Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-13 00:00:00

31 липня 2018 року [PERSON], звернувся до суду із позовом до Завидчанської сільської ради Радехівського району Львівської області, третя особа [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно. В позовній заяві зазначає, що [INFO] року померла мати позивача [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть, серії [NUMBER] від 05 вересня 2001 року. Після смерті спадкодавця залишилося спадкове майно - земельна ділянка, площею 2,5887 га, яка розташована на території Завидчанської сільської ради Радехівського району Львівської області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Право власності спадкодавця на дану земельну ділянку підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю. За життя спадкодавець залишила особисте розпорядження на випадок своєї смерті. Згідно заповіту, посвідченого 27 серпня 2001 року секретарем виконкому Завидчанської сільської ради Радехівського району Львівської області та зареєстрованого в реєстрі за № 74, спадкоємцем майна [PERSON] є син позивача - [PERSON], [INFO]. Однак, онук спадкодавця [PERSON] не прийняв спадщини у спосіб та строк, що передбачений ст. 549 ЦК УРСР. Підтвердженням цьому є відповідні довідки Завидчанської сільської ради Радехівського району Львівської області.Оскільки, спадщина не була прийнята спадкоємцем за заповітом, то спадщина приймається за законом. З огляду на це єдиним спадкоємцем за законом, який прийняв спадщину належним чином та у встановлений строк є позивач [PERSON], шляхом фактичного вступу в управління або володіння спадковим майном. Підтвердженням цьому є відповідні довідки Завидчанської сільської ради Радехівського району Львівської області. Крім того, факт прийняття спадщини позивачем підтверджується наявністю у позивача Державного акта на право приватної власності на землю виданого на ім'я спадкодавця. В даний час позивач не може оформити за собою право власності у вищезазначеному спадковому майні. Причиною цьому є відсутність оригіналів правовстановлюючих документів, які підтверджували право власності спадкодавця на вищевказане нерухоме майно та недоведеність факту прийняття спадщини. Просила постановити рішення, яким визнати за [PERSON], [INFO], у порядку спадкування за законом після смерті [INFO] року [PERSON] право власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 2,5887 га, яка знаходиться на території Завидчанської сільської ради Радехівського району Львівської області та належала спадкодавцю на підставі Державного акту на право приватної власності на землю, серії [NUMBER] від 11 квітня 2000 року. Представник позивача в судовому засіданні надав пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, просив ухвалити рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Представник відповідача Завидчанської сільської ради Радехівського району, скерував суду заяву, в якій проти позовної заяви не заперечує, клопотав про розгляд справи за його відсутності (а.с.28). Третя особа [PERSON] в судове засідання не з»явився, причини неявки суду не повідомив, хоч про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (а.с.38). Вислухавши пояснення представника позивача та дослідивши подані учасниками справи документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних міркувань. Відповідно до вимог ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст.ст.13,19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. На підставі ст.ст.12,81,82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не має для суду встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд встановив, що [INFO] року померла мати позивача [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 05 вересня 2001 року (а.с.8). Після смерті спадкодавця залишилося спадкове майно, зокрема земельна ділянка, площею 2,5887 га, яка розташована на території Завидчанської сільської ради Радехівського району Львівської області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується Державним актом, серії [NUMBER], виданого 11.04.2000 року Радехівською районною радою на підставі рішення X сесії III демократичного скликання Радехівської районної ради народних депутатів від 25.02.2000 року, та зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №8994, яка складається із двох земельних ділянок площею 1,5420 га, та площею 1,0466 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які розташовані на території Завидчанської сільської ради Радехівського району Львівської області та належали [PERSON] (а.с.11-11 зворот). Відповідно до довідки №166 від 19.06.2018 року, виданої виконкомом Завидчанською сільською радою Радехівського району Львівської області вбачається, що по день смерті [PERSON] - [INFO] року дійсно проживала і була зареєстрована по [ADDRESS] (а.с.12). За життя спадкодавець залишила особисте розпорядження на випадок своєї смерті - заповіт, посвідчений 27 серпня 2001 року секретарем виконкому Завидчанської сільської ради Радехівського району Львівської області та зареєстрований в реєстрі за № 74, яким заповіла [PERSON], [INFO] все своє майно (а.с.13-13 зворот). Суд встановив, що онук спадкодавця [PERSON] не прийняв спадщини у спосіб та строк, що передбачений ст. 549 ЦК УРСР. Оскільки, спадщина не була прийнята спадкоємцем за заповітом, то спадщина приймається за законом. Вказані обставини в судовому засіданні підтвердили свідки [PERSON] та [PERSON] не довіряти яким у суду немає підстав. Вказані вище обставини, учасниками процесу не оспорюються та не заперечуються, а тому у відповідності до вимог ст.ст.12,229 ЦПК України дані докази визнаються судом належними, допустимими та достовірними. Нормами п.5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, передбачено, що Цивільний Кодекс застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, правила книги шостої ЦК України може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 1 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм ст.529-531 УРСР. Тобто, у разі відкриття спадщини до 1 січня 2004 року, застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом тощо. Відповідно до ст.524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Згідно ст. 525 ЦК УРСР, часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. У відповідності до ст. 526 ЦК УРСР місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. Згідно ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. За змістом ст.548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв і прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він, окрім іншого, фактично вступив в управління або володіння спадковим майном (ч.1 ст.549 ЦК УРСР). Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Перешкодою в реалізації позивача його законних прав та інтересів, є те, що він позбавлена у позасудовому порядку оформити спадщину. У відповідності до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, а до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України). Відповідно до ст.25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент смерті. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є законними та обґрунтованими, а відтак підлягають до задоволення. Узагальнюючи вищенаведене,оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, враховуючи те, що у позивача немає іншого способу захисту порушених прав, суд робить висновки, що позовні вимоги необхідно задовольнити в повному обсязі.

Outcome: approved