Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-26 00:00:00

30.05.2018 року [PERSON], звернувся до суду із позовом, який в подальшому уточнив, до територіальної громади в особі Вишнюватської сільської ради Розівського району Запорізької області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Розівська районна державна нотаріальна контора Запорізької області, про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, в обґрунтування якого зазначав наступне.\~ 24 жовтня 2006 року померла його мачуха - [PERSON]. Після її смерті залишилося спадкове майно, а саме земельна ділянка площею 7,73 га призначена для ведення сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Вишнюватської сільської ради Розівського району Запорізької області та житловий будинок з господарськими будівлями по вул. Гагаріна, буд. 97 у селі Вільне Розівського району Запорізької області. Даний будинок на підставі свідоцтва про право власності виданого 21.11.1988 року виконавчим комітетом Куйбишевської районної ради та зареєстрованого в Бердянському БТІ за № 557, належав його батьку та чоловіку померлої [PERSON] - [PERSON], який помер 24.01.1997 року, після якого [PERSON] юридично спадщину не оформила, але фактично її прийняла, оскільки на час відкриття спадщини постійно проживала із спадкодавцем. Після смерті [PERSON] він став єдиним спадкоємцем за заповітом, посвідченим Вишнюватською сільською радою Розівського району Запорізької області 29.08.2000 року, внаслідок чого у передбачений законом шестимісячний термін звернувся до Розівської державної нотаріальної контори Запорізької області із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Нотаріусом було заведено спадкову справу № 45 за номером у спадковому реєстрі 42215483, водночас винесено постанову від 30.10.2009 року про відмову у видачі такого свідоцтва, через те, що згідно вказаного заповіту померла [PERSON] все своє майно заповідала сину - [PERSON] (позивачу), але документів, які б підтверджували родинні відносини з померлою, останнім подано не було, а також через те, що посвідчувальний напис на заповіті не відповідає Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 22/5 від 25.08.1994 року. Відповідно до рішення Розівського районного суду Запорізької області від 30.06.2016 року за ним (позивачем) визнано в порядку спадкування за заповітом право власності на земельну ділянку, розташовану на території Вишнюватської сільської ради Розівського району Запорізької області, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 7,73 га, що належала [PERSON] На підставі викладеного, позивач просив визнати за ним, в порядку спадкування за заповітом право власності на житловий будинок № 97 з надвірними будівлями, який розташований по вул. Гагаріна в с. Вільне Розівського району Запорізької області. В судове засідання позивач [PERSON] не зявився, про час, дату і місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Крім того, подав заяву, в якій просив розглядати справу у його відсутність та його позов задовольнити в повному обсязі. Представник позивача за довіреністю [PERSON], будучи повідомлена про час, дату та місце розгляду справи, в судове засідання не зявилася, подала клопотання, в якому просила розглядати справу у її відсутність, також зазначивши, що повністю підтримує позовні вимоги. Представник відповідача територіальної громади в особі Вишнюватської сільської ради Розівського району Запорізької області в судове засідання не зявився, хоча був повідомлений про час, дату і місце розгляду справи. Крім того, подав клопотання, в якому просив розглядати справу у його відсутність та прийняти рішення у справі на розсуд суду. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Розівської державної нотаріальної контори ГТУЮ у Запорізькій області в судове засідання не зявився, про час, дату і місце розгляду справи був сповіщений належним чином. Окрім цього, подав клопотання про розгляд справи у його відсутність. Враховуючи наведене, та вимоги ч. 3 ст. 211 ЦПК України, суд вважає можливим судовий розгляд даної справи здійснити за відсутності учасників справи на підставі наявних у суду матеріалів. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось через неявку у судове засідання всіх учасників справи. Перевіривши матеріали справи, дослідивши наявні в них докази та надавши їм оцінку, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до\~положень статті\~12\~ЦПК України\~цивільне судочинство\~здійснюється на\~засадах змагальності\~сторін.\~Учасники справи\~мають рівні\~права щодо\~здійснення всіх\~процесуальних прав\~та обовязків,\~передбачених законом.\~Кожна сторона\~повинна довести\~обставини,\~які мають\~значення для\~справи і\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Право власності\~набувається на\~підставах,\~що не\~заборонені законом,\~зокрема із\~правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ч. 1, 2 ст. 328 ЦК України). Згідно до ст. 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Статтею 1216 ЦК України встановлено, що спадкування є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця (ч. 1 ст. 1221 ЦК України). Відповідно до статті 1223 ЦК України, право на\~спадкування мають\~особи,\~визначені у\~заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього\~Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Спадкоємця за законом одержують право на спадкування почергово (ч. 1 ст. 1258 ЦК України). У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України). Частиною 3 статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який постійно проживає разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. За приписами частини 1 статті 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Згідно частини 1 статті 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобовязаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Судом встановлені наступні фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин. 24 жовтня 2006 року в с. Вільне Розівського району Запорізької області померла мачуха позивача - [PERSON] (а.с. 7). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на спадкове майно, зокрема на земельну ділянку площею 7,73 га призначену для ведення сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Вишнюватської сільської ради Розівського району Запорізької області, яка належала останній на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ЗП № 035367, виданого 14 серпня 2001 року Вишнюватською сільською радою та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю під № 441 (а.с. 16-17). Крім того, після померлої [PERSON] відкрилась спадщина і на житловий будинок з господарськими будівлями по вул. Гагаріна, буд. 97 у селі Вільне Розівського району Запорізької області, який належав чоловіку останньої [PERSON] (батьку позивача [PERSON]Ф.), на підставі свідоцтва про право власності, виданого 21.11.1988 року виконавчим комітетом Куйбишевської районної ради та зареєстрованого в Бердянському БТІ за № 557, який помер 24.01.1997 року, після якого [PERSON] прийняла спадщину згідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, оскільки на час відкриття спадщини постійно проживала разом із спадкодавцем. (а.с. 9-11, 14). Факт постійного проживання [PERSON] разом із чоловіком [PERSON] на час відкриття спадщини підтверджується довідкою виконавчого комітету Вишнюватської сільської ради Розівського району Запорізької області від 03.07.2018 року за № 332 (а.с. 58). Відповідно до заповіту, посвідченого виконкомом Вишнюватської сільської ради Розівського району Запорізької області 29 серпня 2000 року за реєстром № 56, [PERSON] заповіла все своє майно, зокрема і житловий будинок з господарськими будівлями до нього, що розташований в с. Вільне Розівського району Запорізької області, своєму сину [PERSON] (позивачу у даній справі) (а.с. 8). Виходячи з матеріалів справи, зокрема з [PERSON] про реєстрацію в Спадковому реєстрі, [PERSON] у передбачений ч. 1 ст. 1270 ЦК України шестимісячний строк звернувся до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після померлої [PERSON], у звязку з чим, нотаріусом 16.04.2007 року було заведено спадкову справу за номером у спадковому реєстрі 42215483 (а.с. 13). Водночас, постановою державного нотаріуса Розівської районної державної нотаріальної контори ГУЮ у Запорізькій області від 30.10.2009 року за № 534/02-31, [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після померлої 24.10.2006 року [PERSON], внаслідок відсутності документів підтверджуючих родинні відносини між позивачем та померлою [PERSON], а також через те, що посвідчувальний напис на заповіті не відповідає Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 22/5 від 25.08.1994 року (а.с. 15). Згідно до частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Розівського районного суду Запорізької області від 30.06.2016 року за [PERSON] визнано в порядку спадкування за заповітом право власності на земельну ділянку, розташованої на території Вишнюватської сільської ради Розівського району Запорізької області, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 7,73 га, що належала [PERSON] (а.с. 16-17). При цьому вказаним рішенням суду, що набрало законної сили визнана дійсність (законність) заповіту, посвідченого виконкомом Вишнюватською сільською радою Розівського району Запорізької області 29.08.2000 року, згідно якому [PERSON] заповідала все своє майно [PERSON] (позивачу у даній справі). Відповідно до технічного паспорту на житловий будинок № 97 по вул. Гагаріна с. Вільне Розівського району Запорізької області спірне домоволодіння складається з житлового будинку літера «А-1», загальною площею 32,3 кв.м., житлової площі 9,9 кв.м. та господарських будівель: веранди літера «а-1», веранди літера «а?-1», сараю літера «Б», сараю літера «Д», погребу з шийкою літера «З», літньої кухні літера «Г», вбиральні літера «Е», огорожі № 1 (а.с. 32-36). Частиною 1 статті 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Виходячи з норм статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року за № 1952-IV (далі Закон № 1952-IV) право власності на нерухоме майно підлягає обовязковій державній реєстрації. Пунктом 9 частини 1 статті 27 Закону № 1952-IV встановлено, що державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. З урахуванням наведеного, а також враховуючи, що у позивача виникли труднощі із оформленням в установленому законом порядку свого права на спадщину за заповітом\~після смерті [PERSON], суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення позову. Питання про розподіл судових витрат позивачем не порушувалось.

Outcome: approved