Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-05 00:00:00

4 березня 2010 року [PERSON] позичив [PERSON] 100000 грн., які той повинен був повернути 4 березня 2011 року. Оскільки [PERSON] борг не повернув, 11 лютого 2013 року [PERSON] звернувся до нього з позовом про стягнення суми боргу, а також процентів в розмірі облікової ставки НБУ за період з 4 березня 2011 року по 11 лютого 2014 року в сумі 21745 грн. 90 коп. Крім того, позивач просив стягнути з відповідача за цей же період 2389 грн. 91 коп. втрат, пов'язаних з інфляцією, та 3% річних в сумі 8835 грн. 62 коп. В судовому засіданні позивач підтримав позов. Відповідач позов визнав частково, погодився повернути позичену суму, не погодився на стягнення процентів в розмірі облікової ставки НБУ за період з 4 березня 2011 року по 11 лютого 2014 року, вирішення решти вимог залишив на розгляд суду. Позов підлягає до задоволення з таких підстав. Оскільки відповідач визнав, що 4 березня 2010 року позичив у [PERSON] 100000 грн. і, відповідно до договору, не повернув їх 4 березня 2011 року, на підставі ч. 1 ст. 61 ЦПК України ці обставини не підлягають доказуванню. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України з відповідача на користь позивача належить стягнути 100000 грн. боргу за договором позики, визнаного [PERSON] Згідно з вимогами ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший процент не встановлено договором або законом. У відповідності з вимогами ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Оскільки відповідач не заперечував правильності розрахунків позивача, на користь [PERSON] належить стягнути 2389 грн. 91 коп. компенсації втрат, пов'язаних з інфляцією, та 3% річних в сумі 8835 грн. 62 коп. На підставі абз. 1 ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо договором не встановлено розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. Не заперечуючи правильності здійсненого позивачем розрахунку процентів в розмірі облікової ставки НБУ за період з 4 березня 2011 року по 11 лютого 2014 року, відповідач не визнав позов в частині стягнення цих коштів, оскільки за пунктом 5 розділу VIII прикінцевих положень ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання фінансових ринків» Цивільний кодекс України використовується в частині, що не суперечить цьому закону. Відповідач вважає, що на підставі наведеного закону фінансова послуга надання коштів у позику може надаватись лише фінансовими установами та фізичними особами - суб'єктами підприємницької діяльності, тому надання фізичними особами позики зі сплатою процентів не допускається. При цьому представник позивача посилався на рішення апеляційного суду Запорізької області від 26 травня 2011 року, яким у зв'язку із наведеним було відмовлено в позові про стягнення процентів в розмірі облікової ставки НБУ. Суд вважає безпідставними ці аргументи відповідача, в т.ч. посилання на практику застосування ч. 1 ст. 1048 ЦК України, і звертає увагу, що наведене відповідачем рішення апеляційного суду суперечить практиці Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеній, зокрема, в ухвалах від 4 лютого 2013 року (справа № 6-46278св12), та 18 вересня 2013 року (справа № 6-5159св13). У відповідності з рішенням Конституційного Суду України від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 дія ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання фінансових ринків» поширюється на правовідносини, суб'єктами яких є лише підприємства, установи та організації, а також підприємці. Тому вимоги цього закону не стосуються правочинів між фізичними особами. Таким чином, суду належить застосувати абз. 1 ч. 1 ст. 1048 ЦК України і стягнути з відповідача 21745 грн. 90 коп. процентів в розмірі облікової ставки НБУ за період з 4 березня 2011 року по 11 лютого 2014 року, оскільки відповідач не заперечував правильності розрахунків позивача. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з відповідача на користь позивача належить стягнути 1329 грн. 71 коп. судового збору. В судовому засіданні позивач подав квитанцію адвоката [PERSON] від 11 лютого 2014 року (без номеру) про сплату 800 грн. гонорару згідно договору про надання правової допомоги № 07/14 від 10 лютого 2014 року. Оскільки цього договору суду не надано, а адвокат не приймав участі у справі, то позивачем документально не підтверджено, що наведені витрати стосуються даної справи.

Outcome: approved