Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-05 00:00:00

29 серпня 2017 року та уточнивши вимоги заявою від 30.08.2017 року [PERSON] звернувся до суду із вищевказаним позовом. Свої вимоги мотивує тим, що рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 28.05.2013 року по справі №1813/5228/2012, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на частку в спільному сумісному майні подружжя та реальний його поділ, та зустрічні позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, - задоволено частково. Судом було частково поділено спільно нажите майно. Для добровільного розподілу майна [PERSON] передав [PERSON] на відповідальне зберігання товари електромонтажного обладнання (259 найменувань згідно списку зазначеного у позовній заяві) на загальну суму 28457 грн. 93 коп. Отримавши товар на відповідальне зберігання, відповідач відмовилася від його реального розподілу. В зв'язку з чим просить витребувати у [PERSON] належне йому майно згідно акту опису й арешту майна від 14.06.2013 року та передати його йому. Позивач [PERSON] та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили вимоги задовольнити. Позивач пояснив, що за час перебування у шлюбі із [PERSON] вони обоє були фізичними особами - підприємцями. У кожного з них був свій товар, як у приватного підприємця. В порядку вирішення справи про визнання права власності на частку в спільному сумісному майні подружжя та реальний його поділ на виконання ухвали суду про забезпечення позову він передав на відповідальне зберігання свій товар в рахунок погашення боргу. В подальшому арешт з майна був знятий, а виконавче провадження закрите. В подальшому [PERSON] на виконання рішення про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя від 28.05.2013 року пред'явила виконавчі листи до виконавчої служби, в порядку виконання яких з нього стягнули борг без врахування переданого товару. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечували. Пояснили, що заявлені до відповідачки вимоги є безпідставними, оскільки майно нажите подружжям було поділене рішенням суду, а інша його частина, як-то зазначений електромонтажний товар на суму понад 60000 грн., була розділена між сторонами добровільно. Відповідачка отримала належну їй частку зазначеного товару. Крім того, цей товар був в подальшому реалізований, тобто зазначеного майна на даний час у відповідачки немає в наявності. Представники третьої особи у судове засідання не з'явились, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи. Від зазначеної установи надійшло письмове пояснення, у якому зазначається про законність дій державного виконавця при виконанні ухвали про забезпечення позову від 14.05.2013 року. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників процесу, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] зареєстрований фізичною особою-підприємцем починаючи із 13.03.2012 року, а відповідач [PERSON] - починаючи із 28.03.2002 року. Види діяльності - роздрібна торгівля з лотків і на ринках іншими товарами (а.с. 84-87). 23 жовтня 2012 року [PERSON] звернулася до Охтирського міськрайонного суду Сумської області із позовом про визнання права власності на будинок на сумісно придбане майно та реальний його розподіл на ? частину, в якому, зокрема, просила визнати за нею право власності на спільно придбане майно і зобов'язати [PERSON] на її користь виплатити грошову компенсацію вартості ? частини придбаних товарів електромонтажного обладнання. Цього ж дня подала до суду заяву, якою просила доручити виконавчій службі скласти акт опису й арешту майна, розташованого за адресою: [ADDRESS], торгове місце [NUMBER], та магазину «[INFO]», розташованого в [ADDRESS]; заборонити [PERSON] здійснювати продаж описаного товару. Ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 25.10.2012 року по справі №1813/5228/2012, заяву [PERSON] від 23.10.2012 року про забезпечення позову задоволено частково. Накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, яке належить [PERSON], зокрема, товари електромонтажного обладнання, які знаходяться за адресою: [ADDRESS], торгове місце [NUMBER] та магазину «[INFO]» розташованого в [ADDRESS]. Під час розгляду вищезазначеної справи суду було подано письмову заяву за підписами сторін та на той час їхніх представників і датовану 27.11.2012 р. про узгодження вартості майна, яке перебуває у кіосках. Згідно змісту зазначеної заяви у кіоску [NUMBER] знаходилось товару, побутова хімія, на суму 5642,70 грн.. У кіоску на торговому місці [NUMBER] знаходиться товару, електромонтажне обладнання на суму 62544,09 грн.. Актами опису й арешту майна від 21.11.2012 року, від 30.11.2012 року накладено арешти на виконання вищевказаних ухвал про забезпечення позову від 25.10.2012 року, від 19.11.2012 року, зокрема, на спірне майно, яке хоче витребувати на даний час позивач. Ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 24.12.2012 року позовні вимоги [PERSON] в частині визнання права власності на частку товарів побутової хімії і електромонтажного обладнання, які знаходяться в кіосках [NUMBER] та [NUMBER] на території речового ринку по пл. Червоного Козацтва, 17, в м. Охтирка, Сумської області, залишена без розгляду, на підставі поданої [PERSON] заяви. Також скасовано заходи забезпечення позову у вигляді арешту, накладеного на товари побутової хімії і електромонтажне обладнання, за ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 25.10.2012 року. 24 квітня 2013 року [PERSON] звернулася до суду із додатковою позовною заявою, в якій просила розділити між нею та [PERSON] товари побутової хімії, які знаходяться в кіоску [NUMBER] та товари електромонтажного обладнання в кіоску [NUMBER] порівну. Ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 14.05.2013 року в межах забезпечення позову, накладено арешт на товари побутової хімії, які знаходяться в кіоску [NUMBER] та товари електромонтажного обладнання, які знаходяться в кіоску [NUMBER] за адресою: [ADDRESS], розташованих на торгівельних місцях [NUMBER] та [NUMBER]. В судовому засіданні 27.05.2013 року [PERSON] просила додатковий позов залишити без розгляду, посилаючись на те, що свою половину товару вона вивезла. Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 28.05.2013 року по даній справі, позовні вимоги [PERSON] та зустрічні позовні вимоги [PERSON] задоволено частково. Зокрема, було вирішено питання щодо поділу між сторонами іншої частини спільно нажитого майна за виключенням електротоварів. Як встановлено із змісту журналу судового засідання по справі №2-241-5228 від 27.05.2013 року [PERSON] та її представник заявили про залишення без розгляду додаткового позову (у частині поділу електротоварів), оскільки вона свою частину товару вивезла. [PERSON] у судовому засіданні заявив про те, що зазначені електротовари вони поділили. Хоча позивачка й забрала більшу його частину. Ухвалою суду від 28.05.2013 року скасовано заходи забезпечення позову, застосовані на підставі ухвали Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 14.05.2013 року у вигляді накладення арешту на майно. Незважаючи на наявність вищезазначеної ухвали, через несвоєчасне звернення її до виконання державним виконавцем на виконання ухвали від 14.05.2013 року, було складено акт опису і арешту майна від 14.06.2013 року, яким було накладено арешт на товари електромонтажного обладнання згідно списку (259 найменувань) та передано на відповідальне зберігання [PERSON] (а.с. 17-29). Проте постановою державного виконавця від 18.06.2013 року на виконання ухвали суду від 28.05.2013 року зазначене майно було звільнене з-під арешту (а.с. 30). Постановою державного виконавця від 18.06.2013 року було прийняте рішення про закінчення виконавчого провадження на виконання ухвали про накладення арешту на електротовари від 14.05.2013 року (а.с. 31). На протязі 2013 - 2016 років позивач [PERSON] неодноразово звертався письмово до ВДВС Охтирського МРУЮ із приводу зняття арешту із зазначеного товару, який ідентифікував як власний, та повернення його йому (а.с. 32-40). Із наданих суду копій відповідей, що їх на давало ВДВС Охтирського МРУЮ у Сумській області на звернення [PERSON] вбачається, що останньому надавались вичерпні відповіді із приводу виконання ухвали суду від 14.05.2013 року про арешт майна та про причини складення акту опису та арешту майна від 14.06.2013 року за наявності ухвали суду від 28.05.2018 року про скасування заходів забезпечення позову (а.с. 41-44). Позивач [PERSON] звертався до Охтирського ВП ГУНП із приводу неправомірних дій [PERSON] щодо зазначеного майна. Згідно висновку інспектора Охтирського ВП ГУНП у Сумській області від 19.01.2016 року перевірку по даній заяві було припинено, оскільки у їхніх взаємовідносинах вбачаються ознаки цивільних правовідносин, які мають вирішуватись у приватному порядку (а.с. 45-46). Частиною 1 статті 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Стаття 387 ЦК України обумовлює право власника на витребування майна із чужого незаконного володіння особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Як випливає зі ст. 387 ЦК України, віндикаційний позов є позовом власника про витребування свого майна від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, і за допомогою пред'явлення даного позову здійснюється захист права володіння, користування та розпорядження власника, оскільки, якщо майно вибуло зі сфери його майнового панування, власник фактично позбавляється можливості реалізувати жодне з прав, що складає зміст його суб'єктивного права. Позивачем за віндикаційним позовом є, по-перше, власник, позбавлений володіння річчю (фізична особа, юридична особа, інші суб'єкти права власності, визначені ч. 1 ст. 318 ЦК України), а, по-друге, законний «титульний володілець» - особа, яка хоч і не є власником, але володіє майном на підставі, передбаченій законом або договором. Відповідачем за віндикаційним позовом визнається особа, яка незаконно, без належної правової підстави володіє чужим майном. Незаконним володільцем вважається будь-яка особа, яка заволоділа чужим майном за відсутності правової підстави для цього. Предметом віндикаційного позову є вимога позивача про повернення майна з незаконного володіння. Обєктом віндикаційного позову є індивідуально-визначене майно, що збереглося в натурі, тобто саме те майно, яке попередньо вибуло з володіння власника чи титульного володільця. Врахувавши вищезазначене, суд прийшов до висновку, що позивач відповідно до ст. ст. 76, 81, не довів наявності правових підстав для задоволення його позовних вимог. Адже, із досліджених у судовому засіданні доказів вбачається, що сторони домовились про добровільний розподіл електромонтажного обладнання вартість якого взаємно оцінили на суму 62544,09 грн. (взагалі як стверджує позивач, понад 600 найменувань а.с. 64-71). Згідно акту опису та арешту майна від 14.06.2013 року на відповідальне зберігання відповідачці було передано лише 259 найменувань. До наданих позивачем догорів поставки товару, актів звіряння взаємних розрахунків та видаткових накладних (а.с. 109-116), як на підставу доказу належності йому товару на праві особистої власності суд відноситься критично, з огляду на період їх укладення під час шлюбу між сторонами, які на той час займались зазначеним видом підприємницької діяльності. Таким чином, позивач не надав будь-яких належних та допустимих доказів, як-то, наприклад, акт реального поділу чи мирова угода сторін, які б надали можливість суду зробити висновок про те, що саме індивідуально визначена частина товару, зазначена у позовній заяві внаслідок добровільної домовленості між сторонам про його поділ відійшла у одноособову власність позивачеві та незаконно утримується відповідачкою. Крім того, пунктами 19, 20 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року №5 роз'яснено, що застосовуючи положення статтi 387 ЦК, суди повиннi виходити з того, що власник має право витребувати своє майно вiд особи, яка незаконно, без вiдповiдної правової підстави заволоділа ним i в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Позов про витребування майна, пред'явлений до особи, у незаконному володінні якої це майно знаходилось, але на момент розгляду справи в суді у неї відсутнє, не може бути задоволений. Судом встановлено наразі відсутність наявність вищезазначеного індивідуально визначеного майна у відповідачки. З огляду на викладене, у задоволенні вимог позивача слід відмовити за безпідставністю. Відповідно до ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Зокрема, до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Із матеріалів справи вбачається що 18.09.2017 року між [PERSON] та адвокатом [PERSON] була укладена угода про надання правової допомоги, предметом якої є надання правової допомоги, захист та представництво [PERSON] за вказаним позовом (а.с. 82). Відповідно до акту приймання - передачі виконаних робіт від 22.03.2018 року, до наданих адвокатом [PERSON] послуг входить: підготовка заперечення позовної заяви, участь у судових засіданнях, вивчення нормативної бази. Згідно з оригіналом квитанції до прибуткового № б/н від 18.09.2017 року адвокат [PERSON] прийняв від [PERSON] згідно угоди від 18.09.2017 року 4000,00 грн.. Частиною 4 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконання адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Враховуючи зазначене, виходячи з обсягу виконаної представником позивача правової допомоги по справі, її характеру, що відповідачем понесені витрати у зв'язку із оплатою допомоги адвоката, яким фактично надавалась така допомога, суд вважає необхідним стягнути із [PERSON] компенсацію витрат відповідача на професійну правничу допомогу в сумі 2000 грн. Відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, у разі відмови в позові судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються на позивача. Таким чином, із [PERSON] на користь [PERSON] підлягають витрати на правничу допомогу в сумі 2000,00 грн.. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed