Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-19 00:00:00

30 травня 2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою, в якій просить суд визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. від 25 квітня 2016 року, за реєстровим №3297 про стягнення з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») заборгованості за кредитним договором в сумі 22311 грн. 89 коп. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 12 квітня 2005 року між сторонами було укладено кредитний договір №SUD0SK00000548, за яким вона отримала від відповідача кредитні кошти в сумі 6000 грн. на строк до 11 квітня 2007 року. Після укладення зазначеного договору вона взяте на себе зобов'язання по поверненню коштів вчасно не виконала, тому рішенням суду з неї стягнуто заборгованість в сумі 3965 грн. 79 коп. 23 січня 2007 року видано виконавчий лист, на підставі якого було відкрите виконавче провадження. 12 грудня 2008 року винесена постанова про закінчення виконавчого провадження, оскільки вона борг погасила. Вважала, що відповідачу нічого не винна. Вимога до неї не була безспірною. Сторони у судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Позивач подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Відповідач не заперечував проти розгляду справи за відсутності представника. Згідно поданих письмових заперечень підтверджено укладення кредитного договору між сторонами 12 квітня 2005 року, який не був виконаний. Виконавчий напис вчинений з дотриманням Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій. Право вимоги на стягнення заборгованості виникло у банку 25 квітня 2016 року. На думку відповідача в задоволені позову слід відмовити. Треті особи в поданих заявах просили справу розглянути без їх участі. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 12 квітня 2005 року між Закритим акціонерним товариством КБ «ПриватБанк» і [PERSON] був укладений кредитний договір на розвиток підприємства, за яким позивач отримала кредит у розмірі 6000 гривень із терміном повного повернення до 11 квітня 2007 року. Рішенням Липоводолинського районного суду Сумської від 24 жовтня 2006 року по справі №2-268 з [PERSON] на користь ЗАТ «ПриватБанк» стягнуто суму боргу по вказаному кредитному договору 3965,79 грн., що складалась із заборгованості за кредитом - 2711,80 грн., заборгованості по відсотках за користування кредитом - 95,39 грн., простроченої заборгованості по відсотках - 17,78 грн., простроченої заборгованості по основному боргу - 1140,75 грн., пені за несвоєчасну виплату зобов'язань - 0,07 грн., та 51 грн. державного мита (а.с. 52-54). Відповідно до постанови державного виконавця відділу державної виконавчої служби Липоводолинського районного управління юстиції від 12 грудня 2008 року виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-268, виданого Липоводолинським районним судом Сумської області 24 жовтня 2006 року, про стягнення боргу в сумі 4016 грн. 79 коп. закінчено у зв'язку з фактичним виконанням рішення суду (а.с. 12). 25 квітня 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. на підставі заяви представника ПАТ КБ «ПриватБанк» від 25 квітня 2016 року було вчинено виконавчий напис за реєстровим №3297 про стягнення з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором №SUD0SK00000548 від 12 квітня 2005 року в сумі 22311 грн. 89 коп., яка складається з заборгованості за тілом кредиту у розмірі 435,76 грн., заборгованості за відсотками у розмірі 7302,00 грн., заборгованості з пені у розмірі 12874,13 грн., а також витрати, пов'язані із вчиненням виконавчого напису 1700 грн. У відповідності до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтею 18 ЦК України та статтею 87 Закону України «Про нотаріат», для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до статті 88 цього ж Закону, нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Відповідно до п. 2 постанови КМУ від 29 червня 1999 року №1172 «Про затвердження переліку документів, за якими заборгованість проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса», для одержання виконавчого напису для стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин, подаються: оригінал кредитного договору; засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Вчинення виконавчих написів врегульовано також і Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5. Таким чином, виконавчий напис - це розпорядження нотаріуса про примусове стягнення з боржника на користь кредитора грошових сум або передачі чи повернення майна кредитору, здійснене на документах, які підтверджують зобов'язання боржника. В основі вчинення цієї нотаріальної дії знаходиться факт безспірності відповідальності боржника. Тому вчинення виконавчого напису - це не вирішення спору між кредитором та боржником, а підтвердження безспірності зобов'язань боржника. Вищенаведені нормативно-правові акти встановлюють, що при вчиненні виконавчого напису, нотаріус має перевірити ряд питань, в т.ч. і належність кредитору права стягнення заборгованості для задоволення його вимог за кредитним договором. Як вбачається із матеріалів справи, заявником для вчинення виконавчого напису було надано наступні документи: кредитний договір №SUD0SK00000548 від 12 квітня 2005 року, засвідчена виписка з рахунку боржника, вимога на ім'я [PERSON] про усунення порушень за кредитним договором, розрахунковий документ про оплату послуг поштового зв'язку, опис вкладення в цінний лист, довіреність представника (а.с. 68, 70-74 ). Судом встановлено, що приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. не в повній мірі було дотримано вимог чинного законодавства України, що регулює вчинення нотаріальних написів. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що однією з умов вчинення виконавчих написів є те, що з дня виникнення права на вимогу минуло не більше 3 років (загальний строк позовної давності). Пунктом 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (чинної на час вчинення виконавчого напису) було передбачено, що якщо кредитодавець у позасудовому порядку або до судового провадження звертається з вимогою про повернення споживчого кредиту або погашення іншого боргового зобов'язання споживача, кредитодавець не може у будь-який спосіб вимагати будь-якої плати або винагороди від споживача за таке звернення. Кредитодавцю забороняється в т.ч. і вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. З цього приводу, у п. 31 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, стосуються позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту. У виконавчому написі зазначено, що стягнення проводиться за 10 років 11 місяців 20 днів (з 12 квітня 2005 року по 1 квітня 2016 року ), тобто поза межами 3-річного строку, що прямо суперечить вищенаведеним положенням законодавства. З огляду на викладене, посилання відповідача про те, що право вимоги на стягнення заборгованості виникло у банка 25 квітня 2016 року, є необґрунтованими. Щодо доводів позивача про погашення боргу за кредитним договором, що був стягнутий за рішенням суду від 24 жовтня 2006 року, як на підставу для задоволення позовних вимог, суд ці доводи не приймає та зазначає, що станом на ухвалення рішення суду кредитний договір ще діяв до 11 квітня 2007 року, а з тексту рішення суду неможливо встановити чи борг розраховано станом на час звернення до суду з позовом, чи за весь строк дії договору. Однак суд приходить до висновку, що нотаріус при вчиненні виконавчого напису не виконав передбачених законодавчими актами приписів, зокрема, щодо спливу більш ніж 3 років з дня виникнення права на вимогу. За таких обставин позовні вимоги підлягають задоволенню, а виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути на користь позивача 640 грн. судового збору.

Outcome: approved