Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-09 00:00:00

4.10.2019 року [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої [PERSON] , 2007 року народження, звернулась суд з позовом до [PERSON] про вселення її та неповнолітньої доньки - [PERSON] до житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] , яке належить на праві приватної власності відповідачеві. В обґрунтування позову зазначила, що з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі, від якого мають неповнолітню доньку, [PERSON] , 2007 року народження, яка за згодою відповідача зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . В спірній квартирі вони мешкали однією сім`єю понад десять років, вели спільне господарство, мали спільний сімейний бюджет, разом виховували дитину. Після смерті матері відповідача, за рішенням [PERSON] вони переїхали проживати в її квартиру, що розташована за адресою [ADDRESS] . Після погіршення стосунків, подружжя припинило спільне проживання. У відповідь на пропозицію повернутися з дочкою проживати у стару квартиру, [PERSON] відібрав у неї ключі від квартири [ADDRESS] та заборонив користуватися нею, посилаючись на те, що це його власність, а тому вона не має на неї будь-яких прав. Незважаючи та той факт, що позивач не має іншого житла, а їх дочка зареєстрована за адресою [ADDRESS] і це її єдине житло, яким вона має повне право користуватися, відповідач не визнає право на користування спірним житлом, заселивши у спірну квартиру якихось сторонніх людей. Враховуючи що вона проживала там останні десять років, там зареєстрована її дитина, цю квартиру позивач сприймала як свій дім, вкладала у неї всі свої гроші та сили, для доньки це взагалі було єдине житло, де вона була зареєстрована від народження, перебуває на лікарському обліку та навчається за місцем своєї реєстрації, позивач вважає, \-\-що вона з неповнолітньою донькою має право проживати у квартирі за адресою [ADDRESS] . Ухвалою судді від 05.11.2019 року справа прийнята до свого провадження та призначено підготовче судове засідання на 05.11.2019 року. Ухвалою суду від 03.12.2019 року справа призначена до розгляду. У судове засідання сторони та їх представники не з`явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, надали суду заяву щодо розгляду справи у їх відсутність. У своїй заяві представник позивача відмовився від клопотання щодо допиту свідків. При розгляді справи по суті, позивачка заявлені вимоги підтримала, просила позов задовольнити, вселити її та неповнолітню доньку [PERSON] , 2007 р.н. у квартиру за адресою: [ADDRESS] . Суду пояснила, що з відповідачем вона перебувала у фактично шлюбних відносинах з 2006 року. У 2007 році народилася донька [PERSON] , у 2015 році у відповідача померла мати. Після її смерті відкрилася спадщина у вигляді квартири [ADDRESS] , але їй невідомо, чи оформив відповідач спадщину на теперішній час. У 2016 році вони з відповідачем уклали шлюб та переїхали проживати до квартири [ADDRESS] . Висилися вони з квартири [ADDRESS] добровільно, бо на сімейній нараді було вирішено здавати квартиру [ADDRESS] в оренду. Відповідач схильний до азартних ігор, у зв`язку з чим у них склалися непрязнені стосунки, вона була змушена звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання доньки, бо грошей він не надавав, після чого, він почав виганяти її з квартири, почав виносити побутову техніку, відключив світло, газ та воду, вона була змушена звернутися з позовом про розлучення та перейти проживати до своїх батьків, де зареєстрована. Батьки мешкають в трикімнатній квартирі, де наразі вона з донькою мешкає у маленькій кімнаті. Відповідач батьківських прав відносно доньки не позбавлений, у судовому порядку місце проживання дитини не визначалося. Просить вселити її та доньку у спірну квартиру, якою вони мають право користуватися як члени родини відповідача. Неповнолітня [PERSON] у відповідності до ст. 171 СК України при розгляді справи по суті заявлені вимоги підтримала, просить вселити її та її матір до спірної квартири. Представник позивача при розгляді справи по суті вважав заявлені позовні вимоги законними та обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явився, надав суду відзив, в якому зазначив, що не заперечує проти вселення доньки у спіну квартиру, підстави для вселення позивачки відсутні, оскільки остання не є членом його родини, бо шлюб розірвано, шлюбні відносини припиненні у зв`язку зі зрадою позивачки , колишня дружина ніякого відношення до його особистої приватної власності не має. Представник відповідача при розгляді справи по суті вважав, що заявлені вимоги підлягають частковому задоволенню, оскільки правові підстави для вселення позивачки у спірну квартиру, яка належить на праві приватної власності відповідачеві, відсутні. Вислухавши пояснення учасників провадження, розглянувши матеріали провадження, з`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозв`язку, виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, суд приходить до наступних висновків. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.Згідно із ст. 76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Крім того, згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Бендерський проти України (заява № 22750/02 параграф 42) - відповідно до практики, яка відображає принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлині обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом. За вимогами ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбних відносинах з 2006 року, 27.08.2016 року зареєстрували шлюб. Згідно рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 18 листопада 2019 року шлюб між сторонами розірвано, рішення набрало законної сили 24.12.2019 року. [PERSON] , [INFO] , є донькою [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження, актовий запис №932 від 25.10.2007 року. [PERSON] , з 29.11.2008 року по теперішній час зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради № 04-27/6 11974 від 03.10.2019. [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] ., зазначена квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності відповідачу [PERSON] . Позивачка [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] ., та має право приватної спільної часткової власності на 1/3 частку зазначеної квартири. З 2007 року по 2016 рік [PERSON] , [PERSON] та неповнолітня [PERSON] мешкали за адресою: [ADDRESS] . За даними ОСББ «Новгородська,20» [PERSON] та [PERSON] фактично не мешкають за місцем реєстрації з березня 2016 року, що підтверджуються довідкою про фактичне проживання громадян від 09.09.2019 року. З 2016 року по 2019 рік [PERSON] , [PERSON] та неповнолітня [PERSON] мешкали за адресою: [ADDRESS] , у квартирі що належала на праві приватної власності матері відповідача . Після припинення подружніх стосунків, позивач з дитиною мешкає за адресою: [ADDRESS] , оскільки відповідач відібрав у неї ключі від квартири [ADDRESS] та перешкоджає спільному проживанню, бо не визнає права на житло позивача. [PERSON] навчається в 6-Б класі Запорізького багатопрофільного ліцею №99, що підтверджується довідкою №501від 13.09.2019 року (а.с.12) та перебуває на обліку Запорізького центру первинної медико-санітарної допомоги №5 у відповідності до декларації №0000-3488-9903 (.а.с10). Зазначені заклади знаходяться в Хортицькому районі м.Запоріжжя. Статтею 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право звертатися за захистом своїх прав до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Частиною першою статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Пунктом 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частин другої та четвертої статті 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права й обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї» членами сім`ї є, зокрема, особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання. При припиненні сімейних відносин з власником житла члени його сім`ї не втрачають право користування займаним житловим приміщенням Отже, право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають як члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, так і колишні члени сім`ї власника, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. У відповідності до ч.3 ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Позовні вимоги в частині вселення в квартиру [ADDRESS] неповнолітньої доньки [PERSON] позивачем визнані у повному обсязі, не оспрені, а тому підлягають задоволенню. Як встановлено у судовому засіданні, [PERSON] та [PERSON] мешкали в квартирі [ADDRESS] з 2007 року по 2016 рік однією сім`єю, без реєстрації шлюбу, відповідачка спірну квартиру залишила добровільно, у спірній квартирі не мешкала без поважних причин майже три роки, оскільки проживала з родиною у квартирі матері відповідача з 2016 по 2019 рік, а тому фактично втратила право користування спірною квартирою, у зв`язку з чим підстави щодо її вселення відсутні. Докази укладення певної угоди з встановленням спеціального режиму користування спірним приміщенням в матеріалах справи відсутні Задовольняючи позовні вимоги частково, суд вважає, що вселенням неповнолітньої доньки до квартирі батька, жодні права дитини порушені не будуть, оскільки сторони [PERSON] та [PERSON] мають рівні права та обов`язки по відношенню до дитини, відповідач батьківських прав у встановленому законом порядку не позбавлений, місце мешкання дитини у судовому порядку визначено не було. Крім того, у відповідності до ст..141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial