Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-28 00:00:00

29.08.2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , у якому просить визнати договір купівлі-продажу ПП «Сансет» від 09.04.2016 року дійсним. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.08.2019 р. за даним позовом визначено головуючого суддю - Ільніцьку О.М. Ухвалою судді від 12.09.2019 р. постановлено провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 01.10.2019 року. Ухвалою суду від 19.11.2019 року закрито підготовче засідання в даній цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 29.11.2019 року у відкритому судовому засіданні в приміщенні Балтського районного суду Одеської області з викликом до суду сторін. На обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 09 квітня 2016 року між ним та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу майнових прав на ПП «Сансет». Сторони виконали умови договору купівлі-продажу: продавець передав у власність, а покупець сплатив вартість майнових прав і прийняв їх у власність. Дане підприємство належало відповідачу та було зареєстровано на його ім`я в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. 09.04.2016 року згідно рішення засновника № 3 [PERSON] було виключено зі складу засновників на підставі договору купівлі-продажу від 09.04.2016 року. Нотаріальне посвідчення даного договору купівлі-продажу не вимагалось, так як в даному підприємстві був відсутній Статутний капітал, що відображалось в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців станом на січень 2016 року. 12.04.2016 року позивач вніс зміни до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, документи до Державної реєстраційної служби були подані без порушень. В 2018 році відповідач вперше звернувся до нього і почав вимагати грошові кошти в сумі 180000 грн., так як вважає, що підприємство коштує дорожче. [PERSON] вважає вимоги [PERSON] незаконними та такими, що порушують його права, оскільки, він, фактично став власником ПП «Сансет», так як з моменту придбання використовує підприємство у своїй діяльності, однак колишній власник майна вважає договір купівлі-продажу ПП «Сансет» недійсним. У зв`язку з викладеним позивач просив визнати дійсним договір купівлі-продажу від 09 квітня 2016 року, за яким він придбав у [PERSON] Приватне підприємство «Сансет». Позивач [PERSON] та його представник - адвокат Дмітрієв Р.Б. в судове засідання не з`явилися, але від представника позивача до суду надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та вважає їх такими, що підлягають задоволенню. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, надавши заяву від 24.09.2019 року про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги позивача визнав в повному обсязі, заперечень чи будь-яких інших доказів, які б заперечували вимоги позивача вказав, що немає, а 19.11.2019 року надав ще одну заяву про визнання позовних вимог та повідомив, що більше до позивача з вимогою про виконання усної домовленості звертатись не буде. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не обґрунтований і задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 09 квітня 2016 року [PERSON] передав у власність, а [PERSON] прийняв у власність майнові права засновника на Приватне підприємство «Сансет». Умови договору купівлі-продажу сторонами виконані повністю, договір підписаний між сторонами, на виконання умов договору позивач розрахувався за майнові права засновника приватного підприємства з відповідачем повністю, договір сторонами не оспорювався. Рішенням № 3 від 09.04.2016 року засновника (власника) Приватного підприємства «Сансет» було включено до складу власників ПП «Сансет» [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу майнових прав від 09.04.2016 року та виключено [PERSON] з числа власників у зв`язку з відчуженням 100 % майнових прав на ПП «Сансет». Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. За змістом ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Згідно ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ч. 2 ст. 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлі-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав. Згідно вимог ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Також, визнання правочину дійсним, як спосіб захисту, може застосовуватись до правочинів, які не були посвідчені нотаріально. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Однією з умов застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України та визнання правочину дійсним у судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата другою стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин, проте будь-яких доказів ухилення відповідача від нотаріального посвідчення правочину позивач суду не надав. Сторони договору купівлі-продажу майнових прав на ПП «Сансет» дійсності цього договору і його фактичного виконання не заперечують. Підстав для висновку про порушення прав чи інтересів позивача, як сторони договору, та обґрунтованість його звернення з даним позовом, немає. Крім того, відповідач надав заяву про розгляд справи за його відсутності та про визнання ним позовних вимог у повному обсязі, що також спростовує доводи позивача про те, що між сторонами існує спір. Крім того, сумніви відповідача щодо дійсності договору купівлі-продажу майнових прав між [PERSON] і [PERSON] від 09.04.2016 року не можуть слугувати підставою для визнання правочину дійсним. Отже, з урахуванням зазначених обставин, суд вважає, що сторона позивача, у порядку передбаченому ст. 81 ЦПК України, не довела ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Таким чином, позивачем належними та допустимими доказами не доведено, що дійсно існує спір між сторонами, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, отже суд вважає необхідним відмовити у задоволенні позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed