Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-22 00:00:00

29.12.2015 року позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідача, в якому просить розірвати шлюб, укладений 25.03.2011 року між сторонами та зареєстрований Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 226; стягнути з відповідача аліменти на утримання [PERSON], [INFO], в розмірі 30 % від усіх його видів заробітку, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення сином повноліття; надати дозвіл [PERSON] на тимчасовий виїзд за межі України [PERSON], який не досяг 16-річного віку без згоди та супроводу батька; надати право позивачу оформлювати проїзні документи на тимчасовий виїзд за межі України [PERSON], який не досяг 16-річного віку без згоди та супроводу батька; стягнути судовий збір. При цьому позивач посилається на те, що 25.03.2011 року сторони уклали шлюб, від якого [INFO] у них народився син [PERSON]. Позивач вказує, що син на теперішній час проживає із нею, та знаходиться на її утриманні, відповідач у добровільному порядку не надає допомоги на утримання сина. Позивач зазначає, що відповідач відмовляється надати згоду на перетинання сином кордону України без його згоди та супроводу, у зв'язку з чим, позивач змушена звернутися до суду із позовом. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просять їх задовольнити. Відповідач у судовому засідання позовні вимоги визнав, та пояснив, що бажає спілкуватися із сином, тому не має наміру перешкоджати у перетинанні сином кордону України. Вислухавши позивача, її представника та відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як встановлено у судовому засіданні, [PERSON] та [PERSON] 25.03.2011 року уклали шлюб, який зареєстрований Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 226, що вбачається із свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] /а.с. 32/. Від шлюбу у сторін [INFO] народився син [PERSON], актовий запис № 64, що слідує із свідоцтва про народження виданого відділом ЗАЦС Штефан Воде. Батьками у свідоцтві вказані сторони по справі /а.с. 29-31/. Згідно довідки № 1273 від 14.03.2016 року [PERSON], [INFO], проживає та зареєстрований разом із матір'ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. Судом досліджено паспорт позивача [PERSON] як громадянина Придністровської Молдавської республіки. Та в ході розгляду справи позивач пояснила, що постійно проживає разом із сином у Придністровській Молдавській республіці. Шлюб у сторін носить формальний характер, подружні стосунки між ними не підтримуються з травня 2015 року, спільного господарства сторони не ведуть, проживають окремо, спорів стосовно поділу спільного майна на теперішній час немає. Згідно з ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Загальна декларація прав людини у ч. 2 ст. 16 містить положення, за яким шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються, а за ст. 23 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, жоден шлюб не може бути укладений без вільної і цілковитої згоди тих, що одружуються. За аналогією можливо зробити висновок, що й подальше існування сім'ї як добровільного союзу у разі відсутності добровільної згоди чоловіка чи жінки на такий союз - сім'ю - шлюб, не може мати місце, а також, приймаючи бажання й право одного з них розірвати шлюб не може бути незаконно порушене або одного з подружжя не можливо насильно, без його волі змусити перебувати у таких зареєстрованих як шлюб відносинах. Таким чином, враховуючи визнання відповідачем вимог про розірвання шлюбу, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про розірвання шлюбу підлягають задоволенню. Відповідно до довідки від 04.03.2016 року позивач [PERSON] працює поваром в МУ «Слободзейское РУНО» МДОУ «Березонька», та її дохід за 6 місяців становить 12 244,35 руб. Згідно довідки № 27 від 02.02.2016 року, відповідач [PERSON] працює в ТОВ «Укрлогістикгруп» з 25.11.2015 року по теперішній час на посаді комплектувальник товарів, щомісячний посадовий оклад складає 1 584,00 грн. Згідно ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Статтею 183 СК України передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування та найважливішим обов'язком батьків. Статтею 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, регламентовано, що кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Проаналізувавши встановлені обставини, враховуючи визнання відповідачем вимог, суд приходить до висновку, вимоги позивача про стягнення аліментів підлягають задоволенню, так як обґрунтовані та доведені. При цьому суд вважає, що визначений судом розмір аліментів є розумним та не суперечитиме чинному законодавству, інтересам позивача, відповідача та неповнолітньої дитини. Судом встановлено, що позивач [PERSON], як громадянка Придністровської Молдавської республіки постійно перетинає кордон України разом із сином, оскільки проживає разом із сином у Придністровській Молдавській республіці. Згідно ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином, враховуючи необхідність періодичних виїздів позивача разом із сином за територію України та за її межі, суд вважає, що вимоги позивача у частині надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі України та оформлення проїзних документів на тимчасовий виїзд за межі України [PERSON], який не досяг 16-річного віку без згоди та супроводу батька, підлягають задоволенню, так як обґрунтовані та доведені. З урахуванням викладеного, приймаючи до уваги визнання відповідачем позовних вимог у повному обсязі, суд приходить до висновку, що вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, так як обґрунтовані та доведені. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. За пред'явлення даного позову [PERSON] сплатила судовий збір у розмірі 487,20 грн. за три вимоги немайнового характеру, що підлягає стягненню з відповідача. При цьому, позивачем на пред'явлення вимоги про стягнення аліментів не сплачувався судовий збір, що теж підлягає стягненню з відповідача на користь держави у розмірі 551,20 грн.

Outcome: approved