Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-06 00:00:00

29 червня 2021 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення, і зняття його з реєстрації. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 07 вересня 1995 року позивач з відповідачем набули право власності на квартиру в рівних долях за адресою: [ADDRESS] . 13 січня 2018 року [PERSON] подарував свою частину квартири позивачу. Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 31 травня 2021 року шлюб між позивачем та відповідачем розірваний. Після дарування відповідачем своєї частини квартири з реєстрації він не знявся і продовжує бути зареєстрованим за вказаною адресою. Проте [PERSON] вже тривалий час не проживає у квартирі, особистих речей у квартирі немає, оскільки виїхав і фактично проживає в [ADDRESS] . Реєстрація відповідача у квартирі перешкоджає позивачу розпоряджатися своєю власністю. За таких обставин позивач просить визнати [PERSON] особою, яка втратила право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] і зобов`язати [PERSON] усунути перешкоди в користуванні квартирою шляхом зняття з реєстрації у вказаній квартирі. Ухвалою суду від 02 липня 2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за даним позовом, ухвалено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою суду від 20 вересня 2021 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити у повному обсязі. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснив, що він у кінці червня 2021 року забрав свої речі з квартири та переїхав жити у село Хриплин, бо дізнався, що колишня дружина продає квартиру, власного житла він не має, проживає на дачі свого сина, його син має ключі від квартири, що належить позивачу, просив суд у задоволенні позову відмовити. Під час провадження по справі свідок [PERSON] суду пояснила, що є сусідкою [PERSON] та [PERSON] . Їй відомо, що [PERSON] проживає у [ADDRESS] з літа 2021 року і по сьогоднішній день. [PERSON] поміняла замок у квартирі. Свідок [PERSON] , допитана у судовому засіданні, пояснила, що їй відомо, що [PERSON] не проживає у квартирі [ADDRESS] , проте, з якого часу він не проживає, їй невідомо. Суд, заслухавши пояснення сторін, свідків, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 07 вересня 1995 року, що видане Агентством по приватизації державного житлового фонду, квартира [ADDRESS] на праві спільної сумісної власності належить [PERSON] та [PERSON] в рівних частках (а.с. 4). Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 31 травня 2021 року розірваний шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с.11). На квартиру [ADDRESS] , 16 вересня 1995 року заведено Будинкову книгу для прописки громадян, що проживають у будинку (а.с.12-15). Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, [PERSON] на праві приватної власності, розмір частки 1/2, належить квартира [ADDRESS] (а.с.16). 13 січня 2018 року укладений договір дарування частини квартири між [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] , Обдаровуваною, відповідно до якого [PERSON] , передає у власність, дарує дружині [PERSON] , належну йому 1/2 частку квартири [ADDRESS] , а [PERSON] приймає в дарунок вищезазначену частку квартири. Квартира, частка якої відчужується, складається з двох кімнат, житловою площею 31,0 кв.м, загальною площею 44, 6 кв.м (а.с. 17). Згідно довідки про склад сім`ї у житловому приміщенні/будинку осіб, що видана члену Органу самоорганізації населення «Будинковий комітет на [ADDRESS] », у квартирі [ADDRESS] проживає [PERSON] , яка є власником вказаної квартири (а.с.25). 06 червня 2021 року складений акт комісії в складі мешканців будинку на [ADDRESS] , [PERSON] (кв. [ADDRESS] ), [PERSON] ( [ADDRESS] ), [PERSON] (кв.22), [PERSON] ([ADDRESS]), про те, що [PERSON] з жовтня 2020 року не проживає у квартирі [ADDRESS] . Даний акт затверджений заступником голови Органу самоорганізації населення «Будинковий комітет на вулиці Вовчинецька, 198Б» Шевчук Г.С. (а.с.26). 01 березня 2021 року [PERSON] . Органом самоорганізації населення «Будинковий комітет на вулиці Вовчинецька, 198Б» була видана довідка про склад сім`ї у житловому приміщенні/Будинку осіб (а.с.27). [PERSON] зверталася з заявою до заступника голови Органу самоорганізації населення «Будинковий комітет на вулиці Вовчинецька, 198Б» про видачу довідки про кількість осіб, проживаючих за адресою: квартира [ADDRESS] (а.с.28). Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до статті 5 Цивільного процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно принципу диспозитивності, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 Цивільного процесуального кодексу України). Конституцією України (статтею 41) та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплений принцип непорушності права приватної власності, що означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону, за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Права власника житлового будинку (квартири) визначені статтею 383 Цивільного кодексу України та статтею 150 Житлового кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Конституція України у статті 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Частина перша статті 316 Цивільного кодексу України передбачає, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності з положеннями статті 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. За змістом статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Особливості здійснення права власності на культурні цінності встановлюються законом. Правовою підставою позовних вимог є положення статті 391 Цивільного кодексу України, яке визначає право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Таким чином, позивач звернувся до суду з негаторним позовом, підставою для подання якого є вчинення дій, що ускладнюють здійснення власником повноважень користування та розпорядженням майном. Однією з умов подання такого позову є триваючий характер правовідносин і його наявність в момент подання та розгляду позову. Позивач вказує, що реєстрація у квартирі відповідача перешкоджає здійсненню прав власника на вільне користування і розпоряджання майном. Судом встановлено, що відповідач не є членом сім`ї позивача, оскільки шлюб між сторонами роз рваний на підставі судового рішення, що також не оспорюється відповідачем. Відповідач просить не приймати до уваги в якості доказів акт від 06 червня 2021 року про те, що відповідач з жовтня 2020 року не проживає у квартирі позивача, проте зазначені аргументи відповідача спростовуються, по-перше, належним чином складеним та затвердженим заступником голови Органу самоорганізації населення «Будинковий комітет на вулиці Вовчинецька, 198Б» Шевчук Г.С. актом комісії в складі мешканців будинку на [ADDRESS] , [PERSON] (кв. [ADDRESS] ), [PERSON] ( [ADDRESS] ), [PERSON] ( [ADDRESS] ), [PERSON] ([ADDRESS]), по-друге, рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 31 травня 2021 року по справі №344/3557/21, в якому вказано, що сторони не проживають разом з жовтня 2020 року. Також під час судового засідання свідки підтвердили, що [PERSON] проживає у [ADDRESS]. Непояснення свідками про дату виїзду з квартири суд розцінює, як прохання відповідача до свідків вказати про це у суді, а також враховуючи поважний вік відповідачів. Крім того, відповідач підтвердив те, що доступ до квартири позивача має його син, проте відповідач жодних дій щодо проживання у квартирі не вчиняв, так само як і не вчиняв жодних заходів щодо вселення у квартиру у разі наявності перешкод зі сторони позивача, що оцінюється судом як добровільна зміна місця проживання та відсутність зацікавленості у житлі позивача. Також відповідач не надав жодних належних та допустимих доказів того, що він здійснює оплату житлово-комунальних послуг квартири [ADDRESS] . Судом встановлено, що відповідач у квартирі, що належить позивачу на праві приватної власності, зареєстрований, але у квартирі не проживає тривалий час (з жовтня 2020 року) без поважних причин, відповідач не здійснює оплату житлово-комунальних послуг, позивач не може в повній мірі володіти, користуватися та розпоряджатися належним їй на праві власності житлом та несе надмірний тягар по оплаті комунальних послуг. За таких обставин суд вважає доведеними доводи позивача про те, що відсутність відповідача має постійний характер, підстави для визнання причин відсутності відповідача поважними відсутні, тому відповідача [PERSON] слід визнати особою, яка втратила право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Щодо позовних вимог [PERSON] про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом зняття [PERSON] з реєстрації, то суд вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно пункту 3 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року №207, реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради, сільським головою (у разі коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено) (далі - орган реєстрації) на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради. У пункті 11 Правил реєстрації місця проживання вказано, що орган реєстрації відмовляє в реєстрації/знятті з реєстрації місця проживання, зокрема, якщо: особа не подала необхідних документів або інформації. У відповідності до пункту 26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року №207, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Слід зазначити, що реєстрація місця проживання є похідним правом від права користування житлом, а тому зняти особу з реєстрації за місцем проживання можна, в тому числі, за умови втрати нею права користування цим житлом. Враховуючи те, що судом задоволені позовні вимоги в частині усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом визнання відповідача особою, що втратила право користування житловим приміщення, жодних доказів про те, що у позивача є певні складнощі у знятті відповідача з реєстрації не надано, суд вважає дані вимоги заявленими передчасно, тому у їх задоволенні відмовляє. У відповідності до частини першої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Виходячи із вищевикладеного, суд, оцінивши докази, надані сторонами у справі, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, відповідно до статті 89 Цивільного процесуального кодексу України, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. На підставі вищевикладеного, відповідно до статей 41, 47, 129 Конституції України, статей 316-319, 383, 391 Цивільного кодексу України, статей 150, 156 Житлового кодексу,

Outcome: partial