Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-31 00:00:00

9 грудня 2015 року [PERSON] звернулася з позовом до [PERSON] з вимогами розірвати шлюб, зареєстрований 14 жовтня 2006 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Славутицького міського управління юстиції у Київській області, актовий запис № 152. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що сторони від шлюбу мають дочку [PERSON], [INFO]. На протязі останнього часу сімейне життя між позивачкою та відповідачем поступово погіршувалося, оскільки відповідач не розуміє та не хоче розуміти сутності проблем, які виникають в сім'ї, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин та окремого проживання. Ухвалою суду від 30 грудня 2015 року за клопотанням відповідача було надано подружжю строк для примирення - два місяці та зупинено провадження у справі. Ухвалою суду від 01 березня 2016 року по закінченню строку для примирення провадження у справі відновлено та продовжено судовий розгляд. В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги та просила задовольнити. Суду пояснила, що з листопада 2015 року вона припинила шлюбні відносини з відповідачем, оскільки кожен з них має протилежні погляди на шлюб, сім'ю. Відповідач не розуміє та не хоче розуміти сутності проблем, які виникають в їхній сім'ї, не піклується про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Протягом наданого судом строку для примирення відповідач не вживав заходів до примирення, намірів проживати з ним вона немає, у зв'язку з чим вважає неможливим збереження шлюбу з відповідачем і просить розірвати шлюб з ним. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав, проти розірвання шлюбу заперечував, посилаючись на те, що у дитини повинен бути батько. Суду пояснив, що дійсно спільно з позивачкою вони не проживають і не ведуть спільного господарства з листопада 2015 року. Протягом наданого судом строку на примирення йому не вдалося налагодити сімейні відносини з позивачкою, оскільки вона уникала спілкування з ним, проте він має намір заради дитини зберегти сім'ю. Ухвалою суду від 1 березня 2016 року за клопотанням відповідача було ще надано строк для примирення подружжю - один місяць та зупинено провадження у справі. Ухвалою суду від 1 квітня 2016 року було відновлено провадження у справі і продовжено судовий розгляд. Після закінчення строку на примирення сторони в судове засідання не з'явилися, подавши до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності та розірвання шлюбу. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб, виданого повторно 1 грудня 2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Славутицького міського управління юстиції у Київській області, копія якого долучена до справи, [PERSON] та [PERSON] 14 жовтня 2006 року зареєстрували шлюб, про що був здійснений актовий запис № 152. Після укладення шлюбу присвоєні прізвища: чоловіку [PERSON], дружині [PERSON]. Під час шлюбу в них народилася дочка [PERSON], [INFO], батьком якої є відповідач, мати - позивачка, що підтверджується свідоцтвом про народження, копія якого долучена до матеріалів справи, і яка за домовленістю сторін залишається проживати разом з позивачкою. Питання матеріального утримання дитини вирішується між сторонами в судовому порядку. Відповідно до положень ст.51 Конституції України, ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на добровільній згоді жінки та чоловіка, примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно ч.2 ст.18, п.3 ст.51, ч.3 ст.56, ч.1 ст.110 СК України дружина і чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань, при цьому способом захисту сімейних прав та інтересів, у тому числі є право на припинення шлюбних відносин шляхом пред'явлення до суду позову про розірвання шлюбу одним з подружжя. Відповідно до ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Сторони підтвердили ті обставини, що з листопада 2015 року припинили спільне проживання та ведення спільного господарства. Подружжя між собою не спілкується, відносини не підтримує. Після надання строку для примирення сімейні відносини у подружжя не відновилися, примиритися їм не вдалося. Таким чином, сім'я фактично розпалася і шлюб між подружжям набув формальних ознак. Як встановлено судом, подружжя своїми правами не користується, свої обов'язки не виконує, взаємовідносини, що склалися між подружжям, не притаманні сім'ї і не відповідають інтересам подружжя та їхній дитині. Можливості примирення подружжя та відновлення нормальних сімейних відносин суд не вбачає. Враховуючи відсутність обставин, що перешкоджають розірванню шлюбу, передбачених ч.2 ст.110 СК України, суд вважає за необхідне позов про розірвання шлюбу задовольнити, оскільки позовні вимоги є обґрунтованими і такими, що не суперечать закону та не порушують права інших осіб. Як вбачається з пояснень сторін, спір щодо розподілу сумісно нажитого майна буде вирішуватися в судовому порядку. У відповідності до ст.113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно заяви відповідачки після розірвання шлюбу вона бажає надалі іменуватися прізвищем [PERSON]. Відповідно до ч.3 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню судові витрати по оплаті судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved