Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-26 00:00:00

31 січня 2018 року представник [PERSON] за довіреністю [PERSON], звернувся в суд з позовом до Другого відділу державної виконавчої служби міста [PERSON] територіального управління юстиції у Волинській області про зобовязання вчинити дії. Як підставу позову позивач зазначає, що її нерухоме майно було обтяжено на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження №б/н від 17 березня 2010 року головного державного виконавця Другого ВДВС Луцького МУЮ [PERSON] Вказує, що вказане виконавче провадження було закінчено у 2010 році, а заборгованість перед кредитором АТ «БМ Банк» - повністю погашена, що підтверджується відповідною довідкою. З наведених вище підстав та з посиланням на приписи ст.59 Закону України «Про виконавче провадження», просить суд зобовязати відповідача зняти арешт з нерухомого майна позивача, реєстраційний номер обтяження 9628220, накладений постановою про арешт майна боржника головного державного виконавця Другого ВДВС Луцького МУЮ [PERSON] №б/н від 17 березня 2010 року. Представник позивача у судове засідання не зявився, однак подав на адресу суду заяву про слухання справи за його відсутності. Представник відповідача в судове засідання не зявився з невідомих суду причин, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Як визначено у частині першій статті 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, однак його представника не зявився в судове засідання, враховуючи, що позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити повністю, з наступних підстав. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити повністю, з наступних підстав. Матеріалами справи підтверджено, що заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 листопада 2009 року у справі №2-6016/09р, стягнуто з [PERSON] в користь ВАТ «БМ БАНК» заборгованість за кредитним договором в розмірі 87\~716,58 грн., 879,00 грн. витрат на оплату судового збору та 30 грн. на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи (а.с.13-14). Зі змісту цього рішення слідує, що позивач виступила майновим поручителем позичальника [PERSON] згідно кредитного договору від 21 жовтня 2008 року №2008-017/DC/004. На виконання цього судового рішення судом був виданий виконавчий лист від 12 березня 2010 року №2-6016. Як слідує з матеріалів справи, постановою державного виконавця Другого ВДВС Луцького МУЮ [PERSON] від 22 жовтня 2010 року, виконавчий провадження закінчено у звязку з подачею стягувачем заяви про відмову від примусового виконання відповідно до п.9 ч.1 ст.37 ЗУ «Про виконавче провадження» (а.с.15). Одночасно, як слідує з відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна, постановою державного виконавця від 17 березня 2010 року про відкриття виконавчого провадження, накладено арешт на все нерухоме майно [PERSON] в межах суми стягнення 88\~625,58 грн. (а.с.7). Наразі, як слідує з довідки АТ «БМ Банк» від 13 вересня 2017 року №3960-05/5, станом на 13 вересня 2017 року зобовязання за кредитним договором від 21 жовтня 2008 року №2008-017/DC/004 укладеним між АТ «БМ БАНК» та [PERSON] (за яким позивач виступала як поручитель) виконана в повному обсязі, заборгованість відсутня (а.с.12). Як слідує з матеріалів справи, позивач зверталася до відповідача з проханням зняти накладений арешт, однак листом Другого ВДВС міста [PERSON] від 29 листопада 2017 року №43848, їй відмовлено знятті арешту з майна. Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонам, суд зазначає наступне. Частиною четвертою та пятою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» (далі Закону) визначено, що підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, субєкта оціночної діяльності - субєкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у звязку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Оскільки у розглядуваному випадку, виконавче провадження, в межах якого був накладений арешт на майно, було закінчено у звязку з відмовою стягувача від примусового виконання рішення, що не є підставою для зняття арешту державним виконавцем відповідно до ч.4 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження», слід дійти висновку, що арешт з майна може бути знятий лише в судому порядку. Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Оскільки з матеріалів справи слідує, що вимоги кредитора, за якими був накладений арешт державним виконавцем повністю задоволені і наразі відсутня будь-яка заборгованість за кредитним договором, в межах якого виступила майновим поручителем позивач, враховуючи відсутні іншого способу зняття арешту з майна інакше як за рішенням суду, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити повністю. На підставі наведеного та

Outcome: approved