Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-10 00:00:00

29 червня 2017 року позивач звернувся до суду з позовом до УДП «Укрінтеравтосервіс» Міністерства інфраструктури України, третя особа Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про визнання права власності на квартиру у порядку приватизації. Позовні вимоги було обґрунтовано тим, що рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 12.05.2009 року Дніпропетровський державний обласний навчально-курсовий комбінат (правонаступником його є відповідач) був зобовязаний видати позивачеві та його матері свідоцтво про приватизацію квартири [ADDRESS]. Вказане рішення не було виконано, оскільки відповідач не був органом приватизації, у розумінні закону. У серпні 2013 року мати позивача померла. Дотепер, незважаючи на судове рішення, позивач не може реалізувати своє право власності на квартиру, оскільки таке право заперечується з боку держави. Викладене стало причиною звернення позивача до суду з позовом про визнання за ним права власності на спірну квартиру (а.с.а.с. 2, 3). У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, а представник відповідача не заперечував проти їх задоволення. Представники третіх осіб до суду не з'явилися, були повідомлені належним чином. Заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, матеріали цивільної справи №2-1020/2009, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 03.03.1994 року позивач, його матір ([PERSON]) на підставі обмінного ордеру №1439 вселилися у квартиру [ADDRESS] (а. 9 цивільної справи №2-1020/2009). Вказаний будинок перебуває на балансі та у власності відповідача (а.с. 41, а. 21 цивільної справи №2-1020/2009). 11 листопада 2008 року [PERSON] звернулася до Дніпропетровського державного обласного навчально-курсового комбінату (правонаступником його є відповідач) (а.с.а.с. 10, 42 69) як балансоутримувача будинку із заявою про приватизацію квартири. У задоволенні заяви було відмовлено. 12 травня 2009 року Кіровським районним судом м. Дніпропетровська у цивільній справі №2-1020/2009 було ухвалене заочне рішення, яким Дніпропетровський державний обласний навчально-курсовий комбінат був зобовязаний видати позивачеві та його матері свідоцтво про приватизацію квартири [ADDRESS]. Рішення набрало законної сили 22.05.2009 року (а.с.а.с. 4, 5). Викладені вище обставини встановлені заочним рішенням від 12.05.2009 року, отже в силу частини третьої статті 61 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) не потребують додаткового доказування. 29 серпня 2013 року [PERSON] померла. Тепер у квартирі мешкає і зареєстрований позивач (а.с. 9). 17 грудня 2016 року позивач звернувся до Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради із заявою про реєстрацію права власності на підставі виданого свідоцтва про приватизацію. Згодом на виконання заочного рішення від 12.05.2009 року Дніпропетровським державним обласним навчально-курсовим комбінатом позивачеві та його матері було видано свідоцтво про право спільної часткової власності на спірну квартиру. Свідоцтво не містило ані дати його видачі, ані номеру, ані посилання на рішення органу приватизації про передачу квартири у власність її мешканцям (а.с. 8). 22 грудня 2016 року рішенням №33108583 Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради відмовив позивачеві у задоволенні поданої заяви у звязку з тим, що надане свідоцтво не є за своїми ознаками правовстановлювальним документом (а.с.а.с. 6, 7). Відповідно до статті 47 Конституції України кожен громадянин має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Згідно з частиною третьою статті 9 Житлового кодексу Української РСР громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. У відповідності зі статтею 345 Цивільного кодексу України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом. За правилами, встановленими частинами першою третьою статті 8 Закону України від 19.06.1992 року №2482-XII «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі Закон № 2482-XII), приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Частиною першою статті 2 Закону №2482-XII передбачено, що до об'єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму. За змістом частин четвертої, пятої статті 5 Закону №2482-XII право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. Право на приватизацію житлових приміщень у гуртожитку з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які на законних підставах проживають у них. Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз. Відповідно до частин десятої, одинадцятої статті 8 Закону №2482-XII органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. Спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом. Згідно зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Судом встановлено, що позивач, маючи намір приватизувати квартиру, у якій він проживав, неодноразово звертався до власника будинку із заявами про передачу йому у власність квартири. Такі заяви залишалися без задоволення, що змусило позивача звернутися до суду з позовом про зобовязання власника будинку видати йому свідоцтво про право власності на квартиру. Рішення не було оскаржено і набрало законної сили, проте виконано не було (а.с.а.с. 30, 78 80). Видане на його виконання свідоцтво не є свідченням виконання рішення, оскільки не має відповідних реквізитів, притаманних правовстановлювальному документу. При цьому неспроможність видати правовстановлювальний документ, що відповідав би законодавству відповідач пояснював і пояснює тим, що не є органом приватизації, оскільки така діяльність є ліцензованою, а він такої ліцензії не має. За його твердженням таким органом є Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради. Між тим, Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради у свою чергу повідомив суд, що є органом приватизації лише стосовно нерухомого майна, що належить територіальній громаді. Таким чином, протягом більше десяти років позивач, формально маючи право на приватизацію квартири, не має можливості реалізувати таке право через самоусунення органів, які діють від імені держави (зокрема, відповідача), що свідчить про неефективність забезпечення його житлових прав. Ураховуючи викладене, оскільки право позивача на безоплатну приватизацію житла було порушено, спосіб захисту такого права, запропонований ним (визнання права), суд вважає правильним, отже позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved