Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-02 00:00:00

29.09.2015 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя, в якому просить суд визнати за нею та відповідачем по 1/2 частині квартири [ADDRESS], мотивуючи свої вимоги тим, що в період перебування сторін у шлюбі з 19 квітня 1991 року по 06 травня 2004 року ними в грудні 1995 року було придбано вищезазначену квартиру за спільні кошти для потреб проживання сім`ї. Зазначає, що після розірвання шлюбу та до цього часу вона та син сторін постійно проживають в зазначеній квартирі. До початку вересня 2015 року у неї з відповідачем ніяких суперечок з приводу права власності та користування спірною квартирою не було. Однак в перших числах вересня 2015 року відповідач повідомив, що він хоче здавати спірну квартиру в оренду. Посилаючись на те, що згідно із правовстановлюючими документами на спірну квартиру відповідач є власником квартири, яка, за твердженням позивача, є спільним майном подружжя, що, на її думку, створює небезпеку розпорядження відповідачем майном на свій розсуд без урахування інтересів позивача, тому з її боку виникла необхідність звернутися до суду з позовом про поділ спільного майна. В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позовні вимоги і просили їх задовольнити. Звернули увагу суду на те, що позивачка не пропустила строк позовної давності, оскільки про порушення свого права дізналася лише в вересні 2015 року, коли відповідач предявив вимогу про виселення її та їх сина зі спірної квартири та повідомив про наміри здавати спірну квартиру в оренду. Після розірвання шлюбу вона залишилася проживати в спірній квартирі, особисто приймала участь в її облаштуванні, приймала та приймає участь в оплаті комунальних послуг. Однак відповідач має намір порушити права позивача на спільне майно, придбане під час перебування сторін в шлюбі. Відповідач та його представник під час розгляду справи зазначили, що відповідач не визнає позов [PERSON] в повному обсязі. Зазначають, що спірна квартира була придбана батьком відповідача за його особисті кошти, отримані від продажу квартири на вул. Шовкуненко. Таким чином спірна квартира є особистим майном відповідача, а не спільним майном сторін. До того ж, підстав для задоволення позову немає, оскільки позивачка звернулася до суду із пропуском трирічного строку позовної давності, рахуючи останній з моменту розірвання шлюбу між сторонами в 2004 році, оскільки з моменту розірвання шлюбу сторін позивачка не зверталася до суду з позовом про поділ майна, що, на думку відповідача, свідчить про те, що позивачка втратила інтерес до спірного нерухомого майна. Всі наступні роки вона своє право порушеним не вважала, з будь-якими пропозиціями до нього не зверталася. Відтак про ймовірне порушення свого права позивачу було відомо з моменту розірвання шлюбу і перебіг строку почався в 2004 році. Просять в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позову, з огляду на наступне. Судом встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] 19.04.1991 року уклали шлюб, зареєстрований Відділом запису актів громадянського стану Залізничного РВК у м. Києві, актовий запис № 347 від 19.04.1991 року. Шлюб було розірвано 06 травня 2004 року, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу видане Відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції в м. Києві, актовий запис № 359. В період шлюбу за спільні кошти сторін на підставі договору купівлі-продажу від 03.10.1995 року, укладеного на Українській товарній біржі, сторонами набуто спірне майно - квартира [ADDRESS]. Розділ VII «Прикінцеві положення» СК України передбачає, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності ЦК України, тобто з 31 січня 2004 року. Таким чином, суд вважає, що правовий режим спірного майна має визначатись за нормами КпШС України, оскільки СК України не має зворотної дії у часі і поширюється на відносини, що виникли після введення його в дію, а джерело та час придбання спільно нажитого подружжям майна має враховуватися при вирішенні спору про поділ майна подружжя. На підставі викладеного порядок набуття спільного майна та його правовий режим по даному спору має визначатися нормами КпШС України, а поділ майна подружжя за правилами, які передбачені СК України. Так, згідно зі ст.22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу є його спільною сумісною власністю, частки якого між подружжям визнаються рівними (ст. 28 КпШС України). Відповідно до ч. 1 ст. 23 КпШС України, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Відповідно до ст. ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, у разі поділу якого частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Отже указаними нормами передбачена презумпція віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. У такому разі позивач звільняється від доведення цієї обставини, яка має значення для правильного вирішення справи, а відповідач, якщо заперечує проти цього, відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України має довести протилежне (спростувати матеріально-правову презумпцію). В свою чергу, частиною 1 статті 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню (ч.1 ст. 61 ЦПК України). Заперечуючи проти позову, відповідач [PERSON] посилався на те, що спірна квартира була придбана за кошти його батька [PERSON], отримані останнім від продажу квартири [ADDRESS]. Разом з тим, суд критично оцінює зазначені доводи, оскільки квартира [ADDRESS] була продана майже через півтора місяці (21.11.1995 року) після купівлі сторонами спірної квартири (03.10.1995 року), що вбачається з копії договору купівлі-продажу спірної квартири від 03.10.1995 року та копії договору купівлі-продажу від 21.11.1995 року квартири [ADDRESS], продавцями якої були [PERSON], [PERSON], [PERSON], наданої відповідачем на підтвердження своїх доводів. Будь-яких інших доказів на підтвердження того, що спірна квартира є особистою власністю відповідача ним суду не надано. Виходячи з наведеного саме на відповідача законом був покладений обов'язок довести, що майно набуте в шлюбі придбано за його особисті кошти. Разом з цим, відповідач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження його доводів щодо того, що спірна квартира була придбана хоча і в період шлюбу, але за його особисті кошти. За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що спірна квартира є спільним майном сторін і підлягає поділу між ними. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбних договором. У п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки, коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (частина перша статті 60 СК). Частиною 1 ст. 71 СК України визначено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Частина 2 даної норми передбачає, що неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Згідно ч. 3 ст. 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. У п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема, неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої, п'ятої статті 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Судом встановлено, що спірна квартира є неподільною річчю, але про отримання компенсації за свою частку у цьому спільному майні жодна сторона по справі не заявила і попередньо не внесла на депозитний рахунок суду відповідну грошову суму. Виходячи з наведеного суд приходить до висновку про те, що поділити дане майно можливо тільки визначивши ідеальні частки сторін. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про задоволення вимог позивачки про поділ між сторонами спільно набутого майна - квартири [ADDRESS], загальною площею 44,8 кв.м, житловою площею 29,3 кв.м. Заява відповідача про застосування строку позовної давності задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Згідно із ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа, довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчисоюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК України). Відповідно до ч. 1 ст. 22 КпШС УРСР майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю, ч. 1 ст. 28 КпШС передбачалось, що частки подружжя у спільній сумісній власності є рівними. Таким чином, придбавши спірну квартиру у 1995 році під час перебування у шлюбі, позивачка та її колишній чоловік набули права спільної сумісної власності на спірне нерухоме майно відповідно до зазначених положень закону. При цьому початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК України). Тобто, визначальним для висновку про застосування строку позовної давності у спорі про поділ майна подружжя, заявленому після розірвання шлюбу, є саме момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Установлено, що позивачка дізналася про порушення свого права в вересні 2015 року, коли відповідач поставив питання про виселення позивачки та їх спільного сина зі спірної квартири з наміром здати в оренду спірну квартиру, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Вказані обставини відповідачем не спростовані. З позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя [PERSON] звернулася у вересні 2015 року, тобто у межах строку, встановленого для звернення до суду за захистом свого порушеного права. За таких обставин суд не вбачає підстав для застосування до позовних вимог [PERSON] строку позовної давності. Виходячи з наведеного, позов [PERSON] підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею судові витрати. З огляду на викладене, враховуючи що позов підлягає задоволенню в повному обсязі, суд дійшов висновку про те, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню витрати на оплату судового збору в сумі 6090,00 грн..

Outcome: approved