Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-06 00:00:00

29 жовтня 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON]В про стягнення боргу та стягнення відсотків за користування коштами. В обґрунтування позову посилається на те, що 20 червня 2018 року між ним та [PERSON] укладено усний договір позики, відповідно до якого він позичив відповідачу 43\~600 грн., а відповідач зобовязався повернути йому зазначену суму грошей до 23 червня 2018 року. В той же день вказана сума грошей була передана відповідачу, на підтвердження чого відповідач власноручно написав розписку. Станом на час звернення до суду кошти не повернуті. Вказуючи на те, що зобовязання мають виконуватися у строк, встановлений у договорі, просив стягнути з відповідача заборгованість в сумі 43600 грн., проценти за користування грошима на рівні облікової ставки Національного банку України в сумі 4131,85 грн., три проценти річних в сумі 730,84 грн., інфляційні втрати в сумі 828,40 грн., судові витрати в сумі 720 грн. та витрати на правничу допомогу в сумі 5000 грн. \~ \~ \~ \~ Ухвалою судді від 01 листопада 2018 року по справі відкрито спрощене позовне провадження та призначено її до судового розгляду на 29 листопада 2018 року. 15 листопада 2019 року позивач подав заяву про забезпечення позову, яку ухвалою суду від19 листопада 2019 року повернуто позивачу. Розгляд справи відкладено на 14 січня 2019 року через неявку відповідача, на 12 лютого 2019 року, у звязку з перебуванням головуючого судді на лікуванні, на 21 лютого 2019 року та на 07 березня 2019 року за заявою представника позивача адвоката [PERSON] у звязку з зайнятістю в іншому судовому засіданні та для надання можливості позасудового врегулювання спору. Позивач [PERSON] та його представник адвокат [PERSON] в судове засідання не зявилися. Представник позивача подав заяву про розгляд справи без участі сторони позивача, позовні вимоги підтримав, не заперечив проти заочного розгляду справи, просив долучити до матеріалів справи оригінал розписки відповідача про отримання в борг у позивача [PERSON] грошей в сумі 43600 грн. Відповідач [PERSON] в судові засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся шляхом надіслання судових повісток за місцем реєстрації та шляхом розміщення оголошення про його виклик на офіційному веб-порталі судової влади України, своїм процесуальним правом не скористався - заяв про відкладення розгляду справи чи про розгляд справи без його участі, а також відзиву на позов суду не надав. Відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч.1 ст.281 ЦПК України про заочний розгляд справи суд постановляє ухвалу. Враховуючи, що відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив, відзиву на позов не подавав, в матеріалах справи є підтвердження того, що про дату, час і місце розгляду справи він був повідомлений належним чином, згоду представника позивача [PERSON] на заочний розгляд справи, суд вважає за можливе розглянути цивільну справу за відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч.2\~ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що між сторонами виникли правовідносини на підставі договору позики від 20 червня 2018 року, за умовами якого [PERSON] отримав позику в сумі 43600 грн. та зобовязався повернути їх [PERSON] кошти до 23 червня 2018року. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові ) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики, внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладання цього договору, всі обовязки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Досліджуючи боргову розписку про отримання в борг грошових коштів, суд приходить до висновку, що вказаний документ, виданий боржником [PERSON] кредитору [PERSON] за договором позики на підтвердження укладення договору, його умов, а також, засвідчує отримання боржником від кредитора грошової суми. Відповідно до ч.ч. 1,3 ст.1049\~ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позичальник свої зобовязання, у встановлений договором строк, не виконав, боргу не повернув, про що свідчить наявний у позивача оригінал договору позики, наданий суду представником позивача. Згідно зі\~ст.\~526\~ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до вимог ч.1 ст.530\~ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст.\~610\~ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно з вимогами\~ст.\~612\~ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст.\~625\~ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно з ч. 1 ст.\~1050\~ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу. У разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 2 вересня 2015 р. у справі № 6-369цс15). Згідно з ч. 2 ст.\~625\~ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. \~ \~ \~ \~Відповідно до ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Отже відносини позики вважаються оплатними, якщо їх безоплатний характер прямо не встановлений ЦК України, іншими законодавчими актами або договором. Відсутність у договорі умови про винагороду не означає, що договір є безоплатним. Свідченням безоплатного характеру договору позики може бути пряма вказівка закону або застереження в умовах договору про його безоплатний характер. Відповідно до ч.2 ст.1048 ЦК України договір позики вважається безпроцентним, якщо він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує пятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов'язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками. З боргової розписки слідує, що сума позики перевищує 850 грн., і вона не містить застережень щодо безоплатного характеру договору, а тому відповідач має сплатити проценти за користування позикою в розмірі на рівні облікової ставки Національного банку України. Разом з тим, право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти за позикою припиняється після спливу визначеного договором строку позики, такий висновок міститься у рішенні ВС/КЦС, справа № 390/1875/16-ц, 03.10.18 року. Відповідач не заперечив договір за його безгрошовістю, не надав суду жодних належних та допустимих доказів на спростування факту укладення договору позики, чи укладення такого договору «з пороком волі», не здобуто таких і судом. За таких обставин позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з відповідача підлягає стягненню - сума позики, що складає 43600 грн.; - проценти за користування позикою за період строку договору позики з 20 червня по 23 червня 2018 року, що складає: 43600 (сума позики):100%х17% (облікова ставка НБУ в червні 2018 року)/365(кількість днів в році)х3дн.(строк дії договору позики) в сумі 60,92 грн. - 3% річних за період з 23 червня 2018 року по 07 березня 2019 року - 257днів (191 день 2018 року+66 днів 2019 року), що складає 43600 (сума позики):100%х3% /365(кількість днів в році)х257дн.(період невиконання зобовязання) в сумі 920,98 грн.; - інфляційні втрати індекс 107,3%(2018 рік: вересень - 101,9, жовтень -101,7, листопад - 101,4, грудень 100,8; 2019 рік: січень -101,0, лютий -100,5), що складає: 43600:100%х7,3% в сумі 3182,80 грн. Відповідно до ст.141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, повязані з розглядом справи покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення 49291,09 грн., судом задоволено його вимоги на в сумі 47764,70 грн., що складає 96,9% (47764,70 грн. :49291,09). При подачі позову сплачено судовий збір в сумі 705 грн. За таких обставин суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 683 грн. 15 к. (705 грн. :100х96,9%) та витрати на професійну правничу допомогу, розмір яких підтверджується актом виконаних робіт та розрахунком часу витраченого на правничу допомогу в сумі 5000 грн.

Outcome: approved