Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-05 00:00:00

31.03.2021 [PERSON] звернулася з позовом до Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (далі -Банк), у якому просила стягнути (з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог від 18.06.2021): - компенсацію за невикористані дні додаткових відпусток як жінці, яка працює і є одинокою матір`ю за період з жовтня 2016 року по грудень 2020 року - всього за 50 днів у розмірі 79 545,00 грн, які не були виплачені при звільненні, - середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.01.2021 по день фактичного розрахунку. Позов обґрунтовано тим, що [PERSON] , працюючи в Банку, у зв`язку з розірванням шлюбу з жовтня 2016 року, виховувала та утримувала дочку - [PERSON] , [INFO] , самостійно. Копію свідоцтва про розірвання шлюбу вона надала роботодавцю. Вважає, що з жовтня 2016 року мала статус одинокої матері, яка працює, тому за період з жовтня 2016 року по грудень 2020 року набула право на щорічні додаткові відпустки, які не використовувала, тому має право на компенсацію за невикористані 50 днів цих відпусток у розмірі 79 545,00 грн. Про нараховані суми, належні їй при звільненні, перед виплатою зазначених сум, Банк її не повідомив, тому вона не знала про невиплату їй компенсації за цей вид відпустки при звільненні. Розрахунковий лист за грудень 2020 року відповідач направив їй 11.06.2021 разом з відмовою на її заяву від 30.03.2021 про виплату компенсації. Вважає, що компенсацію відповідач не виплатив неправомірно, всупереч вимогам ст. 43 Конституції України, ч. 1 ст. 83, ст. 116 КЗпП України, ст. 24 ЗУ «Про відпустки». Ухвалою Дарницького районного суду в м. Києві від 26.04.2021 відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. У відзиві на позов АТ «Райффайзен Банк Аваль» просив відмовити у задоволенні вимог повністю, оскільки за час роботи у Банку у позивачки не виникло право на отримання щорічної додаткової відпустки працівникам, які мають дітей (як одинокої матері) та відповідно на дату звільнення у Банку не було обов`язку виплачувати позивачці грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, оскільки вона не зверталась із заявою про надання їй щорічної додаткової відпустки, не надавала документи на підтвердження того, що після розірвання шлюбу батько не бере участі у вихованні дитини. У відповіді на відзив [PERSON] зазначила на необґрунтованість відзиву, оскільки чинне законодавство не містить конкретного переліку документів, які слід пред`явити матері, яка виховує дитину без батька, для отримання додаткової соціальної відпустки, в тому числі, для отримання виплати компенсації за невикористані дні таких відпусток. Також вважає необґрунтованими доводи відповідача про необхідність доведення нею факту самостійного виховання дитини в період роботи, оскільки право на отримання зазначеної соціальної відпустки визначено законом та пов`язано з виникненням певного факту, яким став переїзд батька в інше місце та розірвання шлюбу, про що відповідачу було відомо.Окрм того, вона 30.03.2021 надала відповідачу довідки зі школи від 29.05.2020 № 106 та від 29.03.2021 № 53, про те, що батько участі у вихованні дитини не бере. Вважає, що у неї в розумінні практики ЄСПЛ наявні «правомірні очікування» на отримання компенсації за невикористані дні соціальних відпусток, оскільки вона не виключена з кола осіб, які мають право на таку компенсацію. У додаткових поясненнях відповідач зазначив про нерелевантність судової практики, наведеній позивачкою у відповіді на відзив з огляду на неподібність правовідносин у справі, що розглядається, з правовідносинами у наведених позивачкою справах. В судовому засіданні позивач позов підтримала та пояснила, що, працюючи в Банку, у зв`язку з розірванням шлюбу з жовтня 2016 року, виховувала та утримувала дочку - [PERSON] , [INFO] , самостійно. Про це Банку було відомо, оскільки копію свідоцтва про розірвання шлюбу вона надала роботодавцю. З жовтня 2016 року мала статус одинокої матері, яка працює, тому за період з жовтня 2016 року по грудень 2020 року набула право на щорічні додаткові відпустки, які не використовувала, заяв про надання їй таких відпусток, роботодавцю вона не подавала. Посилаючись на ст. 184 КЗпП України, вважає, що вона не зобов`язана повідомляти попередньо роботодавця про наявність права на таку відпустку для того, щоб отримати компенсацію за неї у разі невикористання такої відпустки. Вважає, що має право на компенсацію за невикористані 50 днів цих відпусток у розмірі 79 545,00 грн. Про нараховані суми, належні їй при звільненні, перед виплатою зазначених сум, Банк її не повідомив, тому вона не знала про невиплату їй компенсації за цей вид відпустки при звільненні. Розрахунковий лист за грудень 2020 року відповідач направив їй 11.06.2021 разом з відмовою на її заяву від 30.03.2021 про виплату компенсації. Просила задовольнити позов повністю. Представник відповідача у судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову повністю у зв`язку з його необґрунтованістю, оскільки Банк не міг порушити права позивачки, про які йому було невідомо. Фактичні обставини справи, встановлені судом. Відповідно до свідоцтва про народження Серії [NUMBER] у [PERSON] є донька [PERSON] , [INFO] (а.с. 11). Згідно з рішенням суду у справі №753/9786/16-ц від 04.10.2016 [PERSON] розірвала шлюб з [PERSON] - батьком дитини. [PERSON] працювала на різних посадах у Відповідача з 19.06.2008 по 31.12.2021 (а.с.5-9). У особовій картці позивача, заведеній відповідальним відділом роботодавця, містилися записи про те, що позивачка розлучена та має дитину, що не оспорюється сторонами (а.с. 42). Відповідно до наказу Банку «Про звільнення з роботи» № 2679К від 24.12.2020 [PERSON] звільнено з роботи з 31.12.2020 за угодою сторін та визначено виплати їй грошову компенсацію за невикористану відпустку в кількості 32 календарних днів за період з 01.10.2019 по 31.12.2020, а саме: щорічні основні - 23 дні за період з 01.10.2019 - 30.09.2020, 5 днів за період 01.10.2020 - 31.12.2020, щорічна додаткова за особливий характер праці - 4 дні за період з 01.10.2019 - 30.09.2020 (а.с. 47). Згідно з довідками зі школи від 29.05.2020 № 106 та від 29.03.2021 № 53, батько [PERSON] участі у вихованні дитини не бере (а.с. 12-13). Ці довідки позивач вперше подала Банку після звільнення разом із заявою про виплату компенсації за невикористані дні додаткових відпусток на дитину, які не були виплачені при звільненні (а.с. 16-18). Мотиви та норми права, з яких виходить суд. Положеннями статті 4 Закону України «Про відпустки» встановлено такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16 1 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18 1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону). Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про відпустки» жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або яка усиновила дитину, матері особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів. Згідно з ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Відповідно до пункту 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9 одинокою матір`ю вважають жінку, яка не перебуває у шлюбі та у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдову; іншу жінку, яка виховує і утримує дитину сама. Згідно з Листом від Міністерства соціальної політики України від 30.05.2014 р. № 193/13/123/-14, для підтвердження права на зазначену відпустку в цьому випадку роботодавцю має бути пред`явлений будь-який офіційно складений, оформлений та засвідчений в установленому порядку документ, в якому з достатньою достовірністю підтверджується відсутність участі батька у вихованні дитини. Зокрема, одним із таких документів, наприклад, може бути: рішення суду про позбавлення відповідача батьківських прав; ухвала суду або постанова слідчого про розшук відповідача у справі за позовом про стягнення аліментів; акт, складений соціально-побутовою комісією, створеною первинною профспілковою організацією чи будь-якою іншою комісією, утвореною на підприємстві, в установі, організації, або акт дослідження комітетом самоорганізації населення, в якому зі слів сусідів (за наявності їх підписів у акті) підтверджується факт відсутності участі батька у вихованні дитини; довідка зі школи (садочку) про те, що батько не бере участі у вихованні дитини (не спілкується з вчителями, не забирає дитину додому, не бере участі в батьківських зборах) тощо. Суд враховує та застосовує у цій справі висновок Верховного Суду, зроблений у в постанові від 21.12.2020 у справі № 520/2226/19 у подібних правовідносинах, що у роботодавця не виникає обов`язок виплати компенсації за невикористану відпустку у тому разі, якщо працівник належним чином не повідомив про наявність підстав для надання такої відпустки. Отже, обов`язок оформлення таких документів лягає на працівника, а не на роботодавця. Таким чином, позивач не надала суду доказів, що вона під час роботи у Банку, а також на час звільнення, надавала роботодавцю документи, які визначені законодавством для підтвердження статусу одинокої матері, а також, що за час перебування у трудових відносинах з Банком вона зверталася до роботодавця із заявою про надання соціальних відпусток як одинокій матері. Наявність в особовій справі позивачки копії рішення суду про розірвання шлюбу підтверджує саме факт розірвання шлюбу, але не є доказом того, що батько не бере участь у вихованні дитини. Довідки зі школи від 29.05.2020 № 106 та від 29.03.2021 № 53, про те, що батько [PERSON] участі у вихованні дитини не бере, позивач вперше подала Банку через три місяці після звільнення, разом із заявою про виплату компенсації за невикористані дні додаткових відпусток на дитину, які не були виплачені при звільненні. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що за час роботи у Банку у позивачки не виникло право на отримання щорічної додаткової відпустки працівникам, які мають дітей (як одинокої матері) та відповідно на дату звільнення у Банку не було обов`язку виплачувати позивачці грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. Доводи позивачки про те, що у постанові Верховного Суду від 20.01.2021 у справі № 182/5140/15-ц викладено висновок про те, що для отримання компенсації за невикористані дні соціальної відпустки достатньо надати докази на підтвердження статусу одинокої матері на стадії судового розгляду, є помилковими, оскільки цю постанову Верховний Суд ухвалив за інших фактичних обставин (справа про поновлення на роботі, у якій суд зробив висновок про поширення на позивачку гарантій дотримання трудових прав, визначених ч. 3 ст. 184 КЗпП України щодо заборони звільнення одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи власника або уповноваженого ним органу), тому висновок Верховного Суду у справі № 182/5140/15-ц не підлягає застосуванню під час розгляду цієї справи, оскільки правовідносини у ній не є подібними з правовідносинами у справі, що розглядається. Інша, наведена позивачкою судова практика, також не є релевантною, тому суд не застосовує її під час розгляду справи. Так, у постанові Верховного Суду від 13.08.2020 у справі № 808/610/18 роботодавець у справі (на відміну від справи, що розглядається) до звільнення позивача володів інформацією паро те, що вона є одинокою матір`ю. Доводи позивачки про те, що всупереч вимогам ст. 116 КЗпП України вона не була повідомлена Банком про нараховані суми, належні їй при звільненні, перед виплатою зазначених сум, а тому не знала, що їй не враховано до виплати при звільненні компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як одинокій матері, є необґрунтованими, оскільки у тексті наказу Банку «Про звільнення з роботи» № 2679К від 24.12.2020 міститься вказівка про виплату [PERSON] компенсації за невикористану відпустку в кількості 32 календарних днів за період з 01.10.2019 по 31.12.2020 і перелічено види та кількість невикористаних днів усіх відпусток, на які вона мала право і які не використала: щорічні основні - за період з 01.10.2019 - 30.09.2020, 01.10.2020 - 31.12.2020, щорічна додаткова за особливий характер праці за період з 01.10.2019 - 30.09.2020. Вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.01.2021 по день фактичного розрахунку не підлягає задоволенню, оскільки є похідною від вимоги про стягнення компенсації за невикористані дні додаткових відпусток як жінці, яка працює і є одинокою матір`ю за період з жовтня 2016 року по грудень 2020 року - всього за 50 днів у розмірі 79 545,00 грн, які не були виплачені при звільненні. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у позові відмовлено, розподіл судових витрат суд не здійснює.

Outcome: dismissed