Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-30 00:00:00

30 травня 2018 року позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до СТОВ «Інгулець» про визнання договору недійсним, в якому просить: визнати недійсним договір оренди земельної ділянки від 18.04.2011 року, укладений між орендарем СТОВ «Інгулець» та громадянкою України, власником земельної ділянки [PERSON], який зареєстровано 31 травня 2011 року за № 4АА009656-652090004000591. 08 червня 2018 року позивач [PERSON] звернулася до суду із уточнюючою позовною заявою про визнання договору недійсним, в якій просить: визнати недійсним договір оренди земельної ділянки від 18.04.2011 року, укладений між орендарем СТОВ «Інгулець» та громадянкою України, власником земельної ділянки [PERSON], який зареєстровано 31 травня 2011 року за № 4АА009656-652090004000591. Позов мотивований тим, що позивач [PERSON] є власником земельної ділянки площею 6.26 га на підставі державного акту серії [NUMBER], виданого 30 березня 2006 року, вказаною земельною ділянкою користується СТОВ «Інгулець» без достатніх підстав, так як договір оренди [PERSON] не укладала та не підписувала. В договорі оренди земельної ділянки стоїть підпис, але цей підпис не може бути підписом [PERSON]. В теперішній час позивач вирішила укласти законний договір оренди, але в конторі СТОВ «Інгулець» їй пояснили, що [PERSON] вже уклала договір оренди до 2021 року і про це є запис в державному реєстрі, позивач погоджується, що дійсно в державному реєстрі є такий запис однак вказала, що документи були підроблені і такого договору вона не укладала. [PERSON] зверталася до відповідача з листом про повернення земельної ділянки, але відповіді не отримала, відтак позивач заявила відповідні вимоги шляхом звернення з позовом до суду. Відзив на позов не подано. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити вказавши на достатність для цього наданих суду доказів, вказала, що не дозволяла своєму сину підписувати договір оренди, пояснила, що орендну плату перший раз вона отримала більше 10 років назад. В судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги не визнав і суду пояснив, що СТОВ «Інгулець» правомірно використовує земельну ділянку відповідно до договору від 2011 року строк дії якого 10 років. Вказаний договір підписав син позивачки, про, що він заявив під час проведення судового засідання. В 2011 році за оренду землі згідно умов договору син позивача отримував орендну плату. Вказав, що позивач по справі підтвердила, що отримувала орендну плату, син позивача зокрема говорив, що орендну плату йому та матері привозили кожен рік. Вказав, що син позивача на судовому засіданні також заявив, що остання не уповноважувала його на підписання договору оренди, але він це зробив виключно в інтересах сім'ї, за що щороку проживаючи разом з матір'ю отримували відповідну орендну плату. Просив в задоволенні позовних вимог відмовити з підстав пропуску позивачем строку позовної давності, про що надав письмову заяву. В судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що вона працює бухгалтеромв СТОВ «Інгулець» в кінці кожного року вона роздає орендну плату у вигляді видачі зерна [PERSON] на протязі 15 років видавалося зерно в рахунок орендної плати. За орендною платою приїздив син позивача [PERSON] вона виписувала накладну після чого водій на прізвище [PERSON] розвозив вказане зерно. Позивач [PERSON] на протязі періоду виплати орендної плати тобто 15 років до неї жодного разу не зверталася. В судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що він є головою СТОВ «Інгулець» у нього на підприємстві відповідальною особою з приводу оформлення договорів оренди є чоловік на прізвище Діхтяренко, люди похилого віку підписували договори оренди в себе вдома, договір з [PERSON] було підписано в 2011 році орендна плата за договором виплачувалася вчасно на підтвердження чого видавалися відповідні відомості, плата за орендну плату здійснювалася у відповідності до списків які складалися на підставі договорів оренди у вигляді натури, а саме зерном яке видавалося на току та водієм розвозилося по домівкам. В судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що він з 1985 року працював в СТОВ «Інгулець» останні два роки вже не працює, в колгоспі він працював водієм, розвозив орендну плату у вигляді зерна, коли завозив зерно до сина позивача остання була присутня, оренду плату до позивача завозив десь 2-3 рази. В судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що його мати позивач по справі своєчасно тобто з грудня 2011 року без затримки отримує за земельний пай відповідно до договору від 2011 року зерно яким користується СТОВ «Інгулець». Вказав, що підпис в договорі оренди наче його, однак деталі підписання договору він не пам'ятає, пам'ятає, що договір оренди Діхтяренко приходив підписувати до нього з матір'ю додому. Орендну плату привозив [PERSON]. Також пояснив, що його сусідка говорила, що його мати хоче віддати в оренду свій земельний пай по спірному договору сусіду [PERSON] бо в нього начебто кращі умови оренди. Вислухавши пояснення сторін по справі, свідків, дослідивши, оцінивши та проаналізувавши матеріали і докази по справі в їх сукупності, суд дійшов таких висновків. Судом встановлено, що [PERSON] є власником земельної ділянки площею 6.26 га, що підтверджується державним актом серії [NUMBER], виданого 30 березня 2006 року. Земельна ділянка за державним актом серії [NUMBER], виданого 30 березня 2006 року за договором оренди земельної ділянки від 18.04.2011 року знаходиться в оренді орендаря СТОВ «Інгулець» відповідно до п.8 вказаного договору строк дії останнього становить 10 років. На даний час позивач бажає укласти договір на законних підставах так як договір від 18.04.2011 року знаходиться в оренді орендаря СТОВ «Інгулець» і начебто підписаний від її імені однак вона його не підписувала, доручень на його підписання нікому не видавала, що є підставою визнати договір не дійсним, про, що просить позивач. Вивчивши договорі оренди земельної ділянки від 18.04.2011 року встановлено що сторонами в ньому зазначено з однієї сторони [PERSON] яка є власником земельної ділянки та виступає в договорі як орендодавець та з другої сторони орендар СТОВ «Інгулець», поясненнями наданими в судовому засіданні, встановлено, що вказаний договір не підписувався його стороною, а саме [PERSON], а був підписаний її сином, що сторонами по справі визнається тому відповідно доказуванню не підлягає, що узгоджується з ч. 1 ст.82 ЦПК України якою встановлено, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню, відповідно у суду не має сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відповідно до частини 3 статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. За загальним правилом, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (ч. 2 ст. 207 ЦК України). Згідно з частинами 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5-6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Аналізуючи вищенаведене слід зазначити, що вимога позивача про визнання договору недійсним з підстав порушення його складання є доведеною та обґрунтованою супроводжується належними доказами зокрема наявний договір оренди земельної ділянки від 18.04.2011 року має всі підстави для беззаперечного визнання його не дійсним, так при його оформлені порушено низку найцінніших договірних цивільно правових відносин, а саме порушено волевиявлення сторони договору [PERSON] яка не виявляла ні бажання ні згоди на підписання даного договору. В порушення вимог ч. 2 ст. 207 ЦК України договір не був підписаний стороною договору, а був підписаний сином позивача без відповідних повноважень, що достовірно встановлено в судовому засіданні та сторонами по справі не заперечується і визнається, що узгоджується з діями представника позивача який спочатку заявив клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи, а згодом сам його і відкликав. Разом з тим аналізуючи заяву представника відповідача про застосування строку позовної давності, в якій останній просить застосувати позовну давність та відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог, суд встановив наступне. Стаття 256 ЦК України визначає, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Так в заяві про застосування строків позовної давності зазначено, що договір оренди земельної ділянки між позивачем та відповідачем укладено 18 квітня 2011 р., згідно п. 11 вказаного договору орендна плата виплачується з 1 серпня по 31 грудня кожного року також зазначено, що в судовому засіданні позивач і його представник зазначили, що орендну плату позивач отримувала вчасно, претензій до відповідача не має, але договір не підписувала, відтак в заяві застосування строків позовної давності зазначено, що якщо припустити, що позивач не підписувала договір, то вона вперше дізналася про договір оренди не пізніше отримання нею першої орендної плати. Таким чином починаючи з грудня 2011 року позивач фактично знала про своє порушене право, проте не заявляла про це, і саме з цього моменту і починається перебіг позовної давності. На підтвердження обставин зазначених в заяві про застосування строків позовної давності в матеріалах справи наявні документи надані відповідачем які підтверджують отримання позивачем плати за оренду земельної ділянки за договором від 18.04.2011 року зокрема: -накладна № 92 від 09 серпня 2018 року в якій одержувач [PERSON] на підставі договору оренди земельної ділянки від 18.04.2011 року від платникаСТОВ «Інгулець» отримала товар у вигляді пшениці у кількості 1500 кг, що було еквівалентно на той час 6000 тисяч грн.; (а/с.52). - акт приймання - передачі сільськогосподарської продукції від 09.08.2018 року за яким одержувач [PERSON] за адресою: с. Новодмитрівка вул. Торгова на підставі договору оренди земельної ділянки від 18.04.2011 року від платникаСТОВ «Інгулець» отримала товар у вигляді пшениці у кількості 1500 кг, що було еквівалентно на той час 6000 тисяч грн.; (а/с.53). - видатковий касовий ордер від 09.08.2018 року за яким одержувач [PERSON] на підставі договору оренди земельної ділянки від 18.04.2011 року від платникаСТОВ «Інгулець» отримала оплату за оренду земельної ділянки (а/с.89). - накладна № 382 від 24.08.2017 року (а/с.54)., накладна № 164 від 03.08.2016 року (а/с.55)., накладна № 214 від 06.08.2015 року (а/с.56)., накладна № 234 від 24.07.2014 року (а/с.57), журнали відомостей видачі зерна в рахунок земельного паю в період 2011-2018 років (а/с. 58-83). Факт отримання позивачем плати за оренду земельної ділянки за договором від 18.04.2011 року за попередні роки тобто починаючи з грудня 2011 року підтверджено поясненнями свідків наданими в судовому засіданні які узгоджується з діями позивача яка на протязі тривалого часу жодного разу до відповідача з цього питання не зверталася хоча достовірно знала про наявність у неї більше однієї земельної ділянки та також отримуючи орендну плату за іншим договором від 2000 року була достовірно обізнаною з порядком виплати орендної плати. Вказані докази суд вважає обгрунтованими та такими які підтверджують посилання відповідача про отримання позивачем орендної плати за договором від 18.04.2011 року. Позивач надав суду заперечення, щодо застосування строку позовної давності мотивуючи його тим, що документально не можливо встановити чи вона отримувала орендну плату по договору оренди від 2011 року, єдиним договором який вона підписувала і який вона укладала з відповідачем був договір від 01.04.2000 року строк якого закінчився та при зверненні до відповідача з листом в якому зазначено вимогу повернути землю і тільки тоді вона дізналася про наявність підробленого договору від 2011 року тому вважає, що трирічний строк позовної давності не сплив так як вона отримала договір від 2011 року який вона не підписувала, лише в 2018 році про існування якого раніше вона знати не могла з причин навмисного приховування відповідачем факту існування договору який вона не підписувала. На підтвердження обставин зазначених в запереченні на заяву, щодо застосування строків давності в матеріалах справи наявні документи надані позивачем у вигляді договору оренди земельної частки (паю) від 01.04.2000 року за яким [PERSON]. передала в оренду СТОВ «Інгулець» земельний пай розміром 7.2 умовних кадастрових гектарів. Позивач в запереченні посилається саме на цей договір, як єдиний їй відомий, і за яким на її думку вона отримувала орендну плату. Даючи оцінку правовідносинам між сторонами спору, суд виходить з такого. Статті 12 та 81 ЦПК України передбачають, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Терміни позовної давності, що є звичайним явищем в національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконують кілька завдань, у тому числі забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (судове рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Російської Федерації», пункт 570, та судове рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 51). Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред'явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред'явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об'єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб'єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов'язане з порушенням суб'єктивного матеріального цивільного права. Суб'єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду. Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, необхідно дійти висновку, що об'єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб'єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене. Відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Отже, відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, суд має встановити обґрунтованість чи безпідставність позовних вимог, належним чином мотивувати свої висновки. Так, у випадку обґрунтованості позовних вимог суд може відмовити в їх задоволенні в зв'язку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє в його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. Для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Аналогічний правовий висновок зроблений Верховним Судом України і при розгляді справи № 6-17цс17 від 22 лютого 2017 року, а також Верховним судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи № 397/1402/15-ц від 16 січня 2018 року. Посилання позивача на те, що вона дізналась про наявність договору від 2011 року лише в 2018 році, а раніше вона не знала про порушення її прав, суд вважає такими, що не підтверджує факту не можливості довідатися про таку інформацію раніше з наступних підстав. Позивач[PERSON] є власником земельної ділянки площею 6.26 га, що підтверджується державним актом серії [NUMBER], виданого 30 березня 2006 року. Земельна ділянка за державним актом серії [NUMBER], виданого 30 березня 2006 року за договором оренди земельної ділянки від 18.04.2011 року знаходиться в оренді орендаря СТОВ «Інгулець» відповідно до п.8 вказаного договору строк дії останнього становить 10 років. Також позивач є власником земельної ділянки серії [NUMBER] яка відповідно до договору оренди земельної частки (паю) від 01.04.2000 року знаходиться в оренді СТОВ «Інгулець». Тобто позивач достовірно знаючи про існування у неї не однієї земельної ділянки здала в оренду лише одну земельну ділянку за договором оренди від 2000 року, а про існування договору оренди земельної ділянки від 2011 року вона начебто не знала, позивач визнає, що отримувала орендну плату за договором від 2000 року, з чого встановлено, що позивач була обізнана з умовами правовідносин оренди земельних ділянок зокрема обслуговування виплати орендної плати так як достовірно знала про наявність у неї не менше двох земельних ділянок, а відтак контролюючи отримання виплати орендної плати за земельною ділянкою яка здана в оренду за договором від 2000 року і на протязі 8 років ніколи не вирішувала питання використання земельної ділянки за договором оренди від 2011 року тобто не заперечувала проти будь-яких умов оспорюваного нею договору оренди від 2001 року свідчить про обізнаність позивача існування договору від 2011 року, що узгоджується з поясненнями свідків, представника відповідача наданими ним доказами, зокрема на підтвердження отримання позивачем орендної плати за договором від 2011 року, що не викликає у суду сумнівів, а відтак враховуючи, що визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав тому сторок позовної давності слід відраховуватипочинаючи з грудня 2011 року коли позивач фактично знала про своє порушене право, проте не заявляла про це, і саме з цього моменту і починається перебіг позовної давності. Враховуючи, що з позовом до суду за захистом своїх прав та інтересів з позовною вимогою про визнання недійсним договору оренди землі від 18.04.2011 року позивач звернулася 30.05.2018 року, а про існування договору оренди дізналася в грудні 2011 року отримавши орендну плату, що підтверджено належними доказами, а позивачем не спростовано та іншої дати початку строку позовної давності належними доказами не підтверджено, тому у відповідності до нормаи ч.1 ст.261 ЦК яка містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, отже, обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача, суд приходить до переконання, що позивачем пропущено строк позовної давності. Оскільки суд установив, що позивач звернувся до суду після спливу строку позовної давності, вважає за необхідне в задоволенні позову відмовити. Відповідно до частини другої, пункту другого та частини третьої статті 141 ЦПК України судові витрати у виді сплаченого позивачем судового збору суд покладає на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed