Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-02 00:00:00

30 серпня 2016 року, представник позивачів звернувся до суду з позовом, вимоги якого в подальшому зменшив та в остаточній редакції якого від 28.09.2016 р. просив суд, визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю серії І-ОД № 083663 від 27.04.2000 р. виданого на ім`я [PERSON] на підставі рішення сесії Мар`янівської сільської ради народних депутатів від 11.09.1997 р. № 30 - на земельні ділянки : площею 0,16 га для будівництва і обслуговування жилого будинку (присадибна ділянка) та площею 0,10 га для ведення особистого підсобного господарства за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, с. Мар`янівка, вул. Енгельса, 8а, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 5-8, мотивуючи це припиненням права власності відповідача на вказані земельні ділянки, які припинилися з укладенням нотаріально посвідченого договору дарування житлового будинку від 04.06.1999 р. (реєстр. № 1230), відповідно до умов якого відповідач подарував, а позивачі прийняли у дар, в рівних частках кожний, належний відповідачу житловий будинок за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, с. Мар`янівка, вул. Вишнева (до зміни назви вулиці Енгельса), 10 (до зміни нумерації № 8а) та складається в цілому з одного житлового будинку під літ. «А,а», житловою 36,2 кв.м з надвірними спорудами : сарай під літ. «Б», вбиральня під літ. «В», спорудження під №№ 1-3, розташованого на присадибній земельній ділянці державного фонду розміром 1000 кв.м. В судове засідання представник позивачів не з`явився, про дату, час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, однак надіслав на адресу суду письмову заяву, в якій повністю підтримав зменшений позов, просив його задовольнити та на підставі ст. 158 ч. 2 ЦПК України, слухати справу за його відсутністю (а.с. 39-40). Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, надіславши до суду свою письмову заяву, в якій позов визнав повністю, просив його задовольнити та слухати справу за його відсутністю (а.с. 33,41). Дослідивши матеріали справи та додатково надані докази, суд вважає, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 3 ЦПК України). Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України. Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи : роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частинами 3,4 статті 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідно до ст. 30 ЗК України (в редакції від 18.12.1990 р. зі змінами) при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими обєктами переходить у розмірах, передбачених ст. 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення. При переході права власності громадян на жилий будинок і господарські будівлі та споруди до кількох власників, а також при переході права власності на частину будинку, в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих обєктів, що кореспондується зі ст. 120 ЗК України (в редакції від 05.11.2009 р.), якою визначено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці обєкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці обєкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому є обсязі, що були у попереднього землекористувача. Таким чином, суд дійшов висновку, що нормами вказаних Законів передбачено, що право на земельну ділянку, на якій розміщені обєкти нерухомого майна (в даному випадку житловий будинок), які відчужено переходить до власників такого будинку у тих самих розмірах та на тих самих умовах без зміни цільового призначення земельної ділянки. Статтями 22,67 ЗК України (в редакції від 18.12.1990 р. зі змінами) передбачено - право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється. Громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передаються у власність або надаються у користування земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків, господарських будівель, гаражів і дач. Розмір ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) повинен бути не більше: у сільських населених пунктах - 0,25 гектара, селищах міського типу - 0,15 гектара, а для членів колективних сільськогосподарських підприємств і працівників радгоспів - не більше 0,25 гектара, у містах - 0,1 гектара. Розмір земельних ділянок для індивідуального дачного будівництва не повинен перевищувати 0,1 гектара, будівництва індивідуальних гаражів - не більше 0,01 гектара. Суд встановив, що згідно нотаріально посвідченого договору дарування житлового будинку від 04.06.1999 р. (реєстр. № 1230) - відповідач подарував, а позивачі прийняли у дар, в рівних частках кожний, належний відповідачу житловий будинок за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, с. Мар`янівка, вул. Вишнева (до зміни назви вулиці Енгельса), 10 (до зміни нумерації № 8а) та складається в цілому з одного житлового будинку під літ. «А,а», житловою 36,2 кв.м з надвірними спорудами : сарай під літ. «Б», вбиральня під літ. «В», спорудження під №№ 1-3, розташованого на присадибній земельній ділянці державного фонду розміром 1000 кв.м., право власності на який було зареєстровано КП «Овідіопольське РБТІ» за позивачами в рівних частках за кожним 07.06.1999 р. за № 168 згідно штемпелю на зворотній стороні вказаного договору (а.с. 7-10). Також, суд з`ясував, що після укладення вищевказаного договору купівлі-продажу, відповідач отримав на своє ім`я державний акт на право приватної власності на землю серії І-ОД № 083663 від 27.04.2000 р. виданого на підставі рішення сесії Мар`янівської сільської ради народних депутатів від 11.09.1997 р. № 30 - на земельні ділянки : площею 0,16 га для будівництва і обслуговування жилого будинку (присадибна ділянка) та площею 0,10 га для ведення особистого підсобного господарства за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, с. Мар`янівка, вул. Енгельса, 8а, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 5-8 (а.с. 12-16,42). Таким чином, суд дійшов висновку, що з врахуванням того, що право власності на вищевказаний жилий будинок з 07.06.1999 р. перейшло в рівних частках до позивачів - зазначений оспорюваний державний акт на право приватної власності на землю серії І-ОД № 083663 від 27.04.2000 р. був незаконно виданий на ім`я відповідача, який на той час вже не був власником вказаного будинку, саме в частині земельної ділянки площею 0,10 га для будівництва і обслуговування жилого будинку (присадибна ділянка), на якій розташований житловий будинок під літ. «А,а», житловою 36,2 кв.м з надвірними спорудами : сарай під літ. «Б», вбиральня під літ. «В», спорудження під №№ 1-3, розташований на присадибній земельній ділянці державного фонду розміром 1000 кв.м., як це вказано у зазначеному вище договорі дарування житлового будинку від 04.06.1999 р. (реєстр. № 1230) і саме в цій частині він підлягає визнанню недійсним в порядку ст. 30 ЗК України (в редакції від 18.12.1990 р. зі змінами). В той же час, в задоволенні позову про визнання недійсним оскаржуваного державного акту в частині земельної ділянки площею 0,06 га для будівництва і обслуговування жилого будинку (присадибна ділянка) та площею 0,10 га для ведення особистого підсобного господарства за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, с. Мар`янівка, вул. Енгельса, 8а, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 5-8 слід відмовити, адже вказані земельні ділянки не вказані у нотаріально посвідченому договорі дарування житлового будинку від 04.06.1999 р. (реєстр. № 1230) і відповідно, позивачі не мають відношення до вказаних земельних ділянок у вказаних розмірах та з вказаними цільовими призначеннями.

Outcome: partial