Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-10 00:00:00

29 липня 2014 року [PERSON] звернулася до Іллічівського районного суду м. Маріуполя з позовом до [PERSON] про розподіл майна подружжя, визнання права власності на 1\\2 частину житлового будинку та стягнення судових витрат, де зазначила, що з 09 березня 1979 року по 08 вересня 2010 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Під час їх сумісного проживання та за сумісні кошти ними було збудовано житловий будинок [ADDRESS] у м. Маріуполі, право власності на який було зареєстровано за відповідачем. Оскільки домоволодіння було придбано ними під час шлюбу, воно є сумісним майном подружжя та вона, як дружина, має право на 1/2 частку. Відповідач її право на 1/2 частку домоволодіння не визнає, в зв'язку з чим вона просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] у м. Маріуполі та визнати причину пропуску позовній давності поважною, оскільки після розірвання шлюбу відповідач обіцяв сплатити їй 1/2 частку вартості будинку. В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити, пояснивши, що 09 березня 1979 року вони з відповідачем уклали шлюб, у 1980 році народилася донька. В 1983 році вони розпочали будівництво житлового будинку, який закінчили у 1997 році. Будівництво проводилось власними силами та за сумісні кошти. З 2001 року вона не мешкає у спірному будинку, фактично проживає за адресою: [ADDRESS] З 2002 року з нею став мешкати відповідач, а у спірному будинку стала мешкати їх донька, яка на той час вийшла заміж. У вересня 2010 року їх шлюб було розірвано, але відповідач до наступного часу мешкає з нею на одному подвір'ї, коли вона навесні 2014 року звернулася до нього щодо прав на спірний будинок, відповідач заявив, що не визнає за нею такого права, у зв'язку з чим вона звернулася до суду. Представник позивачки - адвокат [PERSON], позов підтримала та просила його задовольнити. Відповідач у судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що дійсно у 1979 році вони з позивачкою зареєстрував шлюб. Але будівництво будинку було ним розпочато ще у 1972 році та здійснювалося за допомогою його батька, який погодився з виділенням для цієї мети половини земельної ділянки, якою він користувався та придбавав будматеріали. Позивачка вселилася до будинку у 1997 році, коли він був зданий в експлуатацію. Вона не допомагала його будувати , а прийшла у вже збудований. В подальшому вони вирішили,що цей будинок вони залишать їх доньці. З 2001 року вони з позивачкою стали проживати разом за адресою: [ADDRESS], та підтримували сімейні стосунки до часу розірвання їх шлюбу судом у вересні 2010 року. Він ніколи не обіцяв позивачці сплатити гроші за спірне домоволодіння. Вважав, що позивачкою пропущений трирічний строк звернення до суду, просив застосувати позовну давність та у позові відмовити. Представник відповідач - [PERSON], що діяв на підставі довіреності, позов не визнав, вважав, що позивачкою пропущений строк позовної давності та просив відмовити у позові. Суд, вислухавши сторони, свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 09 березня 1979 року між сторонами було зареєстровано шлюб, який рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 08 вересня 2010 року було розірвано. Під час шлюбу та за сумісні кошти сторонами було придбано - збудовано житловий будинок, що розташований за адресою : [ADDRESS] та вони до 2001 року разом мешкали у ньому. З 2002 року по наступний час вони проживають за адресою: [ADDRESS], а у спірному будинку, за їх згодою, мешкає їх донька - [PERSON] разом зі своєю сім'єю. В 2014 році позивачка заявила щодо своїх прав на 1/2 частку будинку, між тим відповідач не визнав за нею такого права, у зв'язку з чим вона звернулася до суду з відповідним позовом.( а.с.29, 30, 31). Аналізуючи обгрунтованість позовних вимог, суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 22 КпШС України (1969 року), що діяла на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Відповідно до ч. 1 ст. 28 КпШС України (1969 року) у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Аналогічні положення закріплені ст.ст. 60, 69, 70 СК України. ( 2001 р.) Заперечуючи проти позову відповідач посилався на те, що фактично позивачка не приймала участі у будівництві будинку, яке було розпочато у 1972 році та здійснювалося його силами та силами його батька та за його(батька) матеріальної допомоги. Ці доводи відповідача нічим не підтверджені та спростовуються наступним. В судовому засіданні судом була оглянута інвентаризаційна справа № 7830 на домоволодіння [ADDRESS] у м. Маріуполі, з матеріалів якої вбачається, що рішенням Іллічівської райадміністрації за № 306 від 28.05.1986 року відповідачу було надано дозвіл на будівництво житлового будинку за адресою: [ADDRESS]. Рішенням Іллічівської райадміністрації за № 90 від 9 квітня 1997 року домоволодіння по [ADDRESS] було поділено на два самостійних домоволодіння з утворенням самостійного домоволодіння по [ADDRESS], що належить [PERSON] 21 квітня 1997 року право власності відповідача на спірне домоволодіння було зареєстровано в БТІ м. Маріуполя.( а.с.29-31). Таким чином, знайшов підтвердження той факт, що будівництво спірного будинку та отримання права власності на нього відбулося під час перебування позивачки та відповідача у зареєстрованому шлюбі. Враховуючи вищевказане, суд вважає, що спірне домоволодіння є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, в зв'язку з чим позов [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частину домоволодіння [ADDRESS] у м. Маріуполі підлягає задоволенню в повному обсязі. Заперечуючи проти позову, відповідач та його представник [PERSON] вважали, що позивачкою пропущений строк для звернення до суду з позовом, оскільки з дня винесення рішення щодо розірвання шлюбу до дня її звернення до суду з позовом минуло понад три роки, просили застосувати позовну давність та відмовити позивачці у позові. Позивачка просила визнати причину пропуску строку звернення до суду поважною, оскільки з часу розірвання шлюбу відповідач запевняв її в тому, що сплатить їй вартість 1/2 частки спірного будинку, але в 2014 році відмовився це зробити, не визнав за нею права на частку у спірному житловому будинку та вона звернулася до суду. Положеннями ст. 29 КпШСУ( в ред. 1969 р.) передбачено судовий розгляд спору між подружжям, які не досягли згоди щодо поділу спільного майна та зазначено, що поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Такий строк передбачений і ч. 2 ст. 72 СК України ( в ред. 2001 р.) та зазначено, що позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався, або міг дізнатися про порушення свого права власності. Позивачка заявила, що про порушення свого права вона дізналася весною 2014 року, коли відповідач заявив їй про невизнання ним її права на 1/2 частку спірного житлового будинку та вона звернулася до суду. Це відповідачем не спростовано. Суд вважає хибним твердження відповідача та його представника відносно початку перебігу строку позовної давності саме з дня розірвання шлюбу, оскільки ч. 2 ст. 72 СК України передбачений порядок обчислення позовної давності від дня, коли особа дізналась про порушення свого права. Такі положення закріплені і ч. 1 ст. 261 ЦК України . Як вбачається з пояснень сторін, після розірвання шлюбу вони продовжували мешкати за однією адресою, спорів,щодо розподілу майна , у них не виникало, крім того, допитана у судовому засіданні у якості свідка - їх донька [PERSON] пояснила, що вона за обоюдною згодою її батьків - мешкає у спірному будинку з 2003 року зі своєю сім'єю, батьки з цього часу живуть у сел. Талаківка. Після розлучення батьки залишилися мешкати разом та тільки весною 2014 року вона побачила,що у них вже немає сім'ї. Таким чином, суд приходить до висновку, що про порушення свого права позивачка дізналася весною 2014 року, до того її право не було порушено та строк позовної давності звернення до суду нею не порушено. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Під час звернення до суду позивачкою було сплачено судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп., на стягненні яких з відповідача позивачка наполягала. Оскільки позов задоволено, судові витрати, понесені позивачкою, підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: approved