Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-29 00:00:00

29.11.2018 року [PERSON] звернулася до Дружківського міського суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, свої позовні вимоги обґрунтувала тим, що вона мешкає в квартирі, яка розташована за адресою: [ADDRESS] та є її власником. В даної квартирі крім неї також зареєстрований її син [PERSON]. З липня 2014 року [PERSON] у квартирі не мешкає. Він не сплачує комунальні послуги у вказаній квартирі, там не має його речей. 04 грудня 2018 року ухвалою Дружківського міського суду Донецької області було відкрито загальне позовне провадження у вказаній цивільній справі та було призначено підготовче судове засідання на 04 січня 2019 року (а.с.23-24). Ухвалою Дружківського міського суду Донецької області від 04 січня 2019 року підготовче провадження було закрито та справу призначено до судового розгляду по суті на 177 січня 2019 року (а.с. 31-32 ). В судове засіданні позивач [PERSON] не з'явилася, надала заяву з клопотанням розглядати справу у її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві (а.с.28). Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи він був повідомлений належним чином. З огляду на це, на підставі ст.247 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності сторін на підсаві наявних у справі доказів, без фіксації судового процесу. Суд, дослідивши матеріали справи вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником 2/3 частини квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності [NUMBER] від 05 жовтня 2005 року та свідоцтвом про право на спадщину [NUMBER] від 11 жовтня 2018 року (а.с.14-16). Згідно акту обстеження квартири, яка розташована за адресою [ADDRESS]від 17 жовтня 2018 року в зазначеній квартирі зареєстровані [PERSON], [PERSON]. [PERSON] за даною адресою зареєстрований, але не мешкає з липня 2014 року, особистих речей в квартирі не має (а.с. 20). Позивач просить визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Відповідно до ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України право члена сім'ї власника будинку, який не є його співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цьому будинку. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі його відсутності саме без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Із зазначеного слід дійти висновку, що виникнення права членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком (квартирою) та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку (квартири) права власності на цей будинок (квартиру), а відтак - припинення права власності особи на будинок (квартиру) припиняє право членів її сім'ї на користування цим будинком (квартирою). З огляду на викладене, суд може визнати особу такою, що втратила право користування житловим приміщенням, за наявності двох умов: по-перше, непроживання у спірному житловому приміщенні на час звернення до суду понад шість місяців, по-друге, таке непроживання має бути без поважних причин. Разом з тим, судом встановлено, що відповідач [PERSON], також є власником 1/3 частини квартири [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності [NUMBER] від 05 жовтня 2005 року (а.с. 14). Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Таким чином, у суда немає підстав для задоволення позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed