Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-03 00:00:00

30.11.2016 року до суду з позовом звернулася [PERSON], в якому просить суд, визнати за нею право власності на спадкове майно, що залишилося після померлого [INFO] року рідного дядька [PERSON], а саме на житловий будинок та господарські будівлі і споруди, що розташовані по [ADDRESS] як спадкоємцю за заповітом, мотивуючи свої вимоги тим, що за дядьком [PERSON], відповідно до господарської книги по теперішній час рахується зазначений житловий будинок зі всіма надвірними будівлями, який розташований за вказаною адресою, і який покійним був збудований та зданий до експлуатації у 1982 році на виділеній йому земельній ділянці, однак внаслідок смерті не встиг зареєструвати право власності в реєстрі речових праві, в результаті чого не набув права власності. За таких обставин позивачці було відмовлено в оформленні спадщини на будинок у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів. Позивачка заявлені позовні вимоги підтримала із підстав, які наведено у позовній заяві та просить суд задовольнити її позовні вимоги повністю, подавши до суду письмову заяву щодо розгляду справи у її відсутності. Представник відповідача - Жубровицької сільської ради в судове засідання не з'явився, але надав до суду заяву про розгляд справи без їх участі, заявлені позовні вимоги визнають. Відповідно до ч.2 ст.158 ЦПК України, з якої слідує, що особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Згідно до ч.2 ст.197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Так, відповідно до довідок Жубровицької сільської ради Олевського району Житомирської області № 2026 від 28.11.2016 року та №3187 від 31.12.2013 року слідує, що згідно запису в погосподарської книги №14 особовий рахунок [NUMBER] за 2011-2015 роки, житловий будинок [ADDRESS] рахується за [PERSON], дядьком позивачки [PERSON], який був побудований і зданий в експлуатацію в 1982 році, що також підтверджується технічним паспортом на житловий будинок (а.с.19,20,13-17). Однак за життя спадкодавцем не було належним чином оформлено зазначене спадкове майно. Відповідно до копії свідоцтва про смерть, [PERSON], помер [INFO] року.(а.с.12). За життя [PERSON], 04.04.2012 року, дядько позивачки, склав заповіт відносно свого майна, а саме житлового будинку з усіма господарськими приміщеннями, що знаходиться по [ADDRESS] на користь своєї племінниці [PERSON], що стверджується копією заповіту зареєстрованого в реєстрі № 33 від 04.04.2012 року секретарем Жубровицької сільської ради. Заповіт не змінено та нескасовано (а.с.11). Заповіт був складений на шлюбне призвіще позивачки [PERSON], яке присвоєно було дружині після державної реєстрації шлюбу, але після розлучення 15.04.2014 року позивачка відновила своє дошлюбне прізвище [PERSON], яким іменується і потеперишній час, що стверджується рішенням Олевського районного суду Житомирської області від 15.04.2014 року (а.с.9,10) Позивачка є племінницею померлого [PERSON], і на час відкриття спадщини, в шестимісячний строк подала заяву до Олевської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини після померлого дядька [PERSON], (а.с.21). При зверненні до Олевської державної нотаріальної контори Житомирської області щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, після смерті [PERSON], позивачці було відмовлено із-за відсутності правовстановлюючих документів, які б доводили належність майна померлому спадкодавцю, що стверджується відповідною постановою Олевської державної нотаріальної контори від 30.11.2016 року.(а.с.26). Суд, дослідивши і оцінивши всі докази по справі, прийшов до висновку, що між сторонами виникли правовідносини, які врегульовані ст.ст.1217, 1220 -1222, 1233, 1234, 1235, 1248 ЦК України, з яких слідує, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Часом відкриття спадщини є день смерті спадкодавця. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Спадкоємцями за заповітом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини. Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт здійснюється особисто. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. У статтях 1268 та 1269 ЦК України зазначено також, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Як слідує із матеріалів справи, на час побудови і здачі в експлуатацію зазначеного будинку (1982 рік), реєстрація домоволодіння в сільській місцевості здійснювалася у виконкомі сільської ради, про що робився відповідний запис у погосподарській книзі з відкриттям особового рахунку, а реєстрація будинків органами БТІ проводилася лише у містах і селищах міського типу, що було передбачено інструкцією Держплану УРСР і Міністерства юстиції УРСР від 29.07.1959 року, та інструкцією Міністерства комунального господарства РСР «Про порядок реєстрації домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР» від 31.01.1966 року. Таким чином, житловий будинок [ADDRESS], з врахуванням наведених нормативно-правових актів, в органах БТІ зареєстрований не був, оскільки законодавством, яке було чинним на той час, не було передбачено реєстрацію в сільській місцевості нерухомого майна органами БТІ. Разом із тим, відповідно до Положення про державний нотаріат УРСР, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 31.08.1964 року № 941, яке мало чинність до набуття чинності нового Цивільного кодексу України (01.01.2004 р.), слідує, що підтвердженням належності будинку, можуть служити відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящихся. Якщо до складу спадкового майна входить жилий будинок (частина будинку) державний нотаріус вимагає правовстановлюючий документ про належність будинку (частини будинку), квартири спадкодавцю, довідку-характеристику бюро технічної інвентаризації, а в місцевостях, де інвентаризація не проводилась, - довідку виконавчого комітету місцевої Ради депутатів трудящихся. Разом з тим відповідно до п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04.10.1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право власності громадян на жилий будинок», слідує, що право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній йому в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. За таких обставин, належність вказаного нерухомого майна спадкодавця, за його життя стверджується вищевказаними довідками Жубровицької сільської ради Олевського району Житомирської області за № 2026 від 28.11.2016 року та за №3187 від 31.12.2013 року, що виписані органом місцевого самоврядування на підставі погосподарських книг, оскільки на час забудови і здачі в експлуатацію житлового будинку [ADDRESS] інвентаризація нерухомого майна у даному населеному пункті органами БТІ не проводилась, а здійснювалася у виконкомі сільської ради відповідно до погосподарських книг. Враховуючи те, що позивач є спадкоємцем за заповітом та фактично вступила в управління і володіння спадковим майном, а саме будинком [ADDRESS] а право власності на спадкове майно належне померлому [PERSON]повністю підтверджене, однак позиваці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів, які б доводили належність зазначеного вище спадкового майна померлому [PERSON], суд вважає, що позовні вимоги позивачки обґрунтовані та підлягають задоволенню, так як під час судового розгляду справи було встановлено, що позивачка є племінницею померлого [PERSON], який своє майно заповідав позивачці [PERSON], і у зв'язку з чим позивачка має право, як спадкоємець за заповітом на спадкування всього належного спадкодавцю [PERSON]майна. На підставі викладеного та

Outcome: approved