Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-01 00:00:00

31 серпня 2016 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В позовній заяві покликається на ту обставину, що вона зареєстрована в [ADDRESS]. Разом з нею за вказаною вище адресою, зареєстровані та проживають на даний час її діти: дочка [PERSON] та син [PERSON], [INFO]. Вказаний вище житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, належить їй на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно. 25 жовтня 2011 року в належному їй на праві приватної власності житловому будинку зареєструвався відповідач, з яким вона на той час перебувала у шлюбі. 01 березня 2012 року шлюб між сторонами було розірвано. З початку січня 2016 року відповідач [PERSON] переїхав на інше постійне місце проживання до своїх знайомих, які проживають в [ADDRESS], де й проживає по даний час. За цей період відповідач не з'являвся в належному їй житловому будинку, і всі обов'язки щодо утримання даного житлового будинку, оплати комунальних послуг, та інших обов'язкових платежів виконує лише вона. Відповідач не бажає добровільно знятися з місця своєї реєстрації, з належного їй на праві приватної власності житлового будинку. Просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком, який знаходиться по [ADDRESS]. В судовому засіданні під час розгляду справи позивач [PERSON] позов підтримала та просить його задовольнити з підстав, викладених у тексті позовної заяви. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] заперечили проти позову, пояснили що відповідач змушений був залишити місце свого постійного проживання, оскільки його до цього примусила позивач, шлюб з якою розірвано. В даний час він постійного місця проживання не має, тимчасово змушений проживати у знайомих, оскільки позивач змінила замки в дверях будинку та чинить йому перешкоди. Просить відмовити в позові. Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити за наступних підстав. За змістом ст. ст. 3-4, 213-215 ЦПК України судовому захисту шляхом задоволення позову підлягають наявні в особи, яка звернулася до суду, права, свободи чи інтереси, що порушуються, не визнаються або оспорюються іншими особами. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України право члена сім»ї власника будинку, який не є його співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цьому будинку. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як розяснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 39 постанови № 6 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сімї власника жилого приміщення на користування ним підлягають Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сімї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сімї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, позивач є власником житлового будинку в [ADDRESS]. Як вбачається з копії будинкової книги, 25 жовтня 2011 року в належному позивачу на праві приватної власності житловому будинку зареєструвався відповідач, з яким вона на той час перебувала у шлюбі та шлюб з яким 01 березня 2012 року було розірвано. Дана обставина також стверджується копією судового рішення. Як зазначила позивач у позовній заяві, відповідач з січня 2016 року залишив місце постійного проживання та постійно проживає в [ADDRESS]. Доказів про те, що відповідач переїхав на інше постійне місце проживання, позивач не надала. Ці її доводи також спростовані показаннями свідків позивача - її доньки [PERSON] та матері [PERSON], які ствердили, що відповідач тимчасово проживає у знайомих. Враховуючи ту обставину, що відповідач не проживає у спірному будинковолодінні з січня 2016 року, тобто на момент звернення до суду з даним позовом не минув визначений ст.405 ЦК України, а тому в задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного, ст.405 ЦК України,

Outcome: dismissed