Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-30 00:00:00

29.12.16 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ спільного майна подружжя. Позовні вимоги [PERSON] мотивувала тим, що з 16 червня 1995 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 11.11.2014 року шлюб між сторонами розірвано. Рішення набрало законної сили 24.11.2014 року. Під час перебування в шлюбі, сторони придбали квартиру [ADDRESS] та рухоме майно на загальну суму 21 700 гривень. В зв`язку з неприязними стосунками між сторонами, відповідач не бажає визнавати право позивача на спірну квартиру, та вважає себе власником квартири. Оскільки домовленості щодо розміру часток у спільному майні подружжя сторонами не досягнуто, тому [PERSON] звернулася до суду з даним позовом та просить розділити спільне майно подружжя наступним чином: визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , розподілити спільне рухоме майно, а також стягнути з відповідача на її користь понесені нею судові витрати. В судовому засіданні [PERSON] та її представник [PERSON] позов підтримали у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Просили задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. [PERSON] пояснила також, що фактично квартиру вони купили за 7 900,00 грн., з яких 3 600,00 грн. їм дали батьки відповідача, а 3 000,00 грн. - її батьки. Одразу після придбання вони здійснили ремонт у квартирі, грошима на ремонт їм допомогла її сестра, яка проживає за кордоном. [PERSON] пояснила, що про договір дарування коштів їй нічого не було відомо. Представник позивача [PERSON] , посилаючись на ст. 244 ЦК Української РСР, вважав, що договір дарування грошей укладений у неналежній формі без обов`язкового нотаріального посвідчення. Відповідач [PERSON] позов в частині поділу рухомого майна визнав повністю. Вимоги в частині поділу квартири визнав частково - не заперечував, що колишня дружина має право на 1/4 частику спірної квартири. Таку позицію обґрунтував тим, що майже половину коштів на її придбання 3 600,00 грн. йому подарував батько, що підтверджується договором дарування коштів від 02.11.2001 року. Договір укладений в юридичній консультації у простій письмовій формі, оскільки адвокат запевнив, що нотаріальне посвідчення цього договору не є обов`язковим. [PERSON] заперечував, що кошти на придбання квартири давала також мати колишньої дружини. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні підтримав позицію свого довірителя. Вислухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх на підстав. Відповідно до частини 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13 ЦПК України). Згідно частин 2 та 5 статті 263 ЦПК України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права…Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Вислухавши пояснення учасників судового розгляду, допитавши свідків та дослідивши надані сторонами письмові докази, суд встановив такі фактичні обставини справи. 16 червня 1995 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, який зареєстровано в Палаці шлюбів м. Кременчук, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис № 598 (а.с. 5). Від шлюбу сторони маєть доньку [PERSON] , [INFO] . Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 11.11.2014 року шлюб між сторонами розірвано. Рішення набрало законної сили 24.11.2014 року (а.с. 6). Під час перебування в шлюбі, 06.11.2001 року сторони придбали однокімнатну квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Ліньковою І.Б. Право власності на квартиру було зареєстровано на [PERSON] . Згідно висновку оціночно-будівельного дослідження експерта № 12/6-16 від 29 грудня 2016 року ринкова вартість квартири складає 240 410 гривень. Крім того, за час перебування у шлюбі за спільні кошти сторони придбали рухоме майно на загальну суму 21 700 гривень: холодильник «Атлант», вартістю 500 грн.; пральну машину «LG», вартістю 2 000 грн.; пилосос «LG», вартістю 500 грн.; кухонний гарнітур, вартістю 3 000 грн.; кухонну витяжку, вартістю 100 грн.; комп`ютер (комплектуючі, монітор), вартістю 2 000 грн.; телевізор «SONY», вартістю 500 грн.; кухонний комплект (стіл, куточок, 2 табуретки) 1 400 грн.; диван-ліжко, вартістю 400 грн.; письмовий стіл, вартістю 150 грн.; комп`ютерний стіл, вартістю 300 грн.; шафу-купе, вартістю 1 000 грн.; книжкову шафу, вартістю 800 грн.; 2-х дверну шафу, вартістю 200 грн.; навісну тумбу, вартістю 200 грн.; хлібопіч електричну, вартістю 1 000 грн.; кондиціонер, вартістю 7 000 грн.; два коври (2000х1500мм, 2500х2000 мм) 400 грн.; дивандек (1900х1350мм), вартістю 100 грн.; настінний годинник, вартістю 150 грн.; люстру, вартістю 100 грн. Згідно відповіді № 2177 від 29.05.2017 року на запит суду Комунальне підприємство «Кременчуцьке МБТІ Полтавської обласної ради» за даними архівного обліку станом на 28.12.2012 року вищевказана квартира зареєстрована на праві власності за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Ліньковою І.Б. за № 6482 від 06.11.2001 року (а.с. 54). За змістом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України визначено, що об?єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. За правилами ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частина 3 ст. 368 ЦК України визначає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об?єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України (ст. 68 СК України). Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Спосіб та порядок поділу спільного сумісного майна подружжя зазначені в ст. 71 СК України. Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Пунктами 22, 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири та транспортні засоби тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя знайшли своє підтвердження, а тому позов підлягає задоволенню. Так, позивач не заперечувала той факт, що батьки відповідача надали їх родині безоплатно на придбання квартири 3 600,00 грн. Про те, що між [PERSON] (батьком колишнього чоловіка) та [PERSON] був укладений договір 02 листопада 2001 року дарування цих коштів не знала. Відповідач не надав належних доказів, які б могли переконливо свідчити про обізнаність [PERSON] про укладення такого договору на час придбання квартири. Суд також враховує, що положення ст. 244 ЦК Української РСР (1963 року), який був чинним станом на день укладення договору дарування, вимагали нотаріального посвідчення договору дарування на суму понад 500 карбованців. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Тому з відповідача на користь позивача слід стягнути 2 621,10 грн. витрат на оплату судового збору.

Outcome: approved