Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-29 00:00:00

29 травня 2019 року [PERSON] у своїх інтересах та в інтересах малолітньої дитини [PERSON] , звернулася до суду з заявою про видачу обмежувального припису стосовно свого колишнього чоловіка [PERSON] Заяву обґрунтувала тим, що перебувала з [PERSON] в зареєстрованому шлюбі, від якого мають малолітню дитину, [PERSON] , [INFO] , яка є інвалідом. Рішенням суду від 11 травня 2017 року шлюб між ними розірвано. Після розірвання шлюбу заявниця та [PERSON] поживають окремо. [PERSON] разом із зазначеною дочкою, а також неповнолітнім сином [PERSON] , [INFO] , проживають за адресою: [ADDRESS] . За твердженням заявниці, протягом останніх п`яти років вона та її діти страждають від психологічного та фізичного домашнього насильства з боку [PERSON] , випадки якого відбуваються безпосередньо за місцем її з дітьми проживання. [PERSON] постійно проживає у [ADDRESS] області, однак систематично приїздить безпосередньо додому до заявниці, вчиняє конфлікти, скандали, які безпосередньо пов`язуються із застосовуванням з його боку в її адресу та адресу дітей насильства. Крім того, заявниця стверджує про те, що її колишній чоловік постійно переслідує її, чим здійснює щодо неї психологічне насильство. Вироком Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 06 серпня 2015 року [PERSON] визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.125 КК України за спричинення заявниці умисного легкого тілесного ушкодження. Після розірвання шлюбу заявниця більше 100 разів зверталась у Володимир-Волинський відділ поліції із заявами, повідомленнями про злочини, які вчиняються по відношенню до неї [PERSON] За результатами таких звернень щодо [PERSON] складалися протоколи про вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ст.173 КУпАП. Вироком Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 27 лютого 2019 року [PERSON] знову визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.125 КК України за спричинення заявниці умисного легкого тілесного ушкодження, однак цей вирок не вступив у законну силу, справа перебуває на стадії апеляційного оскарження. 28 січня 2019 року [PERSON] -Волинським міським судом вже видавався обмежувальний припис стосовно [PERSON] із встановленням йому заборон наближатися ближче ніж на 500 (п`ятсот) метрів до місця проживання (перебування) та до заявника, обмеження спілкування з дитиною за місцем її перебування, та навчання у дошкільному навчальному закладі «Вишиванка», заборони особисто або через третіх осіб розшукувати заявника, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею, вести листування, телефонні переговори з [PERSON] , або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Не дивлячись на встановлені заборони [PERSON] порушував умови обмежувального припису, у зв`язку з чим заявниця зверталась до поліції, однак її заяви були проігноровані. Постановою Волинського апеляційного суду від 26 березня 2019 року обмеження у приписі були змінені, суд скоротив його дію із 6 місяців до 3 місяців, а разом з тим відмовив у клопотанні щодо обмеження [PERSON] спілкуватись із дитиною. Відразу після закінчення дії попередньо встановленого обмежувального припису [PERSON] продовжив відкрито вчиняти домашнє насильство відносно [PERSON] та їх дочки. Здійснює її переслідування, вчиняє погрози насильницького характеру, публічно ображає, здійснює до неї фізичне насильство, яке проявляється у нанесенні ляпасів, стусанів, штовханні, щипанні, нанесенні тілесних ушкоджень. Крім того, за доводами [PERSON] , кривдник [PERSON] використовує дочку [PERSON] для побачень із заявницею, під час яких поводить себе протиправно, що спричиняє дитині психологічну травму. Посилаючись на існування вірогідності продовження вчинення кривдником домашнього насильства, заявниця просить суд видати обмежувальний припис стосовно [PERSON] на строк шість місяців із відповідними заходами тимчасового обмеження його прав, а саме: заборонити наближатися ближче ніж на 500 (п`ятсот) метрів до місця проживання (перебування) [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ; заборонити наближатися ближче ніж на 100 (сто) метрів до [PERSON] ; обмежити спілкування з постраждалою дитиною, [PERSON] , [INFO] , за місцем її перебування та навчання у дошкільному навчальному закладі «Вишиванка»; заборонити особисто або через третіх осіб розшукувати [PERSON] , переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; заборонити вести листування, телефонні переговори з [PERSON] , або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. У судовому засіданні [PERSON] підтримала свою заяву про встановлення обмежувального припису щодо [PERSON] у повному обсязі, наполягала на її задоволенні з викладених підстав. [PERSON] в судовому засіданні необхідність задоволення заяви про встановлення обмежувального припису заперечив, вказав, що його колишня дружина [PERSON] систематично безпричинно звертається до органів Національної поліції із скаргами на нього з приводу застосування насильства по відношенню до неї. Вважає, що таким способом вона має намір позбавити його можливістю спілкування із своєю малолітньою дочкою, яка проживає із нею. Застосування будь-якого насильства як щодо колишньої дружини, а тим більше до дитини заперечив. Представник [PERSON] адвокат Андрейчук С.В. підтрима позицію свого довірителя у справі, додатково зазначив, що протягом всього часу, про який зазначає [PERSON] у своїй заяви, усі її звернення до органів Національної поліції не знайшли свого підтвердження, за результатами розслідування кримінальних проваджень усі вони були закриті за відсутністю в діях [PERSON] складу кримінальних правопорушень, вирок від 27 лютого 2019 року не вступив у законну силу, оскільки оскаржується в апеляційному порядку, а тому усі викладені у ньому обставини не можливо вважати встановленими. За вироком Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 06 серпня 2015 року судимість [PERSON] погашена, а тому обставини, які викладені у ньому за давністю не слід брати до уваги. Представник служби у справах дітей виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради Волинської області Сидорук Л.М. заяву [PERSON] в частині застосування обмежувального припису щодо [PERSON] по відношенню до малолітньої дочки підтримала повністю. Зазначила, що із січня 2019 року малолітні [PERSON] та [PERSON] перебувають на обліку як діти, які виховуються в сім`ї, що перебуває у складних життєвих обставинах. У зв`язку із цим для обстеження умов проживання дітей, вона брала участь у складі комісії спільно із працівниками управління соціального захисту населення та міського центру соціальної служби для дітей, сім`ї та молоді при виконавчому комітеті Володимир-Волинської міської ради, у квартирі [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Під час роботи комісії та в присутності її членів, до квартири заявниці з`явився [PERSON] , який в присутності дітей ображав [PERSON] , вчиняв погрози насильством в її сторону. В ході спілкування із дітьми та сусідами встановлено, що постійні конфлікти, скандали та бійки, вчиняє [PERSON] своїй колишній дружині [PERSON] Малолітній [PERSON] повідомив, що боїться [PERSON] тому, що вітчим часто на нього кричав, підіймав руку, кидався капцями. Дочка Софія добре відноситься до батька, любить його. За результатами роботи комісії встановлені систематичні факти образ заявниці, вчинення щодо неї погроз застосування насильством та самих насильницьких дій у виді ударів, побоїв, нанесення останній тілесних ушкоджень. Конфлікти в основному виникають з приводу неможливості дійти компромісу у часі та способі участі батьків у вихованні дочки. Комісією пропонувалися шляхи для встановлення способів участі батьків у вихованні дитини, однак [PERSON] не погоджувався на них. Заслухавши сторони, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст.3502 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі Закон). Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства. Відповідно до положень пунктів 3, 6, 8, 17 частини першої статті 1 Закону, домашнє насильство діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Особа, яка постраждала від домашнього насильства особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі. Кривдник особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі. Дитина, яка постраждала від домашнього насильства (далі - постраждала дитина), - особа, яка не досягла 18 років та зазнала домашнього насильства у будь-якій формі або стала свідком (очевидцем) такого насильства. Психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані,, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Обмежувальний припис стосовно кривдника являє собою встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Особа, яка постраждала від домашнього насильства (далі - постраждала особа), - особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі. Відповідно до змісту частини першої статті 26 Закону, у разі вчинення домашнього насильства постраждала особа або її представник, у разі вчинення домашнього насильства стосовно дитини батьки або інші законні представники дитини, родичі дитини (баба, дід, повнолітні брат, сестра), мачуха або вітчим дитини, а також орган опіки та піклування мають право звернутися до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно кривдника. Частинами другою-четвертою статті 26 Закону визначено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків (оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи). Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців. З огляду на викладене, враховуючи положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях. Зважаючи на положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 05 березня 2015 року перебували в зареєстрованому шлюбі. Від спільного проживання мають малолітню дитину - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 11 травня 2017 року шлюб між вказаними особами розірвано. На цей час [PERSON] разом із двома своїми малолітніми дітьми [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , проживають за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] в даний час постійно проживає та зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Згідно повідомлень Володимир-Волинського відділу поліції ГУ НП у Волинській області №№ 9280/64/01-2017 від 07 липня 2017 року, 0123/64/02-2018 за заявою від 16 квітня 2018 року, 5576/64/01-2018 від 19 квітня 2018 року, 16821/64/01-2018 від 14 грудня 2018 року, 1342/64/01-2019 від 28 січня 2019 року, правоохоронними органами із 2014 року по даний час систематично здійснювалися перевірки за заявами [PERSON] про вчинення [PERSON] щодо неї протиправних дій, пов`язаних із психологічним та фізичним насильством в сім`ї. Вироком Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 06 серпня 2015 року, який набрав законної сили, [PERSON] було визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.125 КК України. З копії вказаного вироку вбачається, що потерпілою у кримінальному провадженні про обвинувачення [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.125 КК України була [PERSON] . Ухвалою слідчого судді Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 23 квітня 2018 року зобов`язано Володимир-Волинський ВП ГУНП у Волинській області внести до ЄРДР відомості за заявою [PERSON] щодо незаконного проникнення [PERSON] через вікно у її квартиру та відкритого заволодіння її телефоном. Постановою Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 24 січня 2019 року [PERSON] визнано винуватим у вчиненні дрібного хуліганства, тобто адміністративних правопорушень, передбачених ст.173 КУпАП, за фабулами яких він перебуваючи у житлі [PERSON] 18 та 22 січня 2019 року кричав та висловлювався в її адресу нецензурною лайкою, шарпав її за одяг. В судовому засіданні [PERSON] стверджував про визнання вини та щире каяття. Також в судовому засіданні встановлено, що в провадженні слідчого відділу Володимир-Волинського ВП ГУНП у Волинській області перебувало ряд кримінальних проваджень з попередньою правовою кваліфікацією за ст.ст.125, 356, 129, 3901 КК України, за заявою [PERSON] про вчинення стосовно неї протиправних дій з боку її колишнього чоловіка, [PERSON] , які були закриті у зв`язку із відсутністю складу злочину. Разом з тим встановлено, що [PERSON] зверталась до суду із позовом до [PERSON] про визначення способу участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 23 жовтня 2018 року позов було задоволено частково. Визначено спосіб участі [PERSON] у вихованні дочки [PERSON] Постановою Волинського апеляційного суду від 20 лютого 2019 року задоволено апеляційну скаргу [PERSON] , рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким відмовлено у позові [PERSON] у зв`язку із невірним обранням нею способу захисту її прав і прав дитини, оскільки з таким позовом повинен був звертатись до суду саме [PERSON] . Станом на даний час [PERSON] і [PERSON] не змогли знайти шляхів у визначенні способів участі кожного із батьків у вихованні дитини. 28 січня 2019 року рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області видано обмежувальний припис стосовно [PERSON] , встановлено для нього наступні обов`язки: 1.заборонити наближатися ближче ніж на 500 метрів до місця проживання (перебування) [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ; 2.заборонити наближатися ближче ніж на 100 метрів до [PERSON] ; 3.обмежити спілкування з постраждалою дитиною [PERSON] за місцем її перебування, та навчання у дошкільному навчальному закладі «Вишиванка». 4.заборонити особисто або через третіх осіб розшукувати [PERSON] , переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею. 5.заборонити вести листування, телефонні переговори з [PERSON] або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. У зв`язку із встановленими процесуальними порушеннями суду першої інстанції щодо неналежного повідомлення [PERSON] про розгляд справи про видачу обмежувального припису, постановою Волинського апеляційного суду від 26 березня 2019 року рішення Володимир-Волинського міського суду від 28 січня 2019 року було скасоване. Прийнято нове рішення, яким встановлені нові обмеження у приписі. Апеляційний суд встановив дію обмежувального припису терміном на 1 місяць, а разом з тим відмовив у встановленні обмеження [PERSON] спілкуватись із дитиною. Відтак на час розгляду даної заяви дія попередньо встановленого обмежувального припису закінчилась. Незважаючи на встановлений обмежувальний припис [PERSON] й надалі неодноразово у лютому-квітні 2019 року зверталась до Володимир-Волинського ВП ГУНП у Волинській області із заявами про невиконання [PERSON] обмежувальних заходів, здійснення ним в її адресу погроз фізичною розправою, систематичне переслідування, висловлювання публічних образ із застосовуванням нецензурної лайки, тощо. Вироком Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 27 лютого 2019 року [PERSON] засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, тобто умисного нанесення легкого тілесного ушкодження потерпілій [PERSON] Ухвалою Волинського апеляційного суду від 11 квітня 2019 року апеляційну скаргу [PERSON] на вказаний вирок залишено без руху. Інших процесуальних рішень в даній справі на даний час не приймалось. За повідомленнями [PERSON] від 20, 22 та 24 травня 2019 року Володимир-Волинським ВП ГУНП у Волинській області стосовно [PERSON] були складені протоколи про вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ст.173 (дрібне хуліганство) та 1732 КУпАП (вчинення насильства в сім`ї), які скеровані для розгляду по суті до суду, а також внесені відомості до ЄРДР щодо нанесення [PERSON] потерпілій [PERSON] умисних легких тілесній ушкоджень 19 та 22 травня 2019 року, в якому проводиться досудове розслідування. Вказаними повідомленнями органу поліції також встановлено, що із [PERSON] неодноразово проводилися профілактичні співбесіди, які не принесли результату, оскільки як вбачається із кількості звернень потерпілої, він її переслідувань не припинив. У відповідності до повідомлення служби у справах дітей виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради Волинської області № 187/2-19 від 27 травня 2019 року, малолітні [PERSON] та [PERSON] перебувають на обліку як діти, які виховуються в сім`ї, що перебуває у складних життєвих обставинах. Причиною взяття їх на облік є те, що діти систематично страждають від психологічного насильства, через постійні конфлікти та скандали та бійки, які вчиняє [PERSON] своїй колишній дружині [PERSON] Малолітній [PERSON] повідомив, що боїться [PERSON] тому, що вітчим часто на нього кричав, підіймав руку, кидався капцями. Малолітня [PERSON] любить батька, але постійне перебування у конфліктній агресивній обстановці наносить психологічну травму дитині. Батько дозволяє собі у будь-яку годину доби завітати до дочки та вимагати забрати її із собою незважаючи на режим дня, погодні умови та бажання самої дитини. Відмову матері сприймає агресивно застосовуючи фізичне та психологічне насильство, свідками якого є діти. З [PERSON] проводились бесіди з приводу недопущення конфліктів. Батькові пропонували визначити графік зустрічей із дитиною, однак він відмовився. Встановлено, що [PERSON] продовжує своїми діями психологічно травмувати дітей. Налаштовує дочку проти матері, називаючи її при дитині образливими словами, дозволяє собі розмови з дитиною на неприпустимі інтимні теми. У зв`язку із зазначеним служба у справах дітей зазначеним листом звернулась до Володимир-Волинського міського суду із клопотанням видати обмежувальний припис Олексюку О.В. щодо наближення до малолітньої [PERSON] . Згідно протоколу № 5-19 засідання комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Володимир-Волинської міської ради від 10 травня 2019 року, яке відбувалося з участю [PERSON] та [PERSON] узгоджувалися можливості досягнення компромісу у способах участі у виханні дитини. Прийнято одноголосно рішення в складі 12 членів комісії продовжити перебування малолітніх [PERSON] та [PERSON] на обліку служби у справах дітей та надалі працювати з батьками щоб в подальшому випадків психологічного насильства над дітьми не траплялось. Зважаючи на вказані докази, а також пояснення заявниці є підстави вважати, що вчинення [PERSON] насильства в сім`ї, носить надзвичайно тривалий та систематичний характер, існували раніше та продовжують існувати ризики можливого продовження таких дій [PERSON] , ескалації такого насильства, про що свідчить збільшення кількості фактів насильницьких дій заінтересованої особи у період травня 2019 року, тобто після завершення дії попередньо встановленого обмежувального припису. Із вказаних доказів вбачається, що сварки, сутички та конфлікти між учасниками справи тривають не менш як п`ять років та такі конфлікти переростають у насильницькі дії з боку [PERSON] , як психологічного (образи, погрози, висловлювання нецензурними словами, залякування, тощо), так і фізичного характеру (ляпаси, штовхання, нанесення ударів, спричинення тілесних ушкоджень). Такі дії зокрема вкрай негативно відображаються на психологічному стані малолітніх дітей, які стають невимушеними очевидцями таких подій. Відтак, на підставі положень п.2 ч.1 ст.1 Закону в даному випадку діти [PERSON] та [PERSON] є постраждалими від домашнього насильства, оскільки є свідками такого насильства. Про серйозність сприйняття фактів домашнього насильства; переживання з приводу можливих повторень таких; важкі наслідки спричинені цим та бажання заявниці попередити такі та захистити від таких себе, свідчать наведені вище докази. Зважаючи на те, що заявниця і кривдник розлучені, проживають окремо, і кожен із них самостійно забезпечений житлом, крім прав та обов`язків щодо виховання і утримання спільної дитини не мають інших спільних інтересів, а цілеспрямованість кривдника на вчинення насильницьких дій стосується виключно заявниці, тому суд прийшов до висновку про можливість та доцільність задоволення заяви [PERSON] про видання обмежувального припису в частині що стосується її безпосередньо у повному обсязі. В той же час, зважаючи на тривалість та системність негативної поведінки [PERSON] , а також те, що він, не усвідомлюючи серйозності можливих негативних наслідків для двох малолітніх дітей, які проживають разом із матір`ю, продовжує насильство по відношенню до заявниці, не бажає змінювати свою поведінку, повторює таку з регулярністю, суд вважає доведеним ризик продовження останнім таких дій по відношенню до заявниці, які відбуваються у присутності малолітніх [PERSON] та [PERSON] , та з метою захисту їх прав і свобод вважає за необхідне по відношенню до дітей також задовольнити заяву, однак частково зважаючи на наступне. Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. На підставі ст.15 Закону України «Про охорону дитинства», дитина,\~яка проживає\~окремо від\~батьків або\~одного з\~них,\~має право\~на підтримання\~з ними\~регулярних особистих\~стосунків і\~прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Відтак на переконання суду, позбавлення батька можливості тривалий час спілкуватися із своєю дитиною, буде порушенням його права, може навпаки призвести до негативних наслідків у формі збільшення проявів агресії по відношенню до колишньої дружини, що також не буде сприяти інтересам дітей. Натомість тимчасове нетривале його обмеження у спілкуванні з дитиною буде мати превентивний характер, надасть можливість батькові заспокоїтись, у нормальній обстановці переосмислити протиправний характер своїх дій та їх наслідки, законним та мирним шляхом знайти консенсус у спілкуванні з дитиною і колишньою дружиною, домовитись або визначити у судовому порядку спосіб участі кожного з них у вихованні дитини. Зважаючи на вказане, видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків. Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків. Застосування таких заходів як вбачається із наведених вище норм Закону та практики ЄСПЛ є виправданим, оскільки прав спілкування з дитиною заінтересована особа не позбавляється, а таке право лише законно тимчасово обмежується з метою забезпечення реалізації та захисту прав потерпілої особи, а саме прав на життя, здоров`я, безпеку, житло, свободу, тощо, що є у даному випадку пріоритетним. Такі заходи є законними, переслідують законну мету та пропорційними зазначеній меті (необхідними в демократичному суспільстві та в даному випадку). У відповідності до ст.3506 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство. Згідно ч.1 ст.3507 ЦПК України, за заявою осіб, визначених статтею 3502 цього Кодексу, обмежувальний припис може бути продовжений судом на строк не більше шести місяців після закінчення строку, встановленого рішенням суду згідно з частиною другою статті 3506 цього Кодексу. У зв`язку з наведеним,

Outcome: partial