Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-13 00:00:00

31 березня 2016 року [PERSON] звернулася до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області з позовом, в якому просить визнати недійсним розпорядження Виробничого управління житлово-комунального господарства від 11 листопада 1998 року № 2696 на квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло [NUMBER] від 11 листопада 1998 року, видане Виробничим управлінням житлово-комунального господарства на ім'я [PERSON] на квартиру за адресою [ADDRESS], визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 17.01.2000 року, серія [NUMBER], яка розташована за адресою: [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON] та посвідчений Першою Миргородською державною нотаріальною конторою. В обґрунтування позову зазначає, що 14 січня 1970 року її батько [PERSON] отримав ордер на право зайняття квартири сім'єю з 5 чоловік, за адресою [ADDRESS], яка складалась з 3 кімнат, загальною площею 44 кв.м., та на правах наймача вселився в дану квартиру разом зі своєю сім'єю, яка складалась з батька - [PERSON], матері позивачки - [PERSON], сестри - [PERSON], бабусі - [PERSON] та неї - [PERSON] (на той час) [PERSON] 1998 році [PERSON] вирішив скористуватися правом на приватизацію вказаної квартири, звернувшись з відповідною заявою до органу приватизації, яким був на той час Виробниче управління житлово-комунального господарства. На підставі розпорядження органу приватизації від 11 листопада 1998 року № 2696, останнім було видано свідоцтво про право власності серія [NUMBER] на квартиру за адресою: [ADDRESS]. Згодом, як виявилось, [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 17.01.2000р. продав вказану квартиру сестрі позивачки - відповідачці [PERSON] Про дані обставини позивачка дізналась нещодавно, а саме коли 16 жовтня 2015 року відповідачка зняла її з реєстрації. Вважає, що має право на визнання приватизації та договору купівлі-продажу недійсними, оскільки на момент здійснення приватизації у 1998 році у квартирі, що підлягала приватизації, були прописані її батьки - [PERSON] і [PERSON], сестра - [PERSON], вона - [PERSON] і її син [PERSON]. Вона, як особа, яка була прописана в даній квартирі, згоди на приватизацію квартири не давала, як і не підписувала заяву на приватизацію. Тобто дана приватизація була проведена без її відома та згоди, після чого її батькові [PERSON], попри вимоги ст.ст.5, 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та п.п.5, 21 Положення «Про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, було видано свідоцтво про право власності на житло від 11.11.1998р., яке посвідчувало, що квартира за адресою: [ADDRESS] належала останньому. Вважає приватизацію квартири незаконною, так як було порушено процедуру здійснення приватизації квартири та її право на участь у приватизації житла, в якому вона була зареєстрована з 1982 року. Крім того зазначила, що приватизація квартири порушує її право на поліпшення житлових умов та використання права на приватизацію житла в подальшому. Враховуючи наведені обставини вважає що договір купівлі-продажу вказаної квартири від 17.01.2000р., укладений між [PERSON] і відповідачкою [PERSON], має бути визнаний недійсним, оскільки сторона ([PERSON]) яка продавала квартиру не була власником даного житла, так як отримала квартиру у власність з порушенням вимог чинного на той час законодавства. В судовому засіданні позивачка та її представник адвокат Кириченко А.О. (а.с.34-35), позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. При цьому позивачка пояснила, що проживала з батьком з 1983 року, документів на квартиру у неї не було. У листопаді 2014 року батька розбив параліч, вона за ним доглядала, спитала, що буде з квартирою, на що він їй відповів «ти тут не будеш, тут твоя тільки прописка». Після смерті батька знайшла документи на приватизацію, а у жовтні 2015 року дізналась, що квартира належить сестрі. У лютому 2016 року, коли прийшла поміняти паспорт, дізналася що її зняли з реєстрації за заявою [PERSON] Копії документів про купівлю-продаж квартири отримала коли відповідачка звернулась до суду з позовом про її виселення з квартири. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, проти задоволення позову заперечувала. Пояснила, що у 1998 році батько зібрав їх усіх і об'явив, що треба приватизовувати квартиру, для чого потрібно щоб усі прописані у ній дали на це свою згоду або відмову. Позивачка сказала що нічого підписувати не буде поки сама не розбереться. Батько пояснив, що якщо вона не буде підписувати заяву то не матиме права на частку квартири, тоді сестра сказала, що напише відмову. Вона на той час не була зареєстрована в квартирі і збиралась приватизувати свою кімнату в гуртожитку, тому в приватизації спірної квартири участі не приймала, тому, з урахуванням відмови позивачки, батько приватизував квартиру тільки на себе. У 2000 році він запропонував їй купити у нього квартиру, оскільки йому були потрібні гроші на операцію, за умови, що він залишиться в ній проживати. Вона погодилась і придбала у батька цю квартиру, про що одразу повідомила позивачку, яка сказала, що буде оскаржувати договір купівлі-продажу, проте його не оскаржувала, а лише відмовлялася сплачувати за комунальні послуги, посилаючись на те, що квартира їй не належить. В подальшому копії документів про те, що вона є власником квартири, нею надавались позивачці неодноразово. У 2004 році позивачка та її син просили її, щоб вона прописала останнього в квартирі, батько участі в цьому не приймав, лише просив, щоб вона не виселяла сестру і племінника, тому що дуже любив останнього. З цих підстав просила відмовити у позові, також просила застосувати до вимог позивачки наслідки пропуску строку позовної давності. Представник відповідачки [PERSON], що діє на підставі довіреності (а.с.36), вважав позов необгрунтованим та таким що не підлягає задоволенню з тих підстав, що дійсно позивачка значилася зареєстрованою в спірній квартирі на час її приватизації, але при підготовці та подачі визначених Положенням про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян документів для приватизації вказаної квартири позивачкою подано заяву про здійснення приватизації квартири без її участі, таким чином вона скористалася правом, наданим їй законом на час приватизації спірної квартири. Зважаючи на це, вважав що приватизація квартири проведена у відповідності з чинним на час її проведення законодавством. Крім того, зазначив, що твердження позивачки про те, що вона не була обізнана про одноособову приватизацію її батьком спірної квартири у 1998 році є неправдивими, оскільки враховуючи те, що вона є донькою [PERSON], з яким у неї не було неприязних відносин на момент приватизації квартири, саме з моменту передачі квартир у власність батька вона повинна була знати про це. Крім того, у 2000 році відповідачка та [PERSON] повідомили позивачці про укладення договору купівлі-продажу квартири, а 24.12.2004 року син позивачки [PERSON] був зареєстрований проживаючим в квартирі, для чого необхідна була згода власника житла, а саме відповідачки. Таким чином, позивачці станом на кінець 1998 року було достовірно відомо про одноособову приватизацію її батьком спірної квартири, у 2000 році стало відомо про відчуження батьком квартири, у 2004 році - відомо, що сестра, як власниця, вселила в квартиру її сина, а тому вона пропустила трирічний строк позовної давності для звернення до суду з позовом про визнання приватизації недійсною, що є самостійною підставою для відмови у позові. Крім того, вважав що позивачка на підтвердження своїх доводів не надала переконливих доказів того, що приватизація квартири була проведена без її згоди та вона не знала про приватизацію. Також зазначив, що вимога позивачки про визнання недійсними розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право на житло не підлягає до задоволення з тих підстав, що застосування терміну «недійсність» до документів, якими оформлюється, підтверджується право, є некоректним,оскільки право не може бути недійсним, при цьому може йти мова про їх нечинність або неправомірність. Також зазначив, що договір купівлі-продажу спірної квартири укладений відповідачкою та її батьком в той час, як квартира належала останньому і ніяких заборон щодо продажу квартири не існувало, при укладенні договору сторонами були дотримані всі вимоги цивільного законодавства України, що свідчить про відсутність підстав для визнання його недійсним. На підставі викладеного просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Представник відповідача Миргородського комунального житлово-експлуатаційного управління [PERSON], що діє на підставі довіреності (а.с.66), в судовому засіданні позов не визнав, повідомив, що приватизація спірної квартири відбулася відповідно до закону, але документи щодо її приватизації у Миргородському КЖЕУ не збереглися. Причиною приватизації квартири одноосібно [PERSON] вважав або наявність заяви позивачки про відмову від участі у приватизації, або не внесення її у списки на отримання житлових чеків, до складання яких Виробниче управління житлово-комунального господарства відношення не мало, а лише давало довідку про склад сім'ї. Вважав, що у позивачки було достатньо часу для того, щоб дізнатися про приватизацію квартири, просив у задоволенні позову відмовити. Третя особа Перша Миргородська державна нотаріальна контора свого представника в судове засідання не направила, у поданих до суду заявах просила розглянути справу без її участі (а.с.33, 64, 77, 105). Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних, або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч.3 ст.10, ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Судом встановлено, що 14 січня 1970 року позивачка [PERSON] у складі сім'ї свого батька [PERSON] була включена в ордер № 987 на трикімнатну квартиру [ADDRESS] (а.с.6). В подальшому була змінена назва вулиці та номер будинку на [ADDRESS] (а.с.7-8, 39, 61). 11 листопада 1998 року батькові позивача [PERSON], згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», було видане свідоцтво про право власності серія [NUMBER] від 11.11.1998р. (а.с.11), згідно якого квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], належить на праві приватної власності [PERSON]. Загальна площа квартири становить 61,9 кв.м. Як зазначено у свідоцтві, воно видане згідно з розпорядженням від 11 листопада 1998 року № 2696. Самого розпорядження або його копії суду надано не було, оскільки за повідомленням відповідача Миргородського КЖЕУ (а.с.15) та виконавчого комітету Миргородської міської ради Полтавської області (а.с.38) дані про приватизацію квартири [ADDRESS], в т.ч. заява на приватизацію даної квартири та розпорядження органу приватизації про передачу у власність квартири в архіві Миргородського комунального житлово-експлуатаційного управління не збереглися. 17 січня 2000 року [PERSON] продав вказану квартиру відповідачці [PERSON] згідно договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Першої Миргородської державної нотаріальної контори [PERSON] 17.01.2000 року та зареєстрованого в реєстрі за № 1-117 (а.с.12). Право власності відповідачки [PERSON] на квартиру зареєстроване 15.03.2007 року, що підтверджується копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.13). 8 квітня 2015 року [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.14). Згідно ч. 4 ст.5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Як вбачається з рішення Конституційного суду України у справі за конституційним зверненням громадянки [PERSON] щодо офіційного тлумачення положення пункту 5 статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (справа про безоплатну приватизацію житла № 1-38/2010 від 10 червня 2010 року), приватизація державного житлового фонду не є обов'язком громадян України, а є їх правом, яке повинне реалізовуватися ними на власний розсуд, на умовах, у порядку та спосіб, встановлених законом. Право на приватизацію квартири, яка належить до державного житлового фонду, мають особи, які постійно проживають у цій квартирі. Для отримання права власності на житло особа повинна звернутися до відповідного органу приватизації з належно оформленою заявою, яка підлягає розгляду вказаним органом у строк передбачений чинним законодавством. Саме така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 11.12.2013 року у справі №6-121цс13, яка, в силу вимог ст.360-7 ЦПК України, є обов'язковою для застосування судами України. Таким чином, право особи на безоплатну приватизацію є правом абсолютним, тобто таким, що залежить лише від її волі і не може бути заперечене жодною посадовою чи службовою особою. З копій поквартирних карток форми А, Б (а.с.7-8, 39) та інформації відділу реєстрації місця проживання громадян Миргородської міської ради (а.с.63) вбачається, що на момент приватизації в спірній квартирі крім [PERSON] була зареєстрована проживаючою тільки позивачка [PERSON], отже вона мала право на участь у приватизації вказаної квартири. Доказів того, що позивачка відмовилась від цього права або скористалася ним в інший спосіб, в т.ч. шляхом використання житлових чеків для приватизації частки майна державних підприємств, земельного фонду, як це передбачено ст.4 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» відповідачами всупереч вимогам ст.60 ЦПК України не надано. Показання свідка [PERSON] про те, що у 1998 році [PERSON] повідомляв їй про те, що позивачка відмовилась від участі у приватизації суд не вважає належним і допустимим доказом, оскільки не має впевненості у тому що [PERSON], як особа, заінтересована у одноосібній приватизації квартири, повідомив їй інформацію, що відповідає дійсності. Згідно повідомлення ТВБВ № 10016/0157 філії Полтавське обласне управління ПАТ «Державний ощадний банк України» [PERSON] станом на 11 листопада 1998 року не була внесена в списки на приватизацію та їй не видавався житловий чек, на даний час приватизаційний житловий чек не використано (а.с.103-104). Враховуючи викладене суд вважає, що право позивачки на участь у приватизації спірної квартири було порушене 11 листопада 1998 року. Чинними на той час нормами, які регулювали питання позовної давності - статями 71, 76, 80 ЦК України (1963 року) передбачалося встановлення загального строку для судового захисту прав особи у три роки, обов'язкове застосування судом позовної давності, перебіг якої починається з дня виникнення права на позов і сплив якої є підставою для відмови в позові. Позовна давність за ст.256 ЦК України - це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Йдеться про те, що протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого порушеного права судом. Згідно із ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до частини 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (2003 року) правила ЦК України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом, тобто до 1 січня 2004 року. У протилежному випадку до правовідносин повинні застосовуватися норми ЦК України (1963 року). Як ст.76 ЦК України (1963 року), так і ст.261 ЦК України (2003 року) визначають, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права. Таким чином, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. При цьому, за змістом цієї норми для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. При цьому норма частини першої ст.261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 29.10.2014 року у справі №6-152цс14, яка, відповідно до ст.360-7 ЦПК України, є обов'язковою для застосування судами України. Позивачкою не надано доказів того, що вона не знала та не могла дізнатися про приватизацію квартири [PERSON] та продаж ним квартири відповідачці [PERSON] Показання свідка [PERSON] суд не вважає таким доказом, оскільки згідно цих показань вона знайома з позивачкою лише останні 4-5 років і те, що позивачка не знала про приватизацію квартири є припущенням свідка. За показаннями цього свідка позивачка була шокована, коли у лютому 2016 року дізналась про те, що її зняли з реєстрації без її відому, а не тим, що власницею квартири є її сестра. Між тим, за поясненнями самої позивачки, про те, що квартира належить відповідачці, вона дізналася у жовтні 2015 року. Допитаний за клопотанням позивачки свідок [PERSON] взагалі не дав ніяких показань щодо обізнаності чи необізнаності позивачки про приватизацію та продаж квартири. В той же час, згідно показань свідка [PERSON] він у 2005 році був присутній при тому як відповідачка надала позивачці копії документів, що підтверджують її право власності на спірну квартиру. Крім того, позивачкою не заперечується та обставина, що у грудні 2004 року в спірну квартиру був вселений та зареєстрований її син [PERSON], [INFO], що відповідно до ч.1 ст.156 ЖК України та Постанови КМУ від 28 липня 2004 року № 985 потребувало згоди власника квартири - відповідачки [PERSON], яка була нею надана, про що не могла не знати позивачка, оскільки якби квартира на той час не була приватизована, як за її твердженнями вважала позивачка, то для вселення наймачем [PERSON] повнолітнього сина позивачки [PERSON] відповідно до ч.1 ст.65 ЖК України потрібна була б письмова згода членів сім'ї наймача, а саме позивачки, проте таку згоду в неї орган реєстрації місця проживання не вимагав. Також суд вважає, що позивачка, тривалий час (17 років) проживаючи у квартирі після її приватизації, будучи повнолітньою дієздатною особою, повинна була дізнатися про власника квартири, в якій вона проживає, з метою визначення свого правового статусу та прав і обов'язків як члена сім'ї наймача чи власника квартири, які відповідно до норм Житлового кодексу України різняться. Таким чином, суд вважає, що відповідно до ст.ст.71, 76, 80 ЦК України (1963р.) та ст.ст. 257, 260-262 ЦК України строк позовної давності за усіма заявленими позовними вимогами сплинув до звернення позивачки з позовом до суду, при цьому поважних причин пропуску строку позовної давності позивачка не навела, доказів їх наявності не надала. З урахуванням вимог ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, може бути самостійною підставою для відмови у позові. Отже у задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до ст.88 ЦПК України, в зв'язку з відмовою у позові, судові витрати, понесені позивачкою, відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed