Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-10 00:00:00

31 серпня 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача у якому зазначив, що [INFO] померла його мати [PERSON]. Після її смерті відкрилась спадщина на земельну ділянку площею 0,1500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку по [ADDRESS] та земельної ділянки площею 0,0490 га для ведення особистого селянського господарства, в межах території [ADDRESS] що належали покійній на підставі свідоцтв про право на спадщину за заповітом посвідчених державним нотаріусом Снігурівської державної нотаріальної контори 24.04.2009 року. Але нотаріусом йому відмовлено в оформлені спадкових прав з тих підстав, що мати за життя не встигла отримати державні акти на земельні ділянки. Посилаючись на викладене, позивач просив суд визнати за ним право власності на земельні ділянки в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] та зобов'язати Березнегуватську районну державну адміністрацію Миколаївської області видати на його ім'я державні акти на право власності на земельні ділянки. Позивач в судове засідання подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання подав заяву про розгляд справи за його відсутності та визнання позовних вимог у повному обсязі. Представник відповідача, Березнегуватської селищної ради, в судове засідання подав заяву про розгляд справи за його відсутності, не заперечував проти задоволення позовних вимог. За частиною 2 ст.197 ЦПК України, оскільки від сторін надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази суд доходить наступного. З матеріалів справи убачається, що [INFO] померла [PERSON], про що свідчить копія свідоцтва про смерть серії [NUMBER] виданого 29.05.2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану Березнегуватського районного управління юстиції Миколаївської області, актовий запис в Книзі реєстрації смертей № 62 (а.с.6). Після її смерті відкрилась спадщина на земельні ділянки, розміром 0,1500 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд розташованих в межах території [ADDRESS] Березнегуватського району Миколаївської області та земельної ділянки розміром 0,0490 га для ведення особистого селянського господарства, розташованої в межах території [ADDRESS], які належали померлій на підставі свідоцтв про право на спадщину за заповітом, посвідчених державним нотаріусом Снігурівської державної нотаріальної контори, зареєстрованих у реєстрі за № 1-774,1-778 (а.с.8,10). З копії свідоцтва про народження позивача [NUMBER] убачається, що [PERSON] є матір'ю позивача. Із записів будинкової книги № 414 для прописки громадян, що проживають в будинку [ADDRESS] слідує, що [PERSON] на день її смерті була зареєстрована та проживала разом з позивачем ( а.с.16-26). Відповідно до копії спадкової справи № 631/2009 зареєстрованої у спадковому реєстрі за № 48500722, позивач 24 листопада 2009 року звернувся до державного нотаріуса Снігурівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, та 18.05.2010 року отримав свідоцтва про право на спадщину за законом на грошові вклади у філії Березнегуватського відділення Ощадбанку України та на житловий будинок з господарськими та побутовими спорудженнями по [ADDRESS]. Крім нього інший спадкоємець першої черги за законом, [PERSON], подав державному нотаріусу заяву про відмову від прийняття спадщини на користь позивача (а.с.46). Отже позивач є спадкоємцем першої черги за законом, який спадщину у встановленому законом порядку прийняв. 24 листопада 2009 року позивачу завідувачем Снігурівської державної нотаріальної контори було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом на земельні ділянки з тих підстав, що [PERSON] не встигла за життя отримати Державні акти на земельні ділянки ( а.с.12). Статтею 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтями 1216, 1218 ЦК України встановлено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частинами 3,4 ст. 1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня особа, вважаються такими, що прийняли спадщину. Згідно ч.1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Частиною 1 статті 131 ЗК України також передбачена можливість набуття права власності на земельну ділянку на підставі успадкування. Відповідно до роз'яснень, викладених у п.п.10, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» згідно статті 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст.126 Земельного Кодексу України (у редакції що діяла на час виникнення спірних правовідносин), документом що посвідчує право власності на земельну ділянку є зокрема свідоцтво про право на спадщину, а отже земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства та для будівництва та обслуговування житлового будинку належали на праві власності [PERSON] , а після її смерті увійшли до складу спадкового майна, та обставина що вона за життя не встигла виготовити нові державні акти на своє ім'я, не можуть бути перешкодою для визнання за позивачем права власності на нерухоме майно, що залишилось після смерті його матері. Таким чином, оскільки отримавши відмову нотаріуса позивач відповідно до ст.16 ЦК України та п.23 вказаної вище постанови Верховного суду України звернувся до суду за захистом порушеного права позовні вимоги про визнання права власності на земельні ділянки в порядку спадкування за законом є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Разом з тим, оскільки чинним законодавством України визначений інший порядок набуття, оформлення та виникнення права власності на земельні ділянки позовні вимоги позивача про зобов'язання Березнегуватської районної державної адміністрації видати державні акти на земельні ділянки є безпідставними, а тому не підлягають задоволенню.

Outcome: partial