Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-07 00:00:00

8 листопада 2013 року до Софіївського районного суду Дніпропетровської області звернувся позивач з вищевказаною позовною заявою. В обґрунтування уточнених позовних вимог (а.с.139-141) посилається на те, що між позивачем [PERSON] та ВАТ «Дніпропетровське обласне підприємство автобусних станцій» 27 червня 2007 року було укладено договір купівлі-продажу відповідно якого він, як покупець придбав у ВАТ «ДОПАС» належну на праві колективної власності 3/5 частини нежитлової будівлі - Автостанції комплекс, що знаходиться за адресою [ADDRESS]. Набуте право власності на підставі цивільно-правової угоди зареєстровано в ОКП «Софіївське бюро технічної інвентерізації» 19 липня 2007 року за реєстраційним № 12275041. Номер запису: 127-439 в книзі: 17 А. Відповідно Державного акту на право постійного користування землею серії ДП Сф № 0017 виданого 12 травня 1995 року Софіївською районною радою, передано у постійне користування Дніпропетровському обласному об,єднанню автобусних станцій 11299 Софіївська АС - 0,44 га. П. 12 договору купівлі-продажу від 27.06.2007 року передбачено, що до земельної ділянки на якій розташовано 3/5 частини комплексу та яка до нього прилягає чи її частини Продавець (ПАТ «ДОПАС») не має і не буде в майбутньому мати притензії. Земельна ділянка переходить у користування Покупця і підлягає оформленню у його власність у порядку встановленому чиним законодавством. Останні два роки між [PERSON] та ПАТ «ДОПАС» , як співласниками, нежитлової будівлі - Автостанції комплекс стали виникати спори з приводу користування земельною ділянкою, яка необхідна для обслуговування моїх 3/5 частини будівлі. Під час розмов з директором не одноразово пропонувалось ПАТ «ДОПАС» надати для погодження до відділу Держкомзему у Софіївському районі докумнтацію із землеустрою щодо віддведення земельної ділянки, але до цього часу така документація ними до відділу Держкомзему у Софіївському районі не надано. 29 травня 2012 року позивач направив рекомендованного листа директору ПАТ «ДОПАС» з пропозицією провести на взаємних умовах розподіл в натурі земельної ділянки яка знаходиться в постійному користування ПАТ «ДОПАС», який ними отримано 01 червня 2012 року. До цього часу відповіді з пропозиціями не надійшло. Згідно ч. 3 ст. 377 Цивільного кодексу України, якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчудження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Ч. 2. ст. 120 Земельного кодексу України передбачено, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. З 1 січня 2010р. до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до статті 377 ЦК і статті 120 ЗК України. 03 грудня 2013 року Ухвалою Софіївського районного суду Дніпропетровської області по цивільный справі за позовом [PERSON] до ПАТ «ДОПАС» про визнання права користування частиною земельної ділянки, яка надана у користування, в зв,язку з переходом права власності на 3/5 частини будівлі та права користування частиною земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування було призначено судову будівельно - технічну експертизу проведення якої доручено Дніпропетровському науково - дослідному інституту судових експертиз. Вартість судової будівельно- технічної експертизи склала 2952 гривні, що підтвердується Рахунком № Рах-0491 від 08 квітня 2014 року. Під час проведення судової будівельно- технічної експертизи, судовим експертом 12 лютого 2014 року в якості додаткових матеріалів для експертного дослідження було витрибувано топографо-геодезичну зйомку земельної ділянки, яку на моє замовлення було виконано ФОП [PERSON] та надо мною експертній установі. Вартість топографо-геодезичної зйомки земельної ділянки склала 4400 гривень, що підтверджується Договором на виконання робіт, квитанцією до прибуткового касового ордера №141 від 14 лютого 2014 року. Крім цього позивачем були понесені матеріальні витрати на доставку експертів (відповідно) до місця огляду земельної ділянки в смт. Софіївку Софіївського району та в зворотньому напрямку у вигляді витрат на купівлю пального на автомобіль в сумі 441 гривні, що підтверджується фіскальними чеками АЗС. Крім прав та обов'язків, визначених у статті 27 цього Кодексу, позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову, а відповідач має право визнати позов повністю або частково. До початку розгляду судом справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову, а відповідач - пред'явити зустрічний позов. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві Представник відповідача проти позову заперечує, мотивуючи тим, що вимога гр. [PERSON] від 07.11.2013р. про визнання права користування земельної ділянки є необгрунтованою, такою, що суперечить чинному законодавству України та не підлягає задоволенню з наступних підстав, вимога позовної заяви стосується визнання за позивачем права користування на земельну ділянку, що знаходиться за адресою: смт. Софіївка, вул. Жовтнева, розташування автостанційного комплексу. [PERSON] не може отримати у власність частину спірної земельної ділянки слід зазначити, що спірна земельна ділянка відноситься до земель : транспорту, що підтверджується листом відділу Держкомзему у районі від 13.09.2012р. № 01-03-1408, фактичні обставини даної справи полягають у тому, що позивачем придбано за договором купівлі-продажу від 27.06.2007 р. 3/5 частини нежитлової будівлі автостанції, находиться за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до положень ст. 120 Земельного кодексу України, та ст. 377 Цивільного :ксу України, із виникненням права власності на будівлю чи споруду до власника :ходить право власності або право користування на частину земельної ділянки, на якій ашована належна йому на праві власності будівля чи споруда. гідно ч. 5 ст. 120 Земельного кодексу України (в редакції, що діяла на момент щення договору купівлі-продажу) при переході права власності на будівлю або зуду до громадян або юридичних осіб, які не можуть мати у власності земельні нки, до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій розташована івля чи споруда. Порядок переходу права користування на земельну ділянку визначено статтею Земельного кодексу України, згідно з якою набуття права власності або права истування ділянкою із земель державної або комунальної власності набувається за енням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх новажень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Згідно ч. 3 ст. 377 Цивільного кодексу України, якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчудження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. У відповідності до ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України, сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Строк позовної давності за вказаною позовною вимогою гр. [PERSON] сплинув, поважних причин для його поновлення не існує. З урахуванням цього, ПАТ «ДОПАС» заявляє про застосування позовної давності у даному спорі. Представник третьої особи відділу Держкомзему Софіївського району Дніпропетровської області проти позову заперечив, вважає, його необґрунтованим та таким що не підлягає задоволенню. Представник третьої особи Софіївської селищної ради Дніпропетровської області проти позову не заперечує, вважає, що позовні вимоги можуть бути задоволені в разі відсутності перешкод в користуванні громадським транспортом. Дослідивши матеріали цивільної справи, беручи до уваги доводи позивача, не визнання позову відповідачем, думку третіх осіб, оцінивши зібрані докази у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню за наступними підставами. Відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому вказаним Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за заявою осіб, зазначених у п. 5 Цього кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі доказів. Під час розгляду даної цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та обов'язків учасниками судового розгляду, у тому числі й в частині подання ними доказів та клопотань, проведення експертиз. Однак, учасники судового розгляду, розпорядившись своїми правами на власний розсуд, відмовились від надання суду інших доказів у підтвердження своїх вимог та заперечень і вважали, що наявні всі документи для вирішення справи по суті, тому суд розглядає справу на підставі тих доказів що містяться у справі і вважає що в ній міститься достатньо документів для правильного та об'єктивного розгляду. В судовому засіданні встановлено, що між позивачем [PERSON] та ВАТ «Дніпропетровське обласне підприємство автобусних станцій» 27 червня 2007 року було укладено договір купівлі-продажу відповідно якого він, як покупець придбав у ВАТ «ДОПАС» належну на праві колективної власності 3/5 частини нежитлової будівлі - Автостанції комплекс, що знаходиться за адресою [ADDRESS]. Набуте право власності на підставі цивільно-правової угоди зареєстровано в ОКП «Софіївське бюро технічної інвентерізації» 19 липня 2007 року за реєстраційним № 12275041. Номер запису: 127-439 в книзі: 17 А. Відповідно Державного акту на право постійного користування землею серії ДП Сф № 0017 виданого 12 травня 1995 року Софіївською районною радою, передано у постійне користування Дніпропетровському обласному об,єднанню автобусних станцій 11299 Софіївська АС - 0,44 га. П. 12 договору купівлі-продажу від 27.06.2007 року передбачено, що до земельної ділянки на якій розташовано 3/5 частини комплексу та яка до нього прилягає чи її частини Продавець (ПАТ «ДОПАС») не має і не буде в майбутньому мати притензії. Земельна ділянка переходить у користування Покупця і підлягає оформленню у його власність у порядку встановленому чиним законодавством. Останні два роки між [PERSON] та ПАТ «ДОПАС» , як співласниками, нежитлової будівлі - Автостанції комплекс стали виникати спори з приводу користування земельною ділянкою, яка необхідна для обслуговування моїх 3/5 частини будівлі. Під час розмов з директором не одноразово пропонувалось ПАТ «ДОПАС» надати для погодження до відділу Держкомзему у Софіївському районі докумнтацію із землеустрою щодо віддведення земельної ділянки, але до цього часу така документація ними до відділу Держкомзему у Софіївському районі не надано. 29 травня 2012 року позивач направив рекомендованного листа директору ПАТ «ДОПАС» з пропозицією провести на взаємних умовах розподіл в натурі земельної ділянки яка знаходиться в постійному користування ПАТ «ДОПАС», який ними отримано 01 червня 2012 року. До цього часу відповіді з пропозиціями не надійшло. Згідно ч. 3 ст. 377 Цивільного кодексу України, якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчудження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Ч. 2. ст. 120 Земельного кодексу України передбачено, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. З 1 січня 2010р. до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до статті 377 ЦК і статті 120 ЗК України. 03 грудня 2013 року ухвалою Софіївського районного суду Дніпропетровської області по цивільный справі за позовом [PERSON] до ПАТ «ДОПАС» про визнання права користування частиною земельної ділянки, яка надана у користування, в зв,язку з переходом права власності на 3/5 частини будівлі та права користування частиною земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування було призначено судову будівельно - технічну експертизу проведення якої доручено Дніпропетровському науково - дослідному інституту судових експертиз. Відповідно до ст. 125 Земельного Кодексу України, право власності на земельну ділянку, а також право пості Згідно ч. 3 ст. 377 Цивільного кодексу України, якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчудження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Згідно ч. 1 ст. 126 Земельного Кодексу України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. Відповідно до ч. 2 ст. 126 Земельного Кодексу України право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується: а) цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною в порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою; б) свідоцтвом про право на спадщину. У судовому засіданні встановлено, що позивач отримав державний акт і сторони це не оспорюють. Відповідно до загальних засад цивільного законодавства під правомочністю користування розуміється можливість вилучення корисних властивостей речі для задоволення потреб власника чи інших осіб. Пункт13-1 постанови від 9 вересня 2009 р. N 1021 «Про затвердження порядків ведення Поземельної книги і Книги записів про державну реєстрацію державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі» державна реєстрація земельної ділянки здійснюється після визначення кадастрового номера в установленому порядку та прийняття відповідним органом, який здійснює розпорядження землями, рішення про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність (користування) чи після формування земельної ділянки на підставі документації із землеустрою за рішенням власника земельної ділянки про поділ або об'єднання земельних ділянок. Згідно з ч. 9 ст. 79-1 Земельного Кодексу України земельна ділянка може бути об'єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. У відповідності до ч.1 ст. 125 Земельного кодексу України, право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації, а також, як передбачено ч. 3 вказаної вище правової норми, приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється. Документ, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, згідно ч. 1 ст. 126 Земельного кодексу України, є державний акт. Земельний кодекс України визначає склад і категорії земель, суб'єктів права власності та постійного користування земельною ділянкою, їх права та обов'язки, способи захисту їх прав, передбачає підстави і порядок набуття права власності (користування) земельними ділянками та встановлює правовий режим земель залежно від їх цільового призначення (ст. ст.18, 19, 38, 40, 78,80, 92, 95, 96, 120, 152 ЗК України, дія якого поширюється на правовідносини, які виникли після 1 січня 2002 року). Відповідно до технічного звіту з кадастрової зйомки земельної ділянки при проведенні робіт з кадастрової зйомки земельної ділянки яка розташована за адресою [ADDRESS] по співвідношенню до існуючого державного акту на постійне користування, який видано Дніпропетровському обласному об»єднанню автобусних станцій 1129 Софіївська АС та зареєстрованого в книзі записів державних актів на право постійного користування за №17 від 12.05.1995 року виявлено невідповідність меж земельної ділянки вказаної в державному акті та фактичної межі земельної ділянки. Фактична межа земельної ділянки не відповідає державному акту на постійне користування, тим самим площа земельної ділянки що фактично використовується являється значно меншою. Згідно висновку №3038-13 комісійної судової земельно-технічної експертизи по даній цивільній справі від 21.07.2014 року на розгляд суду пропонується два варіанта розподілу земельної ділянки (а.с.108-114). Судові експерти вказують, що, враховуючи існуючу забудову з надвірними будівлями та спорудами, необхідність проходів та доступу для обслуговування та доступу для обслуговування будівель-розподіл земельної ділянки з урахуванням їх часток у праві користування можливий. Суду надано договір купівлі продажу від 27.06.2007 року (а.с.12), витяг з реєстрації права власності на нерухоме майно (а.с.14), також відповідно до державного акту відповідачу передано у постійне використання за цільовим призначенням 0,44 гектарів землі в межах згідно з планом землекористування (а.с.5-6). Суд не бачить перешкод для задоволення даного позову. Згідно ст..88 ЦПК України стягнути з відповідача понесені позивачем судові витрати. На підставі вищезазначеного та

Outcome: approved