Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-10 00:00:00

31.08.2015 року прокурор м. Миколаєва, в інтересах держави, звернувся до суду з позовом до Миколаївської міської ради та [PERSON] про визнання незаконним та скасування рішення Миколаївської міської ради, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та зобовязання повернути земельну ділянку до комунальної власності міста, мотивуючи тим, що рішенням Миколаївської міської ради від №36/61 04.09.2009 року за було затверджено проект землеустрою, щодо відведення земельної ділянки, площею 1000 кв.м. з віднесенням її до земель житлової забудови для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку по пров. Польотному, 35 у місті Миколаєві. Відповідно до цього рішення [PERSON] одержала Державний акт на право власності на земельну ділянку, серії ЯИ №140160, та став власником земельної ділянки за вищезазначеною адресою. Оскільки, спірна земельна ділянка відповідно до генерального плану міста розташована у зеленій зоні спеціального призначення, будівництво житлових будинків на яких в межах вказаної території заборонено, а Миколаївська міська рада розпорядилась земельною ділянкою в порушення положень ст. ст. 58, 60, 118 ЗК України, тому прокурор просив позов задовольнити, визнати незаконним та скасувати рішення Миколаївської міської ради в частині надання [PERSON] у власність земельної ділянки, визнати недійсним державний акт на право власності на землю та зобовязати повернути земельну ділянку до комунальної власності міста. В судовому засіданні прокурор підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити. Також вказала, що предявляючи позов прокурором не пропущено строку позовної давності для звернення до суду, так як порушення щодо відведення земельних ділянок у власність по провулку Польотному в мікрорайоні Леваневців були виявлені прокуратурою у 2015 році. Представник Миколаївської міської ради в судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином. Представник відповідача за довіреністю [PERSON] заперечував проти заявлених вимог та просив суд застосувати строки позовної давності при винесенні рішення. Вислухавши пояснення прокурора, представника відповідача та дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного: Судом встановлено, що пунктами 28, 28.1, розділу 4 рішення Миколаївської міської ради за №36/61 від 04.09.2009 року затверджено проект землеустрою та передано у власність відповідачу [PERSON] земельну ділянку, площею 1000 кв. м за рахунок земель ТОВ «Миколаївбудпроект», з віднесенням її до земель житлової забудови, для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд по пров. Польотному, 35 у м. Миколаєві. На підставі цього рішення 27.11.2009 року [PERSON] одержала Державний акт на право власності на земельну ділянку, серії ЯИ № 140160, згідно якого став власником земельної ділянки за вищезазначеною адресою. В силу ст.ст. 13, 14 Конституції України, земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, є об'єктами права власності Українського народу. Кожний громадянин має право користуватися природними об'єктами відповідно до закону. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону і гарантується державою. Відповідно до ст. ст. 78-83, 116, 118, 125, 126 ЗК України (в редакції, що діяли на час передачі земельної ділянки відповідачам), право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, Земельного кодексу України, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Земельна ділянка, як об'єкт права власності являє собою частину земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об'єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться. Право власності на земельну ділянку розповсюджується на простір, що знаходиться над та під поверхнею ділянки на висоту і на глибину, необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд. Громадяни є субєктами права власності на землі приватної власності. Територіальні громади є суб'єктами права власності на землі комунальної власності. Це право вони реалізують безпосередньо або через органи місцевого самоврядування. Громадяни України набувають права власності на земельні ділянки лише з підстав, передбачених законом, зокрема у разі безоплатної передачі ділянок із земель державної і комунальної власності. До земель комунальної власності відносяться землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані обєкти комунальної власності. Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у межах норм безоплатної приватизації, подають заяви до відповідної районної міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцем знаходження земельної ділянки, зазначивши в ній бажані розміри та мету її використання. Відповідна державна адміністрація або рада розглядає заяву, і в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність надає дозвіл на розробку проекту її відведення. Після розробки проекту і узгодження його з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини, він подається на розгляд відповідних місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування, які і приймають рішення про передачу земельної ділянки у власність громадянина. За дотримання вище виписаних процедур, право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї та державної реєстрації забороняється. Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами, за формою державних актів затверджених Кабінетом Міністрів України. Обмеженням в ньому є пряма заборона законом передачі земель у приватну власність громадян. Зокрема, до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі водного фонду, крім випадків, визначених ЗК України. Відповідно до ст. 88 ВК України, в редакції Закону України від 02.12.2010 року, з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності вздовж річок, морів, навколо озер, водосховищ та інших водойм в межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Прибережні захисні смуги встановлюються по берегам річок та навколо водойм уздовж урізу води. У межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється у урахуванням містобудівної документації. Прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проектами землеустрою. Проте, відповідно до ст. 88 ВК України, в редакції закону, яка була чинною на час надання відповідачу [PERSON] земельної ділянки, не передбачалось встановлення прибережної захисної смуги саме за окремим проектом землеустрою. Відповідно до ч. 3 ст. 60 Земельного Кодексу України прибережні захисні смуги встановлюються навколо лиманів шириною не менше двох кілометрів від урізу води. Прибережні захисні смуги встановлюються на земельних ділянках усіх категорій земель, крім земель морського транспорту. В порушення п. 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України 05.11.2004 року №434, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.11.2004 року за №1470/10069, при відведенні спірної земельної ділянки не врахована наявність прибережної захисної смуги, хоча вказаним порядком передбачено, що у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених в натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об'єктів, природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок, нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених ст. 88 ЗК України та орієнтованих розмірів і меж водоохоронних зон, що визначають відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 08.05.1996 року №486 «Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них», з урахуванням конкретної ситуації. Вищезазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 09.09.2014 у справі за заявою заступника Генерального прокурора України про перегляд постанови Вищого господарського суду України від 07.04.2014 року у справі №915/1228/13 за позовом Миколаївського міжрайонного прокурора з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації до Березанської районної державної адміністрації, виробничого кооперативу «Прибережний меридіан», третя особа державне підприємство «Очаківське лісомисливське господарство», про визнання незаконними розпоряджень, визнання недійсними договорів і державного акта на право власності на землю та повернення земельної ділянки. А також аналогічна\~ правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 17 грудня 2014 року у справі № 6-193цс14. За повідомленням управління містобудування та архітектури Миколаївської міської ради №17-1954 від 27.04.2015 року згідно генерального плану м. Миколаєва. Затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР №403 від 24.11.1986 року спірна земельна ділянка належала до території спеціального призначення, території зелених насаджень загального користування та до території пляжів, водних просторів. Згідно Правил використання та забудови території м. Миколаєва, затверджених рішенням міської ради №15/41 від 17.10.2003 року спірна земельна ділянка належала до зони ландшафтно-рекреаційної загальноміського значення та до зони туристично-рекреаційного комплексу. А у відповідності з генеральним планом м. Миколаєва, затвердженим рішенням міської ради №35/18 від 18.06.2009 року земельні ділянки пров. Польотному, 9-44 віднесені до території зелених насаджень загального користування та до території зелених насаджень спеціального призначення. Відповідно до проведених комунальним підприємством «Госпрозрахункового проектно-виробничого архітектурно-планувального бюро» замірів спірна земельна ділянка повністю входить в межі прибережної захисної смуги Бузького лиману, оскільки відстань від урізу води до крайніх точок спірної земельної ділянки становить 77,8 м, 91,2 м та 114 м. Згідно топографо-геодезичної зйомки, проведеної КП земельна ділянка площею 1000 кв. м по провулку Польотному, 35 у м. Миколаєві вільна від забудови. За інформацією управління Держземагенства у Миколаївському районі Миколаївської області від 15.06.2015 року нормативна грошова оцінка 1 кв. м спірної земельної ділянки складає 390,60 грн. З урахуванням зазначеного нормативна грошова оцінка спірної земельної ділянки загальною площею 1000 кв. м становить 390600 грн. Таким чином, суд вважає, що рішення про надання у власність [PERSON] спірної земельної ділянки суперечить вимогам законодавства. На підставі вищевикладених норм закону, Миколаївська міська рада могла передавати у власність громадян земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку лише за умови, що наділена земельна ділянка має таке цільове призначення, вона є вільною, надана за відповідною процедурою і щодо неї чинним законодавством чи рішенням компетентних органів, постановлених у межах їх повноважень, не встановлено обмежень щодо можливості її використання для зазначених цілей. Орган місцевого самоврядування не може приймати рішення щодо правової долі ділянки всупереч положенням чинного земельного, водного та іншого законодавства. Оскільки міська рада, при виділенні [PERSON] земельної ділянки вищезазначених вимог діючого законодавства не дотрималась, таке рішення є незаконним і підлягає скасуванню. Відповідно до частини другої ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Статтями 116, 118 ЗК України визначено підстави й порядок набуття громадянами і юридичними особами права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності. Державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади, тому вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт виданий, і дотримання вимог, передбачених земельним законодавством, зокрема статями 116, 118 ЗК України (правова позиція Верховного Суду України згідно з постановою № 6-93цс13). У звязку із тим, що спірна земельна ділянка вибула із володіння територіальної громади протиправно, без дотримання порядку та процедури зміни цільового призначення земель, передбачених Главою 4 ЗК України, тому вона може бути витребувана у [PERSON] та повернута до комунальної власності міста. Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України про захист свого цивільного права або інтересу особа може звернутися до суду з вимогою в межах строку позовної давності. Перебіг позовної давності обчислюється відповідно до частини першої статті 261 ЦК - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом цієї норми для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. При цьому норма частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 29.10.2014 року № 6-152цс14). Відповідно до статті 1 ЗК земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. За змістом ст. ст. 80, 83 ЗК України суб'єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності. Землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають, зокрема, усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності. Діючи від імені територіальної громади міста Миколаєва, Миколаївська міська рада, приймаючи рішення щодо передачі спірної земельної ділянки у власність відповідача, в порушення вимог Законів України «Про місцеве самоврядування в Україні» діяла не в інтересах відповідної територіальної громади, тож спірна земельна ділянка вибула з володіння власника не з його волі. Статтею 36 ч. 1 Закону України «Про прокуратуру» та частиною другою статті 45 ЦПК України передбачено право прокурора з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді в межах повноважень, визначених законом, звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справ за його позовом тощо. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (абзац 2 частини другої\~статті 45 ЦПК України). А з урахуванням вище викладеного, суд вважає позов таким, що підлягає повному задоволенню. Одночасно, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідачів підлягає стягненню на користь держави судовий збір.

Outcome: approved