Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-23 00:00:00

29 червня 2021 року (засобами поштового зв`язку) ПрАТ «АЗОТ» звернулося до Московського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] , в якому просить: стягнути з [PERSON] на користь ПрАТ «АЗОТ» грошові кошти в сумі 15714,76 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Придніпровського районного суду м.\~Черкаси від 27 листопада 2017 року у справі № 711/7639/17, яке набрало законної сили, стягнуто з ПрАТ «АЗОТ» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі в сумі 25490,30 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 65167,26\~грн. Зазначене рішення суду перебувало на примусовому виконанні у державній виконавчій службі та 30 січня 2018 року виконавче провадження № 55445532 було закінчено у зв`язку з фактичним виконанням. Також, рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 29 березня 2018 року у справі № 711/1499/18, яке набрало законної сили, стягнуто з ПрАТ «АЗОТ» на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 15421,26\~грн. з відрахуванням при виплаті податків та обов`язкових платежів передбачених законодавством України. Вказане рішення суду також перебувало на примусовому виконанні у державній виконавчій службі та 27 червня 2018 року виконавче провадження № 56480226 було закінчено у зв`язку з фактичним виконанням. Однак, під час виконання вказаних виконавчих проваджень відповідач отримав середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні без відрахування всіх обов`язкових платежів, передбачених законом, тобто у розмірі більшому, ніж встановлено чинним законодавством України та визначено рішенням суду від 27 листопада 2017 року та рішенням суду від 29 березня 2018 року. Позивач зазначив, що підприємство повністю виконало вимоги податкового законодавства і дотрималося правового механізму оподаткування доходу та, як податковий агент, сплатив податок та військовий збір за відповідача за свій кошт, не маючи можливості відрахувати необхідну суму з належних відповідачу коштів. Відтак, на переконання позивача, у нього виникло право вимагати від відповідача відшкодування понесених на сплату податку і збору витрат, а у відповідача відповідне зобов`язання відшкодувати позивачу ці витрати. На письмові вимоги позивача від 15 червня 2020 року № 501-06/359 та 501-06/360 про сплату зазначених коштів, [PERSON] не відреагував. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 03 серпня 2021 року, після усунення недоліків позовної заяви, позовну заяву ПрАТ «АЗОТ» прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін; встановлено сторонам строки для подання заяв по суті справи. 07 вересня 2021 року до Московського районного суду м. Харкова від [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якій відповідач просить застосувати строки позовної давності та відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Зокрема у відзиві зазначено, що відповідно до положень ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Так, у першому випадку щодо рішення суду від 27 листопада 2017 року у справі № 711/7639/17, позивач довідався про порушення свого права не пізніше 30 січня 2018 року, після винесення постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження № 55445532. Відтак, позивач мав право на звернення до суду до 30 січня 2021 року. У другому випадку, строк звернення до суду сплив 27 червня 2021 року, оскільки рішення суду від 29 березня 2018 року у справі № 711/1499/18 було виконано 27 червня 2018 року, про що винесено постанову державного виконавця про закінчення виконавчого провадження №\~56480226 від 27 червня 2018 року. Оскільки позивач звернувся до суду 02 липня 2021 року, вказане свідчить про пропуск ним строків позовної давності. 13 вересня 2021 року до Московського районного суду м. Харкова від ПрАТ «АЗОТ» надійшла відповідь на відзив, в якій позивач зазначив, що про порушення свого права він дізнався з моменту, коли його листи-вимоги від 15 червня 2020 року № 501-06/359 та 501-06/360 [PERSON] залишив без задоволення. Також позивач, з посиланням на судову практику та положення п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України зазначив, що строки позовної давності щодо вимог, заявлених у позові припали на час дії карантину, а отже такі строки є продовженими в силу прямої норми закону. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 14 вересня 2021 року залучено до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Придніпровський відділ державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) та відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Черкаській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ); встановлено третім особам строки для надання письмових пояснень. 19 листопада 2021 року до Московського районного суду м. Харкова від ПрАТ «АЗОТ» надійшли додаткові пояснення, в яких позивач зазначив про відсутність підстав для висновку про сплив строків позовної давності для звернення до суду. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав з підстав викладених у позовній заяві, просив їх задовольнити у повному обсязі. Відповідач у судовому засіданні заперечував проти задоволенні позовних вимог з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Зазначив, що кошти за рішеннями суду отримав на свою банківську картку від державної виконавчої служби у розмірі, зазначеному у цих рішеннях. Також зазначив, що позивачем пропущено строк звернення до суду з цим позовом. Крім цього зауважив, що ПрАТ «АЗОТ» є юридичною особою, яка має юридичний відділ, а на час дії карантину підприємство роботу не припиняло, що свідчить про неможливість застосування положень п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. Треті особи у судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомляли. Про день, час та місце розгляду справи були повідомлені вчасно та належним чином. Будь-яких пояснень, клопотань чи заяв до суду не подавали. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, встановив таке. Рішенням Придніпровського райсуду м. Черкаси від 27 листопада 2017 року, яке набрало законної сили, у справі № 711/7639/17 стягнуто з ПАТ «АЗОТ» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі в розмірі 25490,30 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 65167,26 грн. Постановою головного державного виконавця Придніпровського відділу державної виконавчої служби міста Черкаси Головного територіального управління юстиції у Черкаській області Назаренко Є. І. від 26 грудня 2017 року відкрито виконавче провадження № 55445532 з виконання виконавчого листа № 711/7639/17, виданого 20 грудня 2017 року Придніпровським районним судом м. Черкаси про стягнення з ПАТ «АЗОТ» на користь [PERSON] заборгованості по заробітній платі в розмірі 25490,30 грн., та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 65167,26 грн., всього 90657,56 грн. Постановою головного державного виконавця Придніпровського відділу державної виконавчої служби міста Черкаси Головного територіального управління юстиції у Черкаській області Назаренко Є. І. від 30 січня 2018 року закінчено виконавче провадження № 55445532 на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39, ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку з фактичним повним виконанням рішення згідно з виконавчим документом. Крім цього, рішенням Придніпровського райсуду м. Черкаси від 29 березня 2018 року, яке набрало законної сили, у справі № 711/1499/18 стягнуто з ПАТ «АЗОТ» на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27\~листопада 2017 року по 12 січня 2018 року в сумі 15421,26 грн. з відрахуванням при виплаті податків та обов`язкових платежів передбачених законодавством України. Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області Вельган О. В. від 25 травня 2018 року відкрито виконавче провадження №\~56480226 з виконання виконавчого листа № 711/1499/18, виданого 22 травня 2018 року Придніпровським районним судом м. Черкаси про стягнення з ПАТ «АЗОТ» на користь [PERSON] заборгованості по заробітній платі в розмірі 15421,26 грн. Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області Вельган О. В. від 27 червня 2018 року закінчено виконавче провадження №\~56480226 на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39, ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку повним фактичним виконанням. Під час виконання вказаних виконавчих проваджень [PERSON] отримав середній заробіток за час затримки розрахунку виплати заробітної плати без відрахування всіх обов`язкових податків та платежів, передбачених законом, тобто у розмірі більшому ніж встановлено чинним законодавством України та визначено рішеннями судів від 27 листопада 2017 року та від 29 березня 2018 року. Згідно довідки про суми податків і зборів, які підлягають утриманню з [PERSON] на користь ПрАТ «АЗОТ» від 22 квітня 2020 року № 508 та довідки від 13 січня 2021 року № 25, ПрАТ «АЗОТ» нарахувало, утримало та сплатило до бюджету від імені [PERSON] з суми 65167,26 грн. податок на доходи фізичних осіб в сумі 11730,11 грн. (платіжне доручення №\~1690 від 05 березня 2018 року) та військовий збір в сумі 977,51 грн. (платіжне доручення №\~1697 від 05 березня 2018 року), з суми 15421,26 грн. податок на доходи фізичних осіб в сумі 2775,83 грн. (платіжне доручення № 32291 від 07 серпня 2018 року) та військовий збір в сумі 231,32 грн. (платіжне доручення № 32290 від 07 серпня 2018 року). 15 червня 2020 року ПрАТ «АЗОТ» звернулося до [PERSON] з листами-вимогами №\~501-06/359 та № 501-06/360 щодо перерахування на рахунок підприємства коштів на загальну суму 15714,77 грн. в якості податку на доходи фізичних осіб та військового збору. Проте, [PERSON] на зазначені листи-вимоги не відреагував. Статтею 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Відповідно до положень ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Цивільне процесуальне законодавство закріплює положення щодо того, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. При цьому жодні докази для суду не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК). Згідно з принципом диспозитивності (ст. 13 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст. 49 ЦПК України). Предметом спору у цій справі є повернення на користь позивача, як податковому агенту, коштів у вигляді не відрахованих із заробітної плати звільненого працівника податку та військового збору у спосіб, визначений ст. 1212 ЦК України. Обраний позивачем спосіб захисту свого цивільного права не суперечить положенням ст.\~16 ЦК України. Частиною 1 ст. 117 Кодексу законів про працю України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Статтею 163 Податкового кодексу України визначені доходи, які є об`єктом оподаткування. Зокрема, об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід та доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання). Відтак, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні є доходом, який підлягає оподаткуванню. Згідно з п. 15.1 ст. 15 Податкового кодексу України платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об`єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об`єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов`язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом. Підпунктом 168.1.1 п. 168.1 ст. 168 Податкового кодексу України визначено, що податковий агент, що нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену ст. 167 Кодексу. Відповідно до п. 167.1 ст. 167 Податкового кодексу України ставка податку становить 18 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) у тому числі, але не виключно у формі: заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно правовими договорами. Згідно з п. 16-1 підр. 10 розд. ХХ Податкового кодексу України тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлено військовий збір. Ставка збору становить 1,5 % від об`єкта оподаткування. Відповідно до п. 6 роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає і рішенні суду. Також, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є і об`єктом щодо сплати військового збору, що становить 1,5 відсотка об`єкта оподаткування. Згідно листа Державної фіскальної служби України від 05 листопада 2015 року №\~23714/6/99-99-17-03-03-15 роботодавець має виконати функції податкового агента щодо нарахування, утримання та сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору з доходу у вигляді середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні, нарахованої на підставі рішення суду. Державна фіскальна служба України у листі від 09 березня 2016 року № 665/4/99-99-17-03-03-13 зазначила, що відповідно до пп. 14.1.48 Податкового кодексу України заробітна плата це основна та додаткова заробітна плата, інші заохочувальні й компенсаційні виплати, які виплачуються (надаються) платнику податку у зв`язку з відносинами трудового найму згідно із законом. Оскільки виплата доходу у вигляді суми середньої заробітної плати, нарахованої на підставі рішення суду за час затримки розрахунку під час звільнення працівника, здійснюється звільненому працівнику і не пов`язана з відносинами трудового найму, такий дохід обкладається ПДФО за ставкою 18% і військовим збором за ставкою 1,5%, як інші доходи. Підприємство, яке виплачує такий дохід, для такого платника податку являється податковим агентом, а тому повинно утримати ПДФО та військовий збір із суми доходу, перерахувати їх до бюджету та відобразити виплату у формі № 1ДФ. Суми середньої заробітної плати, нарахованої на підставі рішення суду за час затримки розрахунку при звільненні працівника, слід класифікувати як інші доходи, відповідно до п.п.\~164.2.20 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України, оскільки між роботодавцем і колишнім працівником уже відсутні трудові відносини. При цьому, визначення виду доходу впливає на його відображення у податковому розрахунку 1-ДФ, а інші доходи зазначаються за ознакою «127». Оскільки об`єкти оподаткування військового збору фактично дублюють об`єкти оподаткування податку на доходи фізичних осіб, то із даного доходу утримується також військовий збір, за ставкою 1,5 %, відповідно до п. 161 Перехідних положень Податкового кодексу України. Ставка податку на доходи фізичних осіб, згідно зі ст. 167 зазначеного Кодексу, на суму середньої заробітної плати, нарахованої на підставі рішення суду за час затримки розрахунку при звільненні працівника становить 18%. Системний аналіз наведених норм свідчить, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів. Тому, незважаючи на те, що призначена судом сума зменшується на суму податкових відрахувань, цей факт в жодному разі не погіршує становище працівника, адже якби працівник просто отримував заробітну плату, а вимушено був відсутній на роботі, то таку зарплату він отримував би також з урахуванням утримання обов`язкових податкових платежів. Подібні правові висновки містяться у постановах Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі №359/10023/16-ц, від 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16, від 10 жовтня 2019\~року у справі №522/13736/15, від 05 серпня 2020 року у справі №817/893/17. Отже, правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані нормами Глави 83 Цивільного кодексу України про зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави. Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Зобов`язання з безпідставного набуття (придбання) майна виникають за наявності трьох умов: 1) має місце набуття або збереження майна; 2) вказане набуття або збереження майна здійснено за рахунок іншої особи; 3) має місце відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України). Стаття 1215 ЦК України встановлює випадки, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Відповідно до ч. 1 ст. 1215 ЦК України не підлягають поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. До правовідносин щодо набуття грошових коштів без достатньої правової підстави, якщо ці кошти є заробітною платою і платежами, що прирівнюються до неї, яка проведена іншою особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача, застосуванню підлягають положення ст. 1215 ЦК України, за якою зазначені грошові кошти поверненню не підлягають. Подібні висновки щодо застосування ст. 1215 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 02 липня 2014 року (справа № 6-91цс14), від 22 січня 2014 року (справа № 6-151цс13), постановах Верховного Суду від 07 березня 2018 року (справа №\~517/186/17), від 28 березня 2018 року (справа № 173/166/17), від 03 травня 2018 року (справа № 473/2859/17). Виходячи з системного аналізу ст. 1215 ЦК України, безпідставно набуте майно не підлягає поверненню за відсутності рахункової помилки при виплаті коштів, а також добросовісності з боку набувача. Обов`язок довести недобросовісність набувача грошових сум, зазначених у ч. 1 вказаної статті, покладається на сторону, яка вимагає повернення цих коштів. Однак, згідно з ч. 1 ст. 94 КЗпП України, положення якої кореспондуються з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно з п.п. 14.1.48 Податкового кодексу України заробітна плата основна та додаткова заробітна плата, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, які виплачуються (надаються) платнику податку у зв`язку з відносинами трудового найму згідно із законом. У рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Отже, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). При цьому, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні ст. 2 Закону України «Про оплату праці», тому на неї не розповсюджується правило ст. 1215 ЦК України. Суд звертає увагу, що у рішеннях Придніпровського районного суду м. Черкаси від\~27\~листопада 2017 року та від 29 березня 2018 року зазначено про відповідні відрахування податків і зборів із суми задоволеного середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати. Відтак, за результатами розгляду справи, суд доходить висновку, що [PERSON] отримавши у порядку примусового виконання, за рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27 листопада 2017 року (справа № 711/7639/17) та за рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 29 березня 2018 року (справа № 711/1499/18) кошти в загальній сумі 80588,52 грн., набув частину з цих коштів в загальній сумі 15714,76 грн. (які складаються із податку на доходи фізичних осіб та військового збору) без достатньої правової підстави, оскільки дана сума мала бути сплачена його податковим агентом в дохід держави, а, враховуючи, що ПАТ «АЗОТ», правонаступником якого є позивач ПрАТ «АЗОТ», також вже сплачені всі необхідні податки та збори, то вказані вище кошти в загальній сумі 15714,76 грн. підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Щодо заяви відповідача [PERSON] про застосування наслідків строку позовної давності, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. У судовому засіданні встановлено, що про порушення свого права позивач ПрАТ «АЗОТ» міг дізнатися після 30 січня 2018 року, після закінчення виконавчого провадження №\~55445532 та 27 червня 2018 року, після закінчення виконавчого провадження № 56480226, тобто після фактичного виконання судових рішень та перерахування на користь [PERSON] грошових коштів в загальній сумі 80588,52 грн., без відрахування при виплаті всіх обов`язкових податків (податку на доходи фізичних осіб та військового збору загальний розмір яких складає 15714,76 грн.), які мали бути сплачені податковим агентом в дохід держави. Відтак, строк позовної давності за рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27 листопада 2017 року у справі № 711/7639/17 сплинув 30 січня 2021 року, а за рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 29 березня 2018 року у справі № 711/1499/18 сплинув 27 червня 2021 року. З цим позовом до суду ПрАТ «АЗОТ» звернулося 29 червня 2021 року, що підтверджується поштовою накладною, яка міститься на конверті, в якому надійшла до суду позовна заява. Разом з цим, відповідно до положень п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, згідно якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Стаття 257 ЦК України, якою визначено загальний строк позовної давності, наявна у вказаному переліку. Норми чинного законодавства не містять будь-яких обмежень щодо застосування вказаної норми до правовідносин, що склилася між сторонами, а також будь-яких обмежень щодо дати початку перебігу такого строку. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», прийнятої відповідно до ст. 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», на усій території України встановлений карантин з 12 березня 2020 року, який у свою чергу постановами Кабінету Міністрів України від 25 березня 2020 року № 239, від 20 травня 2020 року № 392, від 22 липня 2020 року № 641, від 26 серпня 2020 року № 760, від 13 жовтня 2020 року № 956, від 09 грудня 2020 року № 1236, від 21 квітня 2021 року № 405, від 16 червня 2021 року № 611 неодноразово продовжено. Постановою Кабінету Міністрів України № 611 від\~16 червня 2021 року строк дії карантину встановлено до 31 серпня 2021 року. Враховуючи, що закінчення строку позовної давності припало на строк періоду карантину, який на даний час продовжено, суд вважає, що строк позовної давності щодо позовних вимог про стягнення коштів не сплинув в силу п. 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України. Аналогічна правова позиція щодо застосування п. 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України міститься у постанові Верховного Суду від 06 травня 2021 року у справі № 903/323/20. Окремо суд зазначає, що твердження відповідача щодо здійснення позивачем діяльності у період дії карантину та наявності у нього юридичного відділу, не може свідчити про пропуск строку позовної давності, оскільки правомірні очікування особи, яка звертається до суду, на непропуск позовної давності прямо випливає з умов чинного законодавства України. Крім цього, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений при подачі позову судовий збір в сумі 2270,00 грн.

Outcome: approved