сумі 78 780,00 гривень за рахунок коштів внесених позивачем на депозитний рахунок суду, визнати за позивачем право власності на частку у спільному майні: ? земельної ділянки площею 0,118 га, що розташована в СТ «Підгірний» на території Великодмитровицької сільської ради Обухівського району Київської області і призначена для ведення садівництва, право власності на яку посвідчено державним актом на право приватної власності на землю [NUMBER] виданим 27.11.1998 Великодмитровицькою сільською радою Обухівського району Київської області і зареєстрованим в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 328. При цьому державний акт на право приватної власності на землю [NUMBER] виданим 27.11.1998 Великодмитровицькою сільською радою Обухівського району Київської області і зареєстрованим в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 328 позивачем не наданий. Натомість позивачем надана Інформаційна довідка № 120181732 від 10.04.2018 р. з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкту нерухомого майно земельній ділянці з кадастровим номером [NUMBER], в якій зазначено, що відповідач має право приватної власності на ? земельної ділянки, кадастровий номер [NUMBER], площа 0,1177, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, адреса: [ADDRESS], на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, серії та номер: [NUMBER], виданого 14.11.2006 року. Відповідно до ч. 1 ст. 120 Земельного кодексу України (у редакції, чинній станом на 14.11.2006) Право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Оскільки за інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності кожної із сторін на половину спірної ділянки зареєстровано, суд при вирішенні спору виходиться із доведеності цього факту. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Щодо посилання позивача на ст. 365 Цивільного кодексу України суд зазначає наступне. Відповідно до вищезгаданої статті Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Із змісту зазначеної норми закону випливає, що припинення права особи на частку в спільному майні допускається за наявності сукупно передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України обставин, та за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об'єкта, який є спільним майном. При встановленні обставин справи суд враховує те, що належна відповідачам частка у майні не є незначною по відношенню до частки позивача. Крім того, поняття «незначна частка» є оціночним і має встановлюватися, виходячи з конкретних обставин справи. При цьому, умовою припинення права на частку є саме незначний розмір частки у праві, а не частини спільного майна, яка припадає на цю частку. Верховний Суд України під час розгляду справи № 6-37цс13 сформулював правову позицію від 15 травня 2013 року, згідно з якою для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених п. п. 1-3 ч. 1ст. 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Суд вважає, що 1/2 частка у власності на майно є значною, оскільки позивач маючи у власності таку саме частку майна та пред'явивши позов про припинення права відповідача у спільному майні, не навела достатніх правових і фактичних підстав наявності у неї переважного права на майно, порушення її прав власника іншою стороною. Позивачем не доведено наявність інших підстав для застосування положень статті 365 ЦК України, зокрема, тих фактів, що земельна ділянка є неподільним майном, його поділ в натурі є неможливим. Зокрема надана позивачем Технічна документація таких даних не містить. Крім того, суд вважає недоведеними посилання позивача на неможливість спільного володіння та користування спільним майном, оскільки будь-якими доказами це не підтверджено. Також суд вважає, що припинення прав власності на частку у спірному майні завдасть істотної шкоди відповідачу, оскільки порушить гарантовані Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, Конституцією України, Цивільним Кодексом України, Земельним кодексом України права відповідача. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Стаття 41 Конституції України гарантує, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України (Ст. 153 Земельного кодексу України). Належними і допустимими доказами посилання позову на незначність відповідної шкоди не підтверджено. Щодо посилання позивача на те, що вона самостійно несе витрати на утримання земельної ділянки, вони також не знайшли свого підтвердження відповідними доказами. Відносно садового будинку розташованого на спірній земельній ділянці, з наданої позивачем Інформаційної довідки № 120181732 від 10.04.2018 р. з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкту нерухомого майно, вбачається, що позивач є власником садового будинку, що розташований на земельній ділянці з кадастровим номером: [NUMBER]. Відповідно до ч. 1 ст. 120 Земельного кодексу України У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Позивачем не доведено, що будинок знаходиться саме на частині земельної ділянки відповідача, оскільки виділу даних частин в натурі не відбувалося. Разом з тим стверджувана відповідачем незаконність реєстрації прав власності на садовий будинок та відповідна реєстраційна справа судом не досліджується, оскільки не є предметом розгляду даної справи. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору та підстав для задоволення позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, при цьому заперечення відповідача ґрунтуються на законі та письмових доказах, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню. Питання про розподіл судових витрат сторонами на вирішення суду не подавалось, в задоволенні позову відмовлено, тому понесені позивачем судові витрати слід залишити за ним.

Outcome: dismissed