Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-29 00:00:00

30 червня 2017 року представник позивача [PERSON], звернулась до суду із позовом до відповідача про розподіл майна подружжя, а саме: будинку за адресою: м.Маріуполь, провулок Руднєва будинок 21. В обґрунтування позову зазначила, що [PERSON] знаходилась в зареєстрованому шлюбі із відповідачем з 01 серпня 1997 року, 15 червня 2012 року шлюб між ними було розірвано. За період шлюбу [PERSON] та [PERSON] придбали за договором купівлі-продажу будинок за вищевказаною адресою за рахунок спільних коштів. Договір купівлі-продажу спірного будинок було оформлено на імя колишнього чоловіка позивачки. Оскільки сторони не досягли згоди щодо розподілу майна, позивачка змушена звернутись до суду із вказаним позовом. Просила визнати вказаний будинок спільною сумісною власністю колишнього подружжя та визнати за нею право власності на ? частку вказаного будинку. \~\~\~\~ У судове засідання представник позивача [PERSON], діюча на підставі нотаріально посвідченої довіреності, не зявилась, надала заяву, в якій просила розглядати справу в її відсутності та задовольнити позовні вимоги. Відповідач до судового засідання не зявився по невідомій суду причині повторно, про день та час слухання справи був повідомлений належним чином. Зі згоди позивачки суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України, згідно з якими у разі неявки в судове засідання відповідача, який був належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. \~\~\~\~ Суд, оглянувши письмові докази по справі, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі\~з 01 серпня 1997 року, який 15 червня 2012 року було розірвано, про що свідчить рішення Жовтневого районного суду м.Маруполя, яке набрало законної сили 26 червня 2012 року. З копії свідоцтва про укладення шлюбу виданого Центральним районним у місті Маріуполі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 08 грудня 2016 року, актовий запис №1113, [PERSON] уклав шлюб з [PERSON]. Після реєстрації шлюбу [PERSON] присвоєно прізвище [PERSON]. Як вбачається з матеріалів справи, за час знаходження у шлюбі сторонами було придбано будинок за адресою: м.Маріуполь, провулок Руднєва будинок 21, що підтверджується договором купівлі-продажу від 03 грудня 2003 року, посвідченим державним нотаріусом Четвертої Маріупольської державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрованим в реєстрі за № 1-2679. [PERSON] про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого Маріупольським бюро технічної інвентаризації від 09 грудня 2003 року № 2233667 власником 1/1 частки будинку 21 по провулку Руднєва в м. Маріуполі є [PERSON] Вказані відомості були перевірені судом, шляхом сформування інформаційної довідки з Державного Реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру прав власності станом на 04.10.2017 року, відповідач [PERSON] є власником будинку 21 по провулку Руднєва в м. Маріуполі, житловою площею 44,9 кв.м., на підставі договору купівлі-продажу, 1-2679, 03.12.2003 року, посвідченого нотаріусом Четвертої Маріупольської державної нотаріальної контори. [PERSON] висновку ПП «Ккапітал експерт» від 01 червня 2017 року ринкова вартість будинку 21 по провулку Руднєва в місті Маріуполі становить 139600 грн., вартість ? частини 69800 грн. У відповідності до ч.1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Положення ч.2 ст. 60 СК України гарантує подружжю, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Така норма закону встановлює презумпцією права спільної сумісної власності на майно, набуте за час перебування в шлюбі. Аналогічне положення міститься і в ч.3 ст. 368 ЦК України, якою передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, як передбачено ч.1 ст. 61 СК України, може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Отже, за загальним правилом, що випливає з наведених вище правових норм, будь-яке майно набуте за час шлюбу належить до обєктів права спільної сумісної власності подружжя, якщо одним із них не доведе набуття ним особистої приватної власності на майно в період перебування їх в шлюбі. Як передбачено ч.3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як встановлено судом, спірний будинок придбаний за час перебування сторін у шлюбі за рахунок спільних коштів. Верховний суд України в п. 23 Постанови Пленуму «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року за № 11, розяснив судам, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК ), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідач [PERSON] не бажаючи приймати участь у судовому розгляді справи і реалізувати своє процесуальне право на спростування доводів позову і доказування, що спірний будинок придбаний не за рахунок спільних коштів, тим самим не оспорює підстав позову. Отже, будинок за № 21 по провулку Руднєва в м. Маріуполі, житловою площею 44,9 кв.м., з підстав передбачених ст. ст. 60, 61 СК України та ст. 368 ЦК України, є обєктами права спільної сумісної власності позивача та відповідача, як колишнього подружжя, оскільки набуті за час їх перебування в шлюбі на підставі договору, укладеного відповідачем в інтересах сімї. Правові підстави, передбачені ст. 57 СК України, щоб вважати спірне нежитлове приміщення чи джерела для їх придбання як особистою приватною власність відповідача - відсутні. Виходячи зі змісту загальних засад регулювання права власності, що встановлені\~ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб Норми\~ст. ст. 317, 319 ЦК України\~передбачають, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, яке він здійснює на власний розсуд і усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Однак, в\~ч.1 ст. 358 ЦК України\~зазначено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Таким чином, з моменту набуття позивачем та відповідачем права спільної сумісної власності набудинок, сторони мають право лише за взаємною згодою володіти та користуються спільним майном, і за жодних правових підстав не мають права вчиняти дій, які б не були узгоджені обома співвласниками. Тому, актами цивільного законодавства України надано право співвласникам на поділ майна, що є у їх спільній частковій власності, зокрема. У відповідності до ч.1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Положення ч.1 та ч.2 ст. 367 ЦК України, має аналогічний зміст та яким передбачено, що майно, яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. Наведені вище норми гарантують кожному із співвласників право на поділ того майна, яке знаходиться у їх спільній сумісній власності колишнього подружжя, незалежно від розірвання шлюбу.\~ Як випливає з положення ч.2 ст. 69 СК України та ч.4 ст. 372 ЦК України, дружина та чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. В тому випадку, якщо один із співвласників виявив бажання, не залежно від його мотивів, здійснити поділ майна, що перебуває у спільній частковій власності, однак інший співвласник перешкоджає йому в реалізації такого права будь-яким шляхом, що унеможливлює досягнення домовленості між ними щодо укладання договору про поділ нерухомого майна, такий співвласник має право на звернення до суду з відповідним позовом про поділ спільного майна і таке право підлягає судовому захисту. Такі висновки позивача ґрунтуються на положенні\~ст. ст. 15, 16 ЦК України, відповідно до яких кожній особі гарантується право на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, шляхом звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільного права та інтересу може бути визнання права або застосування інших способів захисту, встановлених законом, зокрема поділу майна, що є у спільній сумісній власності.\~\~ \~\~\~\~\~\~\~ Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, відповідно до\~ч. 1 ст. 71 СК України, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Проте, між сторонами не досягнуто домовленості про поділ спірного будинку як обєкту права спільної сумісної власності, що призвело до не можливості вчинити договір про поділ цього майна, в порядку передбаченому\~ч.2 ст. 69 СК України та ч.4 ст. 372 ЦК України, що надає право позивачу на звернення до суду за захистом свого майнового права, шляхом визнання за нею права власності на 1/2 частину будинку за № 21 по провулку Руднєва в місті Маріуполі, Донецької області, житловою площею 44,9 кв.м. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, як випливає зі змісту ч.1 ст. 70 СК України та ч.2 ст. 372 ЦК України, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. З огляду на наведене, суд дійшов переконливого висновку, що спірний будинок підлягає розподілу по 1/2 частці кожному із подружжя. [PERSON] ч.3 ст. 154 ЦПК України заходи забезпечення позову можуть бути скасовані судом, який розглядає справу. Ухвалою Орджонікідзевськог орайонного суду м. Маріуполя від 03 липня 2017 року було накладено заборону на відчуження будинку № 21 по пров. Руднєва в місті Маріуполі Донецької області, яка належить на праві власності [PERSON]. На підставі переліченого суд вважає за необхідне скасувати заходи забезпечення позову.

Outcome: approved