Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-06 00:00:00

30 червня 2015 року позивач звернулась до суду з позовом та просила ухвалити рішення, яким визнати [PERSON] покупцем за договором купівлі-продажу домоволодіння та земельної ділянки від 29.06.2006 року, посвідченого державним нотаріусом Шостої Одеської державної нотаріальної контори, Петрушенко Т.А.; визнати за [PERSON] право власності на домоволодіння під номером [NUMBER], що знаходиться за адресою [ADDRESS], що в цілому складається з житлового будинку на плані зазначеного під літерою «Б», житловою площею 39, 5 кв.м. та надвірних споруд: сараїв, літ. «В», «Л», вбиральні літ «И», «К» - огорожі - № 1, мостіння - І, розташованих на земельній ділянці, площею 0,0418 га, що знаходиться у приватній власності. Свої вимоги мотивувала тим, що відповідач по справі [PERSON] протягом тривалого часу здійснювала прибирання у її оселі, у зв'язку з чим у них склалися доброзичливі відносини. Позивач зазначає, що через те, що вона не мала громадянства України, за згодою відповідача оформляла неодноразово угоди по придбанню майна на ім'я останньої, в тому числі домоволодіння під номером [NUMBER], що знаходиться за адресою [ADDRESS] та земельної ділянки, на якій розташоване дане домоволодіння. Проте позивач стверджує, що на теперішній час відповідач не визнає той факт, що власним вищевказаного нерухомого майна фактично вона не являється, вона вимушена звернутися до суду з відповідним позовом. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового засідання сповіщені належним чином у порядку ст.74,76,77 ЦПК України. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] у судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON]. у судовому засіданні позов не визнав, просив суд відмовити в його задоволені в повному обсязі, вказуючи на його безпідставність. Крім того, просив застосувати строк позовної давності, вказуючи на те, що про існування обставин, зазначених у позові, позивачу було відомо раніше, ще 9 років назад. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов визнала, підтвердила той факт, що грошові кошти за спірне нерухоме майно їй були передані саме [PERSON]. Третя особа [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги вважала обгрунтованими, просила задовольнити. Треті особи [PERSON], [PERSON], приватний нотаріус одеського міського нотаріального округу Петрушенко Тетяна Анатоліївна по справі у судове засідання не з'явились, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили. Представник третьої особи Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль» також у судове засідання не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи сповіщався належним чином, 07.08.2015 року надав до суду клопотання, в якому повідомив про неможливість бути присутнім в засіданні, через що просив відкласти розгляд справи. Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи та надані докази, вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. У судовому засіданні встановлено, що 29 червня 2006 року державним нотаріусом Шостої Одеської державної нотаріальної контори Петрушенко Т.А. було посвідчено Договір купівлі-продажу, який було зареєстровано в реєстрі за № 2-1545. Відповідно до п. 1 даного Договору, [PERSON] продала, а [PERSON] купила домоволодіння № [NUMBER], що знаходиться в [ADDRESS], що в цілому складається з житлового будинку на плані зазначеного під літ. «Б», житловою площею 39,5 кв.м. та надвірних споруд: сараїв літ. «В», «Л», вбиральні літ. «Г», навісів літ. «И», «К», огорожі - № 1, мостіння - І, розташованих на земельній ділянці, площею 0, 0418 га, що знаходиться у приватній власності. Відповідно до п. 2 Договору, продаж вчинено за 32 120 гривень, які продавець одержав від покупця, повністю до підписання цього договору. Крім того, 29 червня 2006 року державним нотаріусом Шостої Одеської нотаріальної контори Петрушенко Т.А., за реєстр № 2-1548 було посвідчено договір купівлі-продажу земельної ділянки на підставі якого, 31 січня 2007 року [PERSON] було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку Серії [NUMBER], площею 0, 0418 га, яка розташована за адресою [ADDRESS], [NUMBER]. Однак, зазначений договір за реєстровим номером 2-1548 не є предметом спору і позивач, як з'ясувалось у судовому засіданні, про його існування не знала. Як вбачається з вимог ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Відповідно до ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті договору. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього грошову суму. У відповідності до ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу квартири або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній й реєстрації, що сторонами було зроблено. Згідно ст.210 та ч.3 ст.640 ЦК України договір вважається вчиненим з моменту його державної реєстрації. Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно вимог ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Ст. 203 ЦК України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. На підставі ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлюються цим правочином. В ході судового засідання позивач пояснила, що оспорюванний правочин, на її думку, укладалися без мети створення відповідних правових наслідків, а саме виникнення у [PERSON] права власності на вищезгадане майно, так як все вищевказане майно придбалось не за кошти [PERSON], а за її та в подальшому повинне було бути переоформлене на останню чи інших людей за її вказівкою. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на заяву [PERSON] про злочин в порядку ст. 95 КПК України, адресовану Начальнику УМВД ГУМВС України в Одеській області, в якій остання нібито підтверджує факт їхньої домовленості щодо придбання спірного нерухомого майна. Однак, суд критично ставиться до даної заяви та не вважає її належним та допустимим доказом по даній справі, так як у відповідності до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У вказаній заяві [PERSON] ставила питання про заволодіння її майном та спричинені їй збитки. Також у судовому засіданні в якості свідка була допитана [PERSON], колишній власник домоволодіння та земельної ділянки за адресою [ADDRESS], [NUMBER], яка пояснила, що, укладаючи спірні договори купівлі-продажу, покупцем майна вона вважала [PERSON], від якої й отримала грошові кошти, а відповідача [PERSON] вона бачила один раз лише у нотаріуса в день укладання спірних правочинів Однак відповідно до вимог ч.2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування Зважаючи на те, що особисті пояснення сторін та покази свідків не можуть бути належними доказами підтвердження передачі грошових коштів, суд не бере їх до уваги. Правочини, вчинені відповідачами, на думку суду не можуть бути визнані недійсними, оскільки їх дії свідчать про намір набути, змінити чи припинити цивільні права та обов'язки, як це передбачено п. 5 ст. 203 ЦК України. Крім того відповідно до п. 36 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 03.03.2004 року нотаріус зобов'язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Встановлення дійсних намірів однієї із сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони з метою виключення можливості стороннього впливу на її волевиявлення. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині. Як вбачається із оспорюваного договору, державним нотаріусом роз'яснювався сторонам зміст договору та правові наслідки, які настануть. Так само і було перевірено дієздатність сторін, що уклали оспорювані договори. В момент їх укладення сторони договору мали на меті реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними, а саме - перехід права власності на земельні ділянки та нежитлові приміщення; сторонами договору було додержано усіх вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, який посвідчується нотаріально (ст.203 ЦК України), тому в задоволенні позову має бути відмовлено у повному обсязі. Більш того, залишилось не зрозумілим, як можна перевести права покупця за договором купівлі-продажу, який удаваним у відповідності до ст. 235 ЦК України в судовому порядку не визнавався. Також слід звернути увагу на той факт, що звертаючись до суду з даним позовом, позивач просить визнати її також покупцем за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 29.06.2006 року, посвідченим державним нотаріусом Шостої Одеської державної нотаріальної контори, Петрушенко Т.А., проте копії даного договору суду не надала, з клопотанням про витребування до суду не зверталась. За приписами ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст. ст. 58-59 ЦПК України докази по справі повинні бути належними та допустимими, та не ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 1 ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За нормою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до частини першої статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Обгрунтовуючи свої вимоги, позивач посилалась на правомірне та постійне проживання її разом з сім'єю у спірному будинку. Однак, суд не погоджується з такими твердженнями позивача, так як в матеріалах справи міститься заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 29.05.2014 року, яким усунуто [PERSON] перешкоди у користуванні власністю - будинком [NUMBER], що розташований за адресою: [ADDRESS], шляхом виселення з нього [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], тобто встановлена незаконність зайняття спірної житлової площі. Згідно ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним, примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Вищевказане положення деталізується в ст. 317 ЦК України, де вказано, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. В ст. 321 ЦК України зазначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст.316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. На підставі ст.319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Аналізуючи зібрані по справі докази, враховуючи наведене, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача [PERSON] не доведені, обставини, викладені в позовній заяві не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, відтак законні підстави для задоволення позову судом не встановлені. Крім того, при вирішенні спору по суті суд враховує той факт, що згідно ч. 1 ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Так початок перебігу строку позовної давності, на думку суду, починається з моменту укладання оспорюваного договору, тобто ще з 2006 року. Статтею 253 ЦК України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якої пов'язано його початок. Тобто, починаючи з 2006 року позивач протягом 3-х років до 2010 року могла звернутися з відповідним позовом до суду, так як про існування вказаного договору за її власними твердженнями їй було відомо з моменту його укладання. Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється у три роки. Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за завою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Таким чином, оскільки представник відповідача у судовому засіданні звернувся до суду з заявою про застосування строку позовної давності, при цьому, позивач не зверталась до суду з заявою про поновлення цього строку з належним обґрунтуванням причин його пропуску, суд вважає необхідним застосувати до заявлених позовних вимог строк позовної давності та відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, ст.1 ЦПК України задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України суд захищає порушене право особи у спосіб, встановлений законом. Зважаючи на викладене,

Outcome: dismissed