Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-11 00:00:00

31.01.2019 року позивач [PERSON] звернувся в суд з позовною заявою ( а.с.97-103) до відповідача Приватного підприємства «Агроном - 2005» про визнання недійсними договорів оренди земельних ділянок, які зареєстровані 03.12.2012 року у відділі Держкомзему у Вознесенському району за номерами 482200004006819, 482200004006820. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що він з 28.08.2015 року є власником земельних ділянок площами 7,3000 га, кадастровий номер [NUMBER] та 1,2200 га кадастровий номер [NUMBER] розташованих в межах території Олександрівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області та наданих для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, раніше власником яких був [PERSON] , який помер [INFO] , але за життя він уклав з ПП «Агроном-2005» договори оренди зазначених земельних ділянок строком на десять років, які були зареєстровані у Відділі Держкомзему у Вознесенському районі 03.12.2012 року за №482200004006819, №482200004006820. Посилаючись на те, що при підписані 17.03.2010 року спірних договорів виконавчий директор відповідача ПП «Агроном-2005» [PERSON] не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності юридичної особи відповідно до статуту підприємства (діяла без повноважень надаваних їй вказаною юридичною особою) на вчинення цих дій - представництво ПП «Агроном-2005» перед третіми особами - та було відсутнє волевиявлення [PERSON] на укладення підписаних ним спірних договорів, що слід оцінювати ці обставини в сукупності як пропозицію відповідача укласти договір, а не пропозицію [PERSON] . прийняти її, оскільки він не надав відповідачу власні оригінали (копії оригіналів) Державних актів на право приватної власності на земельні ділянки, а відповідач долучив до договорів оренди земельних ділянок копії Державних актів на право приватної власності на земельні ділянки належних [PERSON] з іншого примірника цих правовстановлюючих документів, що зберігаються у третьої особи, які здобув невідомим шляхом та інші документи, що містилися в іншій документації і не стосувалися укладених договорів (стосувались орендаря ФОП [PERSON] ), порушення своїх прав, позивач просив позов задовольнити. Ухвалою судді Вознесенського міськрайонного суду від 14.02.2019 року (а.с. 106) було відкрито провадження по справі та справа призначена до судового засідання на 11.03.2019 року. Від представника відповідача ПП «Агроном-2005» адвоката Вуїв О.В. надійшов відзив на позовну заяву (а.с.130-135), де позов не визнається та вказується, що оспорюванні договори оренди земельних ділянок були укладені та зареєстровані 03.12.2012 року у відповідності до діючого законодавства, у 2014 році право оренди було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав, де зазначено, що право оренди виникло на підставі договорів оренди від 17.03.2010 року і позивач є правонаступником прав і обов`язків орендодавця [PERSON] з моменту відкриття спадщини, відсутні докази порушення у зв`язку з укладенням цих договорів прав та охоронюваних законом інтересів позивача, який не був стороною правочину на час їх укладання. Твердження позивача про відсутність волевиявлення [PERSON] на укладання договору оренди з ПП «Агроном-2005» через ненадання ним оригіналу Державного акту на право власності на землю (знаходилися в іншої особи), використання копії другого примірника Державного акту на право власності на землю, що зберігався в відділі Держгеокадастру та долучення до договору оренди земельних ділянок інших документів (акт про перенесення в натурі меж земельних ділянок від 2006 року, інше) представник відповідача вважає таким, з яким законодавець не пов`язує визнання договору недійсним, і зазначає, що сам договір містить усі істотні умови договору, за життя [PERSON] не оспорював його правомочність. Стосовно заперечень наявності повноважень у [PERSON] на підписання договорів оренди земельної ділянок, то данні обставини були предметом розгляду позову [PERSON] (цивільна справ №473/202/17) і рішенням суду від 28.02.2017 року було відмовлено у його задоволенні. 28.02.2019 року від представника відповідача ПП «Агроном-2005» надійшла заява про застосування позовної давності (а.с. 120-123), в обґрунтування якої зазначається, що з моменту відкриття спадщини [INFO] до позивача [PERSON] перейшли права та обов`язки власника щодо володіння, користування та орендодавця земельних ділянок, право оренди яких зареєстровано 08.09.2014 року і з цього моменту у нього виникло право на оскарження договорів оренди, але пред`явлення позову 31.01.2019 року відбулося після спливу строку позовної давності (три роки), навіть якщо цей строк обчислювати з моменту припинення договорів оренди спірних земельних ділянок укладених між [PERSON] та [PERSON] через наявність договорів оренди спірних земельних ділянок укладених між [PERSON] та ПП «Агроном-2005» - 28.10.2014 року, з моменту оформлення [PERSON] права власності на земельні ділянки - 28.08.2015 року. 11.03.2019 року від позивача надійшла відповідь на відзив (а.с. 151-155), де він вказував, що поведінка відповідача, який на його звернення від імені [PERSON] і особисто не надавав оспорюваних договорів оренди сприяла пропуску строку позовної давності, але вважає цей строк не пропущеним, оскільки початок його перебігу слід рахувати з 15.04.2016 року (з моменту отримання договорів оренди під час судового спору у цивільній справі № 473\\627\\16-ц). В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав позовні вимоги. Представник відповідача ПП «Агроном-2005» - Вуїв О.В. - в судовому засіданні позов не визнала. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, відділу в Вознесенському районі Головного Управління Держгеокадастру у Миколаївській області в судове засідання не з`явився, пояснень на позовну заяву не надав. Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши та оцінивши в сукупності всі докази, надані сторонами відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, в межах заявлених позовних вимог та відповідно до ст.13 ЦПК України, матеріали цивільних справ № 473\\627\\16-ц), № 473\\202\\17, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає. Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін,особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Суд же, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, лише сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом та роз`яснює у випадку необхідності їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи, або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Крім того, згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, що визначено п.1 ч. 1 ст.11 ЦК України. За змістом ст.792 ЦК України майнові відносини, що виникають з договору найму (оренди) земельної ділянки, є цивільно-правовими, ґрунтуються на засадах рівності, вільного волевиявлення, майнової самостійності сторін договору та, крім загальних норм цивільного законодавства, щодо договору, договору найму, регулюються актами земельного законодавства - ЗК України, Законом України «Про оренду землі». Відповідно до ст. 2 Закону України «Про оренду землі» від 06.10.1998 року № 161- ХІV (далі Закон № 161- ХІV) відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі. Орендарі набувають право оренди земельної ділянки на підставах і в поряду, передбачених ЗК України, цим та іншими законами України і договором оренди землі (ч.1 ст. 6 Закону № 161- ХІV). Статтею 93 ЗК України та ст. 1 Закону № 161- ХІV визначено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Згідно зі ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 13 Закону № 161- ХІV договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. У статті 15 Закону № 161- ХІV визначено ті умови, які є істотними для договору оренди землі і серед інших це - орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. В судовому засіданні встановлено, що 17.03.2010 року між [PERSON] та відповідачем ПП «Агроном-2005» були підписані договори оренди земельних ділянок площами 7,3000 га, кадастровий номер [NUMBER] та 1,2200 га кадастровий номер [NUMBER] розташованих в межах території Олександрівської селищної ради Вознесенського району, належних [PERSON] на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку виданого 29.01.2009 року, які були зареєстровані 03.12.2012 року у відділі Держкомзему у Вознесенському району за номерами 482200004006819, 482200004006820, строк дії договору 10 років (а.с. 42-52, 54-64). Згідно умов укладених договорів орендар набув право на особисте використання об`єкта оренди для сільськогосподарських потреб та зобов`язався сплачувати орендну плату в розмірі та строки, що визначено умовами договорів, в договорах узгоджені й інші умови (врахування індексу інфляції, розміру пені при порушенні зобов`язання). Вказані договори містять всі істотні умови договору оренди земельної ділянки, [PERSON] є власником земельних ділянок, договори укладені в письмовій формі, здійснено їх державну реєстрацію,тобто вони є укладеними, що спростовує твердження відповідача, що мали місце переговори сторін щодо їх укладення в майбутньому - оферта без отримання акцепта. Крім, того, неукладені договори неможливо визнати недійсними. Договори оренди земельних ділянок від імені ПП «Агроном-2005» були укладені виконавчим директором підприємства[PERSON]., за дорученням власника підприємства [PERSON] . оформленого протоколом спільного засідання його з директором підприємства №2 від 07.12.2009 року та наказом директора підприємства за № 5-к від 07.12.2009 року була призначена виконавчим директором ПП «Агроном - 2005» з 07.12.2009 року з правом підпису договорів оренди земельних ділянок, розташованих на території Олександрівської селищної ради Вознесенського району, звільнена з займаної посади 01.06.2010 року за ст. 38 КЗпП України (а.с. 26-32). Заяв від осіб, які беруть участь у справі, про недостовірність чи фальшивість таких письмових доказів не надходило. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] підтвердила її правовідносини з ПП «Агроном-2005». Зазначені обставини визнані сторонами і не оспорюються. Таким чином, зазначені рішення, протокол та наказ від 07.12.2009 року ПП «Агроном-2005» є чинними на час вирішення судом спору, отже є чинними, зазначені у цих рішеннях обставини. В оспорюваних договорах оренди земельних ділянок вказано, що уповноважена особа директор [PERSON] діє при їх укладанні відповідно до положень Статуту. Відповідно до п.8.4 Статуту товариства (в редакції чинній на час виникнення правовідносин) (а.с. 33-35) до виключної компетенції власника відноситься прийом на роботу та звільнення з роботи, визначення чисельності робітників та їх професійний склад; директор підприємства без доручень виступає від імені підприємства, представляє його в усіх установах, підприємствах, організаціях, віддає накази по оперативним питанням внутрішньої діяльності підприємства, здійснює інші необхідні дії за виключенням дій, що входять в компетенцію засновника (власника) (п. 8.5). За змістом положень частини 3 ст.92 ЦК України орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження Крім того, ч.4 ст. 92 ЦК України передбачено, якщо члени органу юридичної особи та інші особи, які відповідно до закону чи установчих документів виступають від імені юридичної особи, порушують свої права щодо представництва, вони несуть солідарну відповідальність за збитки, завдані ними юридичній особі. Таким чином, зазначена норма матеріального закону пов`язує наслідки порушення обов`язків щодо представництва лише з відповідальністю за збитки, завдані юридичній особі. При цьому слід зазначити, що позивач не посилається на зазначену норму закону, а відтак і не охоплює предметом доказування обізнаність орендодавця Велга П.М . про будь-які обмеження представника ПП «Агроном-2005» на укладення договорів оренди земельних ділянок. В преамбулі цих оспорюваних договорів зазначено, що директор [PERSON] діє від імені ПП «Агроном-2005» на підставі Статуту. За таких обставин суд виходить з положень передбачених ст.92 ЦК України та приходить до висновку про те, що виконавчий директор як один з керівників, мав право діяти від імені підприємства, представляти його інтереси. При цьому за наявності протоколу власника підприємства та наказу директора від 07.12.2009 року виданих на підтвердження повноважень [PERSON] на укладення угод, орендодавець [PERSON] не знав і за всіма обставинами не міг знати про будь-які можливі обмеження директора підприємства на укладання від імені юридичної особи оспорюваних угод. Застосування ст.92 ЦК України до спірних правовідносин узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, викладеній в постанові від 23.09.2015 року у справі №3-502гс15. Суд також приходить до висновку про наявність обставин, які свідчать про наступне схвалення правочину відповідачем, а тому застосовує при вирішенні спору ст.241 ЦК України. Відповідно до вимог передбачених ст. 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Частина друга цієї норми закону визначає, що наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину. Про прийняття відповідачем договорів оренди земельних ділянок до виконання, як це передбачено ч.1 ст. 241 ЦК України, свідчать юридичні дії товариства, зокрема, реєстрація 02.09.2014 року права оренди в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, реєстрації іншого речового права (а.с. 53, 65), та намагання здійснити виплату орендної плати позивачу протягом 2015-2019 років (а.с. 139-150) та відсутність даних про намагання відповідача розірвати договори чи визнати їх недійсними в судовому порядку з часу їх укладання при зміні керівників підприємства, що також свідчить про схвалення оспорюваних правочинів відповідачем протягом тривалого часу. Зазначені обставини свідчать про те, що відповідачем на протязі шести років договори оренди земельних ділянок не оспорювалися, відповідними юридично-значимими діями були схвалені, сторонами у повному обсязі виконані, а не лише прийняті до виконання, як це передбачено ч.1 ст. 241 ЦК України. Суд застосовує до спірних правовідносин правову позицію Верховного Суду України, викладену в постанові від 19.08.2014 року у справі №3-59гс15, згідно яких правові наслідки вчинення правочинів з перевищенням повноважень визначено ч.1 ст. 241 ЦК України; зі змісту цієї норми випливає, що наступним схваленням правочину законодавець не вважає винятково прийняття юридичного рішення про схвалення правочину. Схвалення може відбутися також і в формі мовчазної згоди і у вигляді певних поведінкових актів (так званих конклюдентних дій) особи-сторони правочину (наприклад, прийняття оплати за товар за договором купівлі-продажу). Таким чином, дії сторони з виконання спірного договору (передача майна, надання усіх необхідних документів та прийняття часткової оплати за спірним договором) дають підстави вважати правочин схваленим особою, на користь якої його було укладено. [INFO] [PERSON] помер, позивач [PERSON] спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] . Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ст. 1216 ЦК України). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Частиною 4 ст. 32 Закону № 161- ХІV (в редакції, яка була чинною на час укладання Договору) передбачено, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи, а також реорганізація юридичної особи-орендаря не є підставою для зміни умов або розірвання договору, якщо інше не передбачено договором оренди землі. В пункті 39 оспорюваних договорів оренди земельних ділянок сторони передбачили, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи, а також реорганізація юридичної особи - орендаря не є підставою для зміни умов або розірвання договору. За такого, набувши в порядку спадкування за законом, право власності на передані в оренду відповідачу за договорами земельні ділянки, [PERSON]. набув, відповідно, і усі права та обов`язки орендодавця за цим договором. На підставі ч. 5 ст. 1268 ЦК України спадщина належить спадкоємцю незалежно від часу її прийняття з часу відкриття спадщини. Статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, Прийнявши в установленому законом порядку спадщину позивач [PERSON] з часу її відкриття набув речові права на успадковані земельні ділянки - право володіння та право користування ним і, відповідно, право на захист цих прав. Такий висновок міститься в постанові Верховного суду України від 23.01.2013 року у справі №6-164цс12 Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 28.08.2015 року на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом виданих 31.08.2017 рокує власником земельних ділянок площами 7,3000 га, кадастровий номер [NUMBER] та 1,2200 га кадастровий номер [NUMBER] розташованих в межах території Олександрівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області та наданих для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, раніше власником яких був [PERSON] Загальні положення про правочин визначені главою 16 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Належних та допустимих доказів відсутності волевиявлення учасника правочину від 03.12.2012 року орендодавця [PERSON] на його укладення взагалі, а не встановлення істотних умов правочину, позивачем суду не надано. В судовому засіданні не встановлено будь-яких факторів, щоб могли викривити уяву [PERSON] про зміст правочину (омана, обман) або створити бачення наявності його внутрішньої волі за її відсутності (погроза, насилля). Твердження позивача про відсутність волевиявлення [PERSON] на укладання договору оренди з ПП «Агроном-2005» через ненадання ним оригіналу Державного акту на право власності на землю (знаходилися в іншої особи), використання копії другого примірника Державного акту на право власності на землю, що зберігався в відділі Держгеокадастру та долучення до договору оренди земельних ділянок інших документів (акт про перенесення в натурі меж земельних ділянок від 2006 року, інше) суд вважає таким, з яким законодавець не пов`язує визнання договорів недійсними, і зазначає, що сам договір містить усі істотні умови договору, за життя [PERSON] не оспорював його правомочність. Таким чином, укладений сторонами договір оренди земельної ділянки, спрямований на досягнення цивільно-правових результатів, а саме: передача земельної ділянки в оренду, а позивачем отримання орендної плати, він не містить умов, спрямованих на використання всупереч закону приватної власності або умов, спрямованих на незаконне заволодіння майном позивача. Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). При цьому відповідно до частин першої та п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Врахувавши заяву представника відповідача про застосування наслідків пропуску позивачем позовної давності до цих позовних вимог, суд вважає, що за вказаними договорами позов про визнання їх недійсними також не підлягає задоволенню через сплив строку позовної давності, початок якої належить обраховувати з моменту відкриття спадщини [INFO], коли до позивача [PERSON] перейшли права та обов`язки власника щодо володіння, користування та орендодавця земельних ділянок, державна реєстрація яких проведена 03.12.2012 року, право оренди яких зареєстровано 08.09.2014 року і з цього моменту у нього виникло право на оскарження договорів оренди, але пред`явлення позову 31.01.2019 року відбулося після спливу строку позовної давності (три роки), навіть якщо цей строк обчислювати з моменту припинення договорів оренди спірних земельних ділянок укладених між [PERSON] та [PERSON] через наявність договорів оренди спірних земельних ділянок укладених між [PERSON] та ПП «Агроном-2005» - 28.10.2014 року, з моменту оформлення [PERSON] права власності на земельні ділянки - 28.08.2015 року. Твердження позивача [PERSON] про початок перебігу строку позовної давності з 15.04.2016 року (з моменту отримання договорів оренди під час судового спору) судом не приймається до уваги з огляду на викладене вище. Крім того, при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося. Під час судового розгляду позивачем вказано, що оспорюваними правочинами порушено його право на визначеність його прав як орендодавця земельних ділянок за спірними договорами, але в судовому засіданні доказів наведеному не надано. Так, заявляючи вимоги про оспорювання договорів з підстави відсутності у [PERSON] необхідного обсягу цивільної дієздатності юридичної особи і у разі їх підтвердження відбулося б порушення прав та інтересів не позивача, а саме юридичної особи. Таким чином, в ході судового розгляду встановлено підстави для відмови в позові за безпідставністю та у зв`язку з пропуском строку позовної давності. У разі безпідставності позовних вимог за пропуску строку звернення до суду у позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Outcome: dismissed