Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-01 00:00:00

31 липня 2019 року позивач звернулася до Березнегуватського районного суду Миколаївської області з відповідним позовом до відповідача, в якому зазначила, що вона є власником 1/2 частки житлового будинку [ADDRESS] , в якому зареєстрований її син, але фактично він в будинку не проживає з 1995 року, оскільки виїхала на постійне місце проживання в м. Кривий Ріг та знятися з реєстрації добровільно не бажає. Посилаючись на те, що реєстрація місця проживання відповідача у будинку позбавляє у повній мірі користуватися наданими їй правами, позивач просила визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком. Позивач в судове засідання надала письмову заяву, в якій просила розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, та погодилася на заочний розгляд справи. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом направлення судової повістки рекомендованим листом з повідомленням та опублікування оголошення про виклик до суду на офіційному веб-сайті суду на порталі Судова влада України. Заяв про поважність неявки в судове засідання, відзиву, заперечень на позовну заяву не надав. Судом, за згоди позивача, ухвалено про заочний розгляд справи у відсутність відповідача на підставі наявних у справі доказів, у відповідності до ч.1 ст.280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України. Дослідивши докази у справі, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Позивач є власником 1/2 частки житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що розташований по [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Новоукраїнською сільською Радою народних депутатів Березнегуватського району Миколаївської області 06 березня 2006 року, зареєстрованого Березнегуватською філією Миколаївського міжміського бюро технічної інвентаризації, реєстровий номер 13405524 та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 31.03.2006, номер 10262026 (а.с.5,6). З довідки виданої Новоукраїнською сільською радою Березнегуватського району Миколаївської області № 294 від 17 липня 2019 року слідує, що у будинку по [ADDRESS] зареєстроване місце проживання відповідача [PERSON] , [INFO] (а.с.9). Однак з акту обстеження місця проживання від 26 липня 2019 року убачається, що відповідач зареєстрований в будинку за вищевказаною адресою, але в ньому не проживає з 2000 року (а.с.10). Відповідач порушує право позивача тим, що не знявся з реєстрації як такий, що не проживає і не користується жилим приміщенням. Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Частиною 2 ст.405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого не майнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених правових норм цивільного та житлового законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Відповідно до ч.1 ст.71 ЖК України за тимчасово відсутнім громадянином жиле приміщення зберігається протягом шести місяців. Згідно з ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, провадиться в судовому порядку. Враховуючи, що відповідач не проживає у житловому будинку понад шість місяців з моменту реєстрації, не надав суду доказів наявності поважних причин, які перешкоджали йому користуватися житловим приміщенням, відсутність права власності на житловий будинок, суд приходить до висновку, що відповідач може бути визнаний таким, що втратив право користування житловим будинком, у зв`язку з чим, позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, суд покладає на відповідача обов`язок по відшкодуванню позивачу судового збору. Окрім цього, з позивачки на користь держави підлягає стягненню недоплачений нею судовий збір за позовною вимогою немайнового характеру про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком у розмірі 3, 60 грн. Враховуючи викладене та

Outcome: approved