Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-20 00:00:00

30.03.2017 позивач [PERSON], звернувся до суду з позовом про стягнення боргу за договором позики, мотивуючи його тим, що у відповідності до умов договору, оформленого розпискою від 12 вересня 2014 року відповідач [PERSON] взяла в борг у позивача грошові кошти в сумі 5700 доларів США та 22000 гривень, які зобов'язалася повернути до 12 вересня 2015 року. Розмір відсотків за користування коштами визначено в розписці в сумі 30 відсотків від всієї суми боргу. Відповідач [PERSON] не виконала грошове зобов'язання - повернути грошові кошти в строк визначений договором, тому позивач [PERSON] просив стягнути з відповідача борг в сумі 153825,78 гривень (що відповідає сумі 5700 доларів США згідно офіційного курсу Національного банку України на день звернення з позовом до суду), 22000 гривень боргу та судові витрати, які складають 1758,26 гривень. У судовому засіданні представник позивача - адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримала посилаючись на підстави, наведені в позовній заяві та просила суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] борг в сумі 175825,78 гривень згідно наданого розрахунку. Проти винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з'явилася, про час та місце слухання справи повідомлена належним чином. Про причини неявки суд не повідомила. Згідно з ч.2 ст. 77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки, вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин. Виходячи з наведеного, відповідно до ст. 224 ЦПК України, суд розглядає справу у відсутності відповідача і ухвалює заочне рішення. Заслухавши думку представника позивача, дослідивши матеріали справи, зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено та підтверджується дослідженими в судовому засіданні доказами, що між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, про що складена розписка, про те, що [PERSON] 12.09.2014 взяла в борг у [PERSON] 5700 доларів США та 22000 гривень, які зобов'язалася повернути до 12 вересня 2015 року. Розписка була написана власноручно [PERSON] Факт написання розписки сторонами не оспорюється. Відповідно до ст. ст. 1046, 1047 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним у момент передачі грошей, або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За загальним правилом, договір позики підтверджується наданням боргового документа позичальника або іншим, підписаним позикодавцем документом, який засвідчує передачу йому певної грошової суми. Борговим документом за договором позики можуть бути розписки, квитанції, будь-які інші письмові документи, що підтверджують одержання боржником грошей, речей, зокрема їх кількість, рід та якість, а також волевиявлення боржника повернути отримані у борг гроші, речі (на визначену дату чи визначений моментом витребування). Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання. Частина 2 ст. 1047 ЦК України допускає на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. При цьому, за змістом ч. 2 ст. 1051 ЦК України, при укладенні договору позики в письмовій формі (крім випадків укладення його під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини) безгрошевість такого договору не може ґрунтуватись на поясненнях свідків, а може бути підтверджена лише належними і допустимими доказами (ч. 2 ст. 58, ст. 59 ЦПК України). Представник позивача в обґрунтування своїх вимог надала письмову розписку від 12.09.2014, яка підтверджує укладення між сторонами договору позики на суму 5700 доларів США та 22000 гривень, укладений між позивачем та відповідачем, відповідно до якого, позивач надав відповідачу позику в сумі 5700 (п'ять тисяч сімсот) доларів США та 22000 (двадцять дві тисячі) гривень. Відповідно до тексту вказаної розписки, позичальник [PERSON] зобов'язується повернути позикодавцю [PERSON] позику в сумі 5700 доларів США та 22000 гривень до 12.09.2015. Наявність у позикодавця розписки свідчить, про невиконання позичальником боргового зобов'язання. Дану розписку суд розцінює, як борговий документ, а тому позовні вимоги в частині стягнення суми боргу підлягають задоволенню. Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим частина друга статті 524 та частина друга статті 533 ЦК України допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеній в постанові від 01.03.2017 по цивільній справі № 6-284цс-17. Тому задовольняючи позов в частині стягнення суми боргу, вираженій в іноземній валюті (5700 доларів США), який заявлений в національній грошовій одиниці - гривні в сумі 153825,78 гривень (що відповідає сумі 5700 доларів США згідно офіційного курсу Національного банку України на день звернення з позовом до суду), суд вважає за необхідно задовольнити позов в сумі 147791,31 гривна, що відповідає сумі 5700 доларів США згідно офіційного курсу Національного банку України на день винесення рішення судом - станом на 21.07.2017 (офіційний курс НБУ долара США до гривні станом на 21.07.2017 складає 25,928333 гривень за 1 долар США). Стосовно стягнення з відповідача судових витрат, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 88 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує понесені і документально підтверджені судові витрати, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Outcome: approved