Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-10 00:00:00

29.10.2019 року до суду звернулась позивачка з позовом. Вимоги мотивувала тим, що від шлюбу з відповідачем має сина [PERSON] , [INFO] , який проживає разом з позивачкою. Згідно з виписним епікризом хірургічного відділення Охтирської ЦРЛ з 02.09.2019 року по 18.09.2019 року дитина перебувала в лікарні на стаціонарному лікуванні, вартість якого склала 9512,13 грн. Посилаючись на те, що відповідач жодної участі у витратах на лікування дитини не приймав, просила стягнути з [PERSON] на її користь додаткові витрати на лікування дитини [PERSON] , [INFO] , в сумі 4756,00 грн. Позивачка, будучи належним чином сповіщеною про дату, час та місце розгляду справи, до суду не прибула, подала заяву про розгляд справи без її участі, просила ухвалити заочне рішення у справі. Відповідач, будучи належним чином сповіщеним про час та місце судового розгляду справи, в судове засідання не прибув, про причини неявки не повідомив. Суд ухвалив про розгляд справи у відсутність відповідача на підставі наявних у справі доказів за правилами глави 11 розділу ІІІ ЦПК України. Суд, вивчивши докази, якими позивачка обґрунтувала позовні вимоги, виходив з наступного: Відповідно до ч.ч. 1-4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Частинами 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Встановлено, що [INFO] народився [PERSON] , в свідоцтві про народження якого батьком записаний відповідач. \\а.с.5\\ Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 25.07.2011 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. \\а.с.6\\ Встановлено, що рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 03.06.2014 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , аліменти в розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку щомісяця, до досягнення дітьми повноліття, починаючи стягувати з 23.05.2014 року. \\а.с.7\\ Згідно з виписного епікрізу на [PERSON] , вбачається, що дитина перебувала на стаціонарному лікуванні в хірургічному відділенні КЗ «Охтирська ЦРЛ» в період з 02.09.2019 року по 18.09.2019 року. (а.с. 8). Копіями чеків підтверджується, те, що придбані ліки на загальну суму 9512 грн. 13 коп.(а.с. 9-12). Стаття 55 Конституції України надає кожному громадянину право будь-яким не забороненими законом засобами захищати свої права та свободи від порушень і протиправних посягань. Ця конституційна норма з певними уточненнями була перенесена до сімейного права. До числа важливих прав батьків відноситься право на захист прав та інтересів їх дітей. Надаючи батькам можливість захищати дитину, держава намагається не допустити незахищеності дітей. Предметом захисту можуть бути житлові, спадкові, адміністративні інші майнові та особисті немайнові права дитини. Зокрема ч. 2 ст. 150 СК України передбачено обов`язок батьків піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Згідно ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до положень ст. 185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 24.02.2016 року по справі №6-1296цс15, виходячи з аналізу ст. 185 СК України, додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у зв`язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Наявність таких витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. Доказами, що підтверджують наявність особливих обставин, що спричинили додаткові витрати на дитину, можуть бути документи, які свідчать про витрати на придбання спеціальних інструментів, призначених для розвитку здібностей людини (наприклад, музичного інструменту або спортивного спорядження тощо), витрати на навчання дитини у платному навчальному закладі, на заняття у музичних, мистецьких або спортивних закладах, на додаткові заняття, висновки МСЕК, довідки медичних закладів та інші документи, що підтверджують відповідний стан здоров`я дитини (хвороба, каліцтво), і свідчать про необхідність додаткових витрат (на лікування, на придбання ліків, спеціальний медичний догляд, санаторно-курортне лікування тощо). Разом з тим, додаткові витрати, зумовлені особливими обставинами, можуть бути присуджені судом у вигляді конкретної суми, що підлягає одноразовій сплаті, або у вигляді щомісячних чи інших періодичних платежів, здійснюваних протягом певного строку чи постійно. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення. Судом встановлено, що спільний син сторін [PERSON] , [INFO] , перебував на стаціонарному лікуванні в хірургічному відділенні КЗ «Охтирська ЦРЛ» з оперативним втручанням, та мати дитини-позивачка у справі придбала ліки на загальну суму 9512,13 грн., що підтверджується копіями чеків. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на приписах закону і знайшли підтвердження доказами, дослідженими в судовому засіданні і оціненими в сукупності. Будь-яких протиріч у доказах судом не встановлено. Доказів, які б спростовували висновки суду, сторони не надали. Згідно ст. 141 ЦПК України суд вважає за правомірне стягнути з відповідача на користь держави судові витрати в розмірі 768,40 грн.

Outcome: approved