Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-27 00:00:00

8 лютого 2017 року [PERSON] звернулася до суду з цим позовом, в якому просить визнати за нею право власності за набувальною давністю на житловий будинок з господарськими надвірними спорудами, що розташований по вул.Л.Українки, 47 в с.Антонівка Томашпільського району Вінницької області. Позов обґрунтований наступним. Починаючи з 2005 року позивач [PERSON] проживає у [INFO], який вона купила у [PERSON] Позивач зазначає, що договір купівлі-продажу вони не оформляли, так як на той час правовстановлюючі документи на право власності [PERSON] не були належним чином оформлені. Окрім того, у позивача [PERSON] на той час було важке матеріальне становище, тому вона не змогла належним чином оформити договір купівлі-продажу житлового будинку. [PERSON] отримала від [PERSON] гроші за будинок та передала їй документи на будинок-технічний паспорт на будинок і свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок, яке не було завірено мокрою печаткою, підписом посадової особи, а також було без реєстрації, після чого переїхала проживати до своєї доньки [PERSON] в смт Томашпіль. Позивач [PERSON] вказує, що на сьогоднішній день вона продовжує проживати у вказаному будинку з надвірними спорудами, добросовісно та безперервно володіє та відкрито користується даним нерухомим майном і земельною ділянкою, доглядає за будинком, утримує його, постійно проводить поточний та капітальний ремонти. 22 серпня 2016 року власник будинку [PERSON] померла, в звязку з чим виникла необхідність в оформленні своїх прав на нерухоме майно, але в реєстраційній службі в реєстрації майнових прав їй відмовили, мотивуючи свою відмову тим, що якщо вона має намір володіти, користуватися та розпоряджатися вказаним нерухомим майном, їй необхідно звернутися до суду із позовною заявою про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала повністю, посилаючись на обставини, зазначені в позовній заяві та попросила їх задовольнити. Пояснила, що будинок по вул.Л.Українки в с.Антонівка її донька [PERSON] придбала у [PERSON] і з 2005 року постійно там проживає разом із своєю дитиною. Позивач фактично стала власником будинку і добросовісно та безперервно володіла, відкрито користувалася даним будинком і земельною ділянкою, доглядала за будинком, утримувала його, постійно проводила поточний та капітальний ремонти. З 2004 року власник будинку [PERSON] вибула на постійне місце проживання до дочки [PERSON] в смт Томашпіль по вул..Сонячна, 2, з якою разом проживала до смерті. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, однак подала до суду заяву, в якій він просить справу розглянути у її відсутності, не заперечує проти задоволення позову. Зазначила, що спірний будинок її мати [PERSON] продала [PERSON], тому з 2005 року власником будинку є остання. [PERSON] є спадкоємцем майна за заповітом після смерті своєї матері [PERSON], однак на даний будинок в даний час не претендує. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутності сторін, які заявили про розгляд справи за їх відсутності, на підставі наявних у справі доказів, відповідно вимог ст.158 ЦПК України. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши заяву відповідача, дослідивши та оцінивши матеріали справи, приходить до наступного. Відповідно до ст.129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов'язковість рішень суду. Згідно ст..1 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до принципу\~\~диспозитивності цивільного судочинства\~\~\~(ст.11 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цивільно-процесуального Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які\~\~беруть\~\~участь у справі. Згідно ч. 2 ст. 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобовязані подати усі наявні у них докази або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться до початку розгляду справи по суті. Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.1 ст.. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до статей 3, 4, 15 ЦПК України особа має конституційне право на судовий захист своїх цивільних прав і може звернутися із позовом про захист порушеного, оспореного або невизнаного права у спосіб, передбачений ЦК України. \~\~\~\~ Згідно зі ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Відповідно до Конституції України усі суб'єкти права власності рівні перед законом (частина четверта статті 13); кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (частини перша, друга статті 41); правовий режим власності визначається виключно законами України (пункт 7 частини першої статті 92). Згідно ст.. 41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Судом встановлено, що спірним нерухомим майном є житловий будинок № 47 по вул.. Л.Українки (раніше вул..Кірова, 33, Кірова, 47) в с.Антонівка Томашпільського району. Як вбачається із копії свідоцтва про право приватної власності на житловий будинок від 17 листопада 1987 року, даний будинок належав [PERSON] відповідно рішення виконкому Томашпільської районної ради народних депутатів від 21 травня 1987 року (а.с.5). Інвентаризаційна справа на даний будинок була виписана на [PERSON], а згодом на [PERSON] (а.с.4). Згідно довідки виконкому Антонівської сільської ради народних депутатів від 12 січня 190 року, після смерті [PERSON] погосподарських номер рішенням виконкому переведено на дружину [PERSON] (рішення виконкому від 11 березня 1990 року) (а.с.7). Згідно копії свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок від 12 грудня 1990 року, власником вказана [PERSON] (а.с.6). Відповідно копії свідоцтва про смерть, 22 серпня 2016 року [PERSON] померла (а.с.9). Згідно довідки виконавчого комітету Антонівської сільської ради № 58 від 30 січня 2017 року, після смерті [PERSON], померлої 22 серпня 2016 року, залишилося спадкове майно, що складається із житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами і прилеглою земельною ділянкою по вул..Л.Українки, 47 в с.Антонівка Томашпільського району; спадкоємцем за заповітом залишилася дочка [PERSON], яка спадщину прийняла (а.с.12). Факт родинних відносин між спадкодавцем [PERSON] та спадкоємцем [PERSON] підтверджується копіями свідоцтв про народження та одруження останньої (а.с.10, 11). Як пояснила у своїй заяві [PERSON], на даний житловий будинок, як на спадкове майно, що залишилося після смерті її матері [PERSON], вона не претендує. Згідно довідки виконавчого комітету Антонівської сільської ради № 926 від 12 жовтня 2016 року, [PERSON] дійсно проживає в будинку під номером 47 по вул..Л.Українки в с.Антонівка Томашпільського району з 2005 року по теперішній час (а.с.8). Згідно ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності. Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Крім того, за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Згідно п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Згідно п. 9, 11, 13, 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав, особа яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: -володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; -володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; -володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається. Набувальна давність визначається, як засіб закріплення майна за суб'єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також, в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим, як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. Згідно довідки КП «Могилів-Подільське МБТІ» для про показники обєкта нерухомого майна № 144 від 31 жовтня 2016 року, відповідно до проведеної інвентаризації від 19 жовтня 2016 року, житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані в с.Антонівка по вул.Л.Українки, 47, має такі показники: загальна площа-48,3 кв.м., житлова площа-36,2 кв.м.; житловий будинок «А», матеріал стін-глинобитні, веранда «а», літня кухня «Б», веранда «б», сарай «В», погріб «В1», сарай «Г», сарай «г», огорожа 1-3). Згідно архівних даних станом на 31 грудня 2012 року право власності на майно зареєстровано за [PERSON] (а.с.16). Згідно довідки Антонівської сільської ради № 142 від 28 лютого 2017 року, [PERSON], [INFO] дійсно проживає з 2005 року з дочкою [PERSON], [INFO] по вул..Л.Українки, 47 в с.Антонівка Томашпільського району Вінницької області. Даний будинок належав [PERSON], яка померла 22 серпня 2016 року, яка з 2004 року вибула на постійне місце проживання до дочки [PERSON] в смт Томашпіль по вул..Сонячна, 2, з якою разом проживала до смерті (а.с.24). Згідно ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до п. 24 ч.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без зясовування і дослідження інших обставин справи. Відповідно до статей 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд серед інших вирішує питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин,яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Так як договір купівлі-продажу житлового будинку по вул.. Л.Українки, 47 в с.Антонівка Томашпільського району між [PERSON] та [PERSON] не був укладеним належним чином відповідно до норм законодавства, [PERSON] не може ніяким іншим чином захистити своє право на даний житловий будинок, відповідач [PERSON], як спадкоємець майна померлої [PERSON] на даний житловий будинок не претендує, як на спадкове майно, що залишилося після смерті останньої, суд вважає, що позивач [PERSON] набула право власності на вказаний будинок на підставі ст. 344 ЦК України. Оскільки вимоги позивача є законними та достатньо вмотивованими і ґрунтуються на наявних у справі доказах, відповідачем визнано позовні вимоги [PERSON], визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, аналізуючи викладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, позовна заява [PERSON] підлягає до задоволення.. Відповідно до ст.. 215 ЦПК України, у резолютивній частині рішення суду повинно бути вирішено питання про розподіл судових витрат. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Однак, враховуючи, що позивач в позовній заяві не просить стягнути судові витрати з відповідача по справі, суд, за таких обставин, вважає за можливе не стягувати понесені позивачем судові витрати з відповідача, залишивши судові витрати за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: approved