Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-19 00:00:00

9 березня 2017 р., [PERSON] звернулася до суду з позовом, який в подальшому, після отримання судом висновку експертного будівельно-технічного дослідження № 12/17 від 03.10.2017 р. в порядку ст.ст. 102,106 ЦПК України, допиту судового експерта в судовому засіданні та його письмових додаткових експертних пояснень до вищевказаного висновку від 02.04.2018 р., збільшила та в остаточній редакції якого від 10.04.2018 р., просила суд, виділити їй в натурі, в приватну власність, в житловому будинку (літ. «А»), що розташований за адресою : [ADDRESS] наступні приміщення : веранду «1-1», площею 9,0 м2, коридор «1-2», площею 6,7 м2, котельню «1-3», площею 2,3 м2, кухню «1-4», площею 8,3 м2, санвузол «1-5», площею 4,6 м2, житлову кімнату «1-6», площею 9,1 м2, частину коридору «1-8», площею 5,7 м2, довжиною 3,88 м., житлову кімнату «1-10», площею 21,4 м2, погріб з шийкою (літ. «а,а1»), гараж (літ. «Б»), літній душ (літ. «Г»), кладову (літ. «Д»), ворота «№1», частину огорожі «№2», загальною довжиною 14,99 м. (відрізки, довж. 12,25 м., 0,65 м. та 2,09 м.), цистерну «№3», водопровід «№4», а всього загальною площею 67,1 м2 (що на 14,15 м2 менше ідеально належної частки), житловою площею 30,5 м2 (що на 16,5 м2 менше ідеально належної частки) з реальною часткою, яка складає 73/100, що менше ідеально належної частки на 1/10. Вхід ззовні у дану частину житлового будинку здійснюється з боку лівого бічного фасаду житлового будинку через ганок у приміщення веранди «1-1»; стягнути з відповідача [PERSON] на свою користь грошову компенсацію за більшу частку після розподілу житлового будинку [ADDRESS] - у розмірі 74327,50 грн., зобов'язавши себе, за власний рахунок виконати наступні роботи по улаштуванню неармованої глухої цегляної перегородки в коридорі «1-8», товщиною в 0,5 цеглини, з оздобленням простим штукатуренням поверхні перегородки цементно-вапняним розчином по каменю та бетону, загальною вартістю робіт 1158 грн., мотивуючи це, довготривалими стійкими і неприязними стосунками, непорозуміннями і суперечками з приводу володіння, користування, утримання та збереження вищевказаного спірного житлового будинку, який залишився у спадок після смерті її чоловіка та батька відповідача [PERSON], померлого [INFO], 5/6 частин якого належить їй на праві спільної часткової власності, а саме : 1/2 частина будинку належить їй на підставі нотаріально посвідченого свідоцтва про право власності від 31.01.2017 р. (реєстр. № 1-67), № запису про право власності : 18786208, 1/6 частина будинку належить їй на підставі нотаріально посвідченого свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті чоловіка [PERSON], померлого [INFO] від 31.01.2017 р. (реєстр. № 1-68), № запису про право власності : 18786243 та 1/6 частина вказаного будинку належить їй на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 21.02.2017 р. (реєстр. № 1-140), № запису про право власності : 19124787, які зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, в той час, як відповідачу (її сину) [PERSON] належить на праві спільної часткової власності 1/6 частина спірного житлового будинку, господарських будівель і споруд на підставі рішення Овідіопольського райсуду Одеської області від 07.12.2016 р., яке набрало законної сили 19.12.2016 р., № запису про право власності : 18719386 зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 25.04.2017 р., мотивуючи це тим, що між нею та її сином [PERSON], як співвласниками спірного будинку, постійно виникають непорозуміння, суперечки з приводу володіння, користування утримання та збереження спірного будинку, що призводить до систематичного влаштування сварок відповідачем, провокуванням з його боку конфліктів на цьому підґрунті і нанесення останні матеріальної шкоди спадковому будинку, шляхом пошкодження майна будинку (дверей, розбиття вікон). Позивачка та її представник у судовому засіданні повністю підтримали свій збільшений позов в редакції від 10.04.2018 р. та просили суд його задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав повністю, вважаючи його необґрунтованим та 19.12.2017 р. звернувся з зустрічним позовом до своєї матері [PERSON], який в подальшому уточнив та в остаточній редакції якого від 31.01.2018 р. просив суд, вселити його у приміщення житлового будинку за адресою : [ADDRESS], мотивуючи це тим, що його матір [PERSON] створює йому перешкоди у проживанні у вказаному спірному будинку, змінивши замки на всіх вхідних дверях, не допускає його до вказаного будинку, в якому знаходяться всі його особисті речі та майно. Відповідачка за зустрічним позовом [PERSON] позов не визнала, з підстав його безпідставності, мотивуючи це тим, що замок вона змінила лише на воротах будинку, так як старий замок вже непридатний для використання, будь-яких перешкод у користуванні будинком вона не створює своєму сину, зважаючи на ту обставину, що відповідач є власником не всього спірного будинку, а лише його 1/6 частини згідно рішення Овідіопольського райсуду Одеської області від 07.12.2016 р., яке набрало законної сили 19.12.2016 р., а тому підставі для задоволення зустрічного позову немає. Заслухавши пояснення сторін та їхніх представників, а також пояснення судового експерта [PERSON], дослідивши матеріали справи, висновок експертного будівельно-технічного дослідження № 12/17 від 03.10.2017 р. та додаткових письмових пояснень судового експерта від 02.04.2018 р. до вищевказаного експертного висновку, суд вважає, що первісний позов підлягає задоволенню у повному обсязі, а в задоволенні зустрічного позову слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов'язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов'язковою для суду. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об'єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи. У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. Стаття 106 ЦПК України передбачає, що учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. Порядок проведення експертизи та складення висновків експерта за результатами проведеної експертизи визначається відповідно до чинного законодавства України про проведення судових експертиз. Висновок експерта, складений за результатами експертизи, під час якої був повністю або частково знищений об'єкт експертизи, який є доказом у справі, або змінено його властивості, не замінює сам доказ та не є підставою для звільнення від обов'язку доказування. Висновок експерта, складений за результатами експертизи, під час якої був повністю або частково знищений об'єкт експертизи або змінено його властивості, до розгляду судом не приймається, крім випадків, коли особа, яка його подає, доведе можливість проведення додаткової та повторної експертизи з питань, досліджених у висновку експерта. У висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов'язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду. Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 26 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - під час судового розгляду, предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі - Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Зазначені принципи сформулювано і в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» (23 вересня 1982 р.), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід'ємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст. 1 Першого протоколу. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини - стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «Іммобіліаре Саффі проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy) [ВП], заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії» (<...>) [ВП], заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року). Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року). Суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» (James and Others v. the United Kingdom), п. 50, Series A № 98). Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов'язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно із ст. 328 ЦК України - право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом У відповідності до приписів ст.ст. 355-358 ЦК України - майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб'єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. Співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна. Співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності. Поліпшення спільного майна, які можна відокремити, є власністю того з співвласників, який їх зробив, якщо інше не встановлено домовленістю співвласників. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов'язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном. Співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності (ст.ст. 360,361 ЦК України). Відповідно до умов ст. 364 ЦК України - співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Стаття 367 ЦК України передбачає - майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України). У відповідності до ст. 9 ЖК України - ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Стаття 64 ЖК України передбачає, що члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Згідно із ст.ст. 150,151,155,156 ЖК України - громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру) - зобов'язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку придомову територію. Жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР. Члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім'ї власника будинку (квартири) - зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст. 162 цього Кодексу. Відповідно до ст. 157 ЖК України - членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою ст. 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до ст. 161 ЖК України - наймач вправі вселити в займане ним жиле приміщення у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб за письмовою згодою власника будинку (квартири) і всіх членів сім'ї, які проживають з наймачем. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення відповідно до цієї статті як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування приміщенням, якщо при їх вселенні між цими особами, наймодавцем, наймачем та членами його сім'ї, які проживають разом з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Постановою Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04.10.1991 р. «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» - зокрема передбачено, що при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, це можливо - якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. При неможливості виділу частки будинку в натурі або встановлення порядку користування ним, власнику, що виділяється, за його згодою присуджується грошова компенсація, яка визначається за угодою сторін, а при відсутності такої угоди - судом по дійсній вартості будинку на час розгляду справи. В спорах про поділ будинку в натурі, учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Якщо виділ технічно можливий, але з відхиленням від розміру часток кожного співвласника, суд з врахуванням конкретних обставин може провести його зі зміною у зв'язку з чим ідеальних часток і присудженням грошової компенсації учаснику спільної власності, частка якого зменшилась. В судовому засіданні встановлено, що спірний спадковий житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою : [ADDRESS] - належить сторонам на праві спільної часткової власності, а саме : 5/6 частин якого належить [PERSON], з яких : 1/2 частина будинку належить їй на підставі нотаріально посвідченого свідоцтва про право власності від 31.01.2017 р. (реєстр. № 1-67), № запису про право власності : 18786208, 1/6 частина будинку належить їй на підставі нотаріально посвідченого свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті чоловіка [PERSON], померлого [INFO] від 31.01.2017 р. (реєстр. № 1-68), № запису про право власності : 18786243 та 1/6 частина вказаного будинку належить їй на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 21.02.2017 р. (реєстр. № 1-140), № запису про право власності : 19124787, які зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, в той час, як відповідачу (її сину) [PERSON] належить на праві спільної часткової власності 1/6 частина спірного житлового будинку, господарських будівель і споруд на підставі рішення Овідіопольського райсуду Одеської області від 07.12.2016 р., яке набрало законної сили 19.12.2016 р., № запису про право власності : 18719386 зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 25.04.2017 р. (а.с. 10-21,105). При чому, як вбачається з вищевказаного рішення Овідіопольського райсуду Одеської області від 07.12.2016 р., яке набрало законної сили 19.12.2016 р., позов [PERSON] до своєї матері [PERSON] та сестри [PERSON] про визнання за ним права власності на 1/3 частину спадкового житловий будинок - був задоволений частково, з визнанням за ним права власності в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON], померлого [INFO] на 1/6 частину спірного житлового будинку. Під слухання справи, в судових засіданнях були встановлено, що між позивачкою та її сином відповідачем [PERSON], як співвласниками спірного будинку, постійно виникають непорозуміння, суперечки з приводу володіння, користування, утримання та збереження спірного будинку, що призводить до систематичного влаштування сварок відповідачем, провокуванням з його боку конфліктів на цьому підґрунті і нанесення останні матеріальної шкоди спадковому будинку, шляхом пошкодження майна будинку (дверей, розбиття вікон), тобто умисного нанесення відповідачем [PERSON] матеріальної шкоди майну в спірному житловому будинку, яка об'єктивно підтверджується наданими позивачкою фотокартками пошкоджених (поламаних) вхідних та міжкімнатних дверей, а також вікон у будинку за адресою : [ADDRESS] під час чергової сварки, спровокованої відповідачем (а.с. 30-34). Таким чином, суд дійшов висновку, що на сьогодні між співвласниками спірного будинку склались довго триваючи стійкі і неприязні стосунки, які заважають позивачці вільно розпоряджатися 5/6 частинами спірного будинку, які належать їй на праві власності і є підставою для виділення її частки з будинку з сумісної часткової власності задля забезпечення схоронності її частини будинку і вільного розпорядження нею та володіння. Так, згідно висновку експертного будівельно-технічного дослідження за заявою [PERSON] № 12/17 від 03.10.2017 р. та додаткових письмових пояснень експерта [PERSON], допитаного в судовому засіданні вбачається, що належна співвласниці [PERSON] із часткою 1/6 загальна площа, в тому числі належні співвласнику із часткою 1/6 житлова площа, менше мінімально припустимої площі, при якій розподіл в натурі можливий. З технічної точки зору виділ без втрати цільового призначення в натурі 1/6 частки житлового будинку з господарчими спорудами за адресою: [ADDRESS], що належить [PERSON] - неможливий. Виділ в натурі 1/6 частин житлового будинку з надвірними спорудами за адресою: [ADDRESS], належних співвласнику [PERSON], можливий лише у варіанті з можливим відступом від розміру ідеальних часток сторін. Відповідно розподіл домоволодіння з можливим відступом від розміру ідеальних часток сторін можливий. Виходячи з планування житлового будинку, порядку користування будівлями та приміщеннями, що склався між співвласниками, розташування належно оформлених господарчих будівель та споруд, виділ 1/6 частки в натурі можливий тільки з відступом від розміру ідеальної частки [PERSON], за одним наступним найбільш доцільним варіантом: Співвласниці [PERSON] з часткою 5/6 пропонується виділити : Найменування об'єктаВартість, грн. - В житловому будинку (літ. «А») Веранду «1-1», пл. 9,0 м2 55785 Коридор «1-2», пл. 6,7 м2 41529 Котельню «1-3», пл. 2,3 м2 14256 Кухню «1-4», пл. 8,3 м2 51446 Санвузол «1-5», пл. 4,6 м2 28512 Житлову «1-6», пл. 9,1 м2 56405 Частину коридору «1-8», пл. 5,7 м2, довжиною 3,88 м. 35330 Житлову «1-10», пл. 21,4 м2 132645 - Погріб з шийкою (літ. «а,а1»)54525 - Гараж (літ. «Б»)40893 - Літній душ (літ. «Г»)2315 - Кладову (літ. «Д»)3096 - Ворота «№1» 5769 - 19/50 огорожі «№2», загальною довжиною 14,99 м. (відрізки, довж. 12,25 м., 0,65 м. та 2,09 м.)4449 - Цистерну «№3» 5552 - Водопровід «№4» 218 Всього: загальна площа: житлова площа:532725 грн.; 67,1 м2 (на 14,15 м2 менше ідеально належної) 30,5 м2 (на 16,5 м2 менше ідеально належної) Реальна частка складає 73/100 (532 725 грн. / 728 463 грн.), що менше ідеально належної частки на 1/10. Вхід ззовні у дану частину житлового будинку здійснюється з боку лівого бічного фасаду житлового будинку через ганок у приміщення веранди «1-1» (див. додаток №1). Співвласнику [PERSON] з часткою 1/6 пропонується виділити : Найменування об'єктаВартість, грн. - В житловому будинку (літ. «А») Житлову «1-7», пл. 9,9 м2 61364 Частину коридору «1-8», пл. 4,5 м2, довжиною 3,05 м. 27893 Житлову «1-9», пл. 16,0 м2 99174 - 31/50 огорожі «№2», загальною довжиною 24,62 м. 7307 Всього: загальна площа: житлова площа:195 738 грн.; 30,4 м2 (на 14,15 м2 більше ідеально належної) 25,9 м2 (на 16,5 м2 більше ідеально належної) Реальна частка складає 27/100 (195 738 грн. / 728 463 грн.), що більше ідеально належної частки на 1/10. Вхід ззовні у дану частину житлового будинку необхідно організувати шляхом переобладнання частини віконного отвору у дверний з боку головного фасаду житлового будинку (з [ADDRESS]) через приміщення коридору «1-8». Варіант передбачає можливість організації приміщення кухні в житловій «1-7» та санвузла в частинах приміщень житлової «1-7» або «1-9» та коридору «1-8» шляхом встановлення перегородок та відповідного обладнання. Сума грошової компенсації, належної [PERSON] з часткою 5/6 від [PERSON] з часткою 1/6 за відмінність від ідеальної частки у володінні житловим будинком з господарчими будівлями та спорудами, складає 74 327 (сімдесят чотири тисячі триста двадцять сім) гривень 50 коп. Графічно лінія поділу житлового будинку (літ. «А») приводиться в додатку № 1, який є невід'ємною частиною експертизи. При цьому приміщення, позначені жовтим кольором, виділяються співвласниці [PERSON] з часткою 5/6, синім кольором - співвласнику [PERSON] з часткою 1/6. З урахуванням запропонованого варіанту поділу для ізоляції квартир, що виникнуть внаслідок розподілу, необхідно виконати наступні роботи по переплануванню та переобладнанню даного будівельного об'єкту : співвласниці [PERSON] з часткою 5/6 - улаштування неармованої глухої цегляної перегородки в коридорі «1-8», товщ. в 0,5 цеглини, з оздобленням простим штукатуренням поверхні перегородки цементно-вапняним розчином по каменю та бетону, вартістю 1158 грн. Співвласнику [PERSON] з часткою 1/6 - демонтаж частини віконного блоку в приміщенні «1-8»; пробивка вручну дверного отвору на місці віконного у зовнішній стіні для організації окремого входу до будинку та встановлення дверного блоку в новий дверний отвір, вартістю 3758 грн. Для співвласника [PERSON] з часткою 1/6 також передбачається можливість організації вхідного ганку та приміщення кухні в житловій «1-7» та санвузла в частинах приміщень житлової «1-7» або «1-9» та коридору «1-8» шляхом встановлення перегородок та відповідного обладнання, обладнавши їх необхідними інженерними комунікаціями. Вартість цих робіт не визначалась, тому що спочатку на ці переобладнання необхідна розробка та затвердження в установленому законодавством порядку проектної документації. Обом співвласникам необхідно виконати роботи по організації та підключенню квартир житлового будинку до самостійних інженерних комунікацій (електрозабезпеченню, водопроводу, каналізації, газопостачанню, з установкою самостійних лічильників, а також, системи опалення з установкою опалювальних котлів), вартість робіт по яким не визначалась, тому що спочатку кожному із співвласників потрібна розробка та узгодження в установленому законодавством порядку проектної документації на прокладку внутрішніх та зовнішніх інженерних комунікацій і отриманням необхідних дозволів у відповідних інстанціях. До завершення робіт по організації та підключенню квартир, що виділяються, до самостійних інженерних комунікацій існуючі інженерні комунікації залишаються у загальному користуванні обох співвласників. Виходячи із взаємного розташування житлового будинку, господарчих будівель і споруд, з урахуванням технічних норм та запропонованого вище варіанту поділу житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами в натурі, експертом пропонується один наступний технічно доцільний варіант порядку користування земельною ділянкою по [ADDRESS], з виділом окремих часток земельних ділянок співвласникам, у відповідності до часток співвласників домоволодіння 5/6 та 1/6. Співвласниці [PERSON] з часткою 5/6 пропонується виділити земельну ділянку під особисте користування під належними будівлями і спорудами, прилеглі до них і не зайняті під забудовами, пл. 944,2 м2, що дорівнює ідеально належній. Вхід і в'їзд на ділянку залишити з боку головного фасаду ділянки, з [ADDRESS], через ворота. Співвласнику [PERSON] з часткою 1/6 пропонується виділити земельну ділянку під особисте користування під належними будівлями і спорудами, прилеглу до них і не зайняту під забудовами, пл. 188,8 м2, що дорівнює ідеально належній. Вхід і в'їзд на ділянку організувати з боку головного фасаду ділянки, з [ADDRESS]. Лінія поділу між ділянками, що виділяються в особисте користування співвласників, буде проходити наступним чином : від розділової межі земельної ділянки з боку головного фасаду (головним фасадом вважається фасад з боку [ADDRESS]), з відступом від лівого бічного фасаду ділянки 16,88 м., по прямій, перпендикулярній лінії головного фасаду земельної ділянки, довжиною 7,80 м.; поворот направо, по прямій, довжиною 2,80 м., паралельній лінії головного фасаду земельної ділянки до перетину із лінією лівого бічного фасаду будинку в точці, що знаходиться на відстані 3,48 м. від лівого кута головного фасаду житлового будинку; далі по відрізкам, які проходять посередині розділових міжквартирних перегородок (див. варіант поділу житлового будинку в додатку 1), із довжинами відрізків 7,80+0,22+ +4,15 м., до перетину із правим бічним фасадом житлового будинку в точці, що знаходиться на відстані 3,26 м. від правого кута головного фасаду житлового будинку; далі прямо по лінії подовження, паралельно лінії головного фасаду земельної ділянки по прямій, довжиною 9,87 м.; поворот направо, по прямій, довжиною 7,58 м., до перетину із лінією головного фасаду земельної ділянки з відступом від правого бічного фасаду ділянки 2,09 м. Однак, враховуючи, той факт, що питання (позовні вимоги) про виділення у користування відповідача [PERSON] певних приміщень спірного будинку, а також позовні вимоги про порядок користування (виділення) часток земельної ділянки, загальною площею 0,11 га, на якій розташований весь спірний житловий будинок, і яка знаходиться у фактичному користуванні сторін, як в первісному позові [PERSON] (в редакції від 10.04.2018 р.), так і у зустрічному позові [PERSON] (в редакції від 31.01.2018 р.) сторонами провадження не ставиться і такі позовні вимоги сторонами не заявлялись, і виходячи з того, що суд не може вийти за межі заявлених сторонами позовних вимог згідно приписів ст. 13 ЦПК України, вказані питання, вирішені експертом судом не розглядаються, враховуючи, що суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, виходячи з принципу пропорційності, диспозитивності та на засадах змагальності. Таким чином, враховуючи висновки експерта, викладених у вищевказаному висновку № 12/17 від 03.10.2017 р., з урахуванням, наданих в судовому засіданні експертом Проскуровським В.П. пояснень з приводу свого експертного висновку та його письмових додаткових пояснень від 02.04.2018 р., з якими повністю погоджується суд, суд вважає, що первісний позов [PERSON] підлягає задоволенню повністю, як обґрунтований з виділенням позивачці в натурі в приватну власність в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] приміщень будинку, вказаних в експертному дослідженні, зобов'язання позивачку за свій власний рахунок виконати роботи по улаштуванню перегородок та стягненням з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] суму грошової компенсації за відмінність від ідеальної частки в сумі 74327,50 грн. та судових витрат по сплаті судового збору, в порядку ст. 141 ЦПК України, як підтверджених документально на загальну суму 5404 грн. (а.с. 2,133,134). В той же час, враховуючи відсутність будь-яких належних та допустимих документальних доказів факту виселення відповідачкою [PERSON] свого сина [PERSON] з приміщення спірного житлового будинку за адресою : [ADDRESS], відсутність доказів будь-яких перешкод з боку [PERSON] своєму синові [PERSON] у володінні, користуванні чи розпорядженні його 1/6 частиною вказаного будинку, що не було доведено суду позивачем за зустрічним позовом [PERSON], який на даний час зареєстрований по вищевказаній адресі і згідно ним наданих суду документів, проживає на сьогодні у вищевказаному спадковому будинку, вказуючи у всіх процесуальних документах, адресованих на адресу суду саме вказану вище адресу спірного будинку, враховуючи вказання цієї адреси і в нотаріально посвідченій довіреності від свого імені на ім'я свого представника, відсутність будь-якої іншої адреси та доказів нібито вимушеного проживання [PERSON] за іншою адресою, а також, беручи до уваги факт, існуючої між матір'ю та сином, як співвласниками спірного будинку, постійних непорозумінь, суперечок з приводу володіння, користування, утриманням та збереження спірного будинку, що призводить до систематичного влаштування сварок ініційованих [PERSON], провокуванням з його боку конфліктів на цьому підґрунті і нанесення ним матеріальної шкоди спадковому будинку, шляхом пошкодження майна будинку (дверей, розбиття вікон), тобто умисного нанесення відповідачем [PERSON] матеріальної шкоди майну спірному житловому будинку, яка об'єктивно підтверджується наданими позивачкою фотокартками пошкоджених (поламаних) вхідних та міжкімнатних дверей, а також вікон у будинку за адресою : [ADDRESS] під час чергової сварки, спровокованої відповідачем, суд вважає, що в задоволенні зустрічного позову слід відмовити повністю у зв'зяку з його недоведеністю і безпідставністю, а посилання позивача за зустрічним позовом [PERSON] на висновок Овідіопольського ВП ГУНП України в Одеській області за його заявою від 25.04.2016 р., лише підтверджує факт зміни замка на воротах спірного будинку відповідачкою [PERSON] у зв'язку з його непридатністю і жодним чином не підтверджує викладені у позові твердження [PERSON] про нібито заборону чи перешкоджання йому з боку матері [PERSON] його 1/6 частиною будинку, яка належить йому на праві власності (а.с. 30-34,103).

Outcome: approved