Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-28 00:00:00

30.09.2015 року [PERSON] звернулася до Миргородського міськрайонного суду із позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. В судовому засіданні позивачка [PERSON] свої позовні вимоги підтримала. Пояснила, що у них з відповідачем є спільна дитина дочка [PERSON] [INFO], яка проживає разом з нею та перебуває на її повному утриманні, оскільки відповідач ухиляється від матеріального забезпечення дитини, що спонукало її звернутися з даним позовом до суду. Відповідач працює, інших утриманців не має. Просить суд стягнути з відповідача [PERSON] на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дочки в розмірі 1/3 частини від заробітку (доходу) відповідача щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Визнає той факт, що з вересня по грудень 2015 року вона отримувала від відповідача кошти на утримання дочки [PERSON] в розмірі 100 доларів щомісячно. Зазначає, що в серпні 2015 року відповідач їй перерахував кошти на операцію, що не мало відношення до дитини. Відповідач [PERSON] про день та час судового розгляду справи (основна та резервна дата) повідомлений відповідно до положень Гаазької Конвенції про вручення за кордоном судових або позасудових документів у цивільних або комерційних справах від 15 листопада 1965 року. В судове засідання не зявився, але направив заперечення на позов з яких вбачається, що він дійсно працює та його доход становить близько 400 євро на місяць, винаймає житло, яке змушений оплачувати, повинен забезпечувати не тільки дочку, але і собі належний життєвий рівень. Зважаючи на вище викладене, просить суд визначити йому справедливий розмір аліментів на утримання дитини, який би відповідав, як інтересам дитини, так і враховував би і його інтереси. Також просить суд надати йому можливість спілкуватися з дочкою встановивши періоди побачень з правом перебування дочки разом з ним у Болгарії. Суд, заслухавши пояснення позивачки, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі, приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з таких підстав. Встановлено, що сторони мають спільну дитину дочку [PERSON] [INFO], що підтверджується копіями відповідних свідоцтв (а.с. 3-4). Дитина проживає разом з матірю та перебуває на її утриманні, що підтверджується довідкою Миргородського КЖЕУ (а.с.5). Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Частинами 2, 3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року (з наступними змінами та доповненнями), передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сімї разом з батьками або в сімї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обовязки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обовязком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Главою 15 СК України передбачено, що батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обовязку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. Зазначений обовязок, згідно з засадами ч.6 ст.7 СК України, в рівній мірі стосується обох батьків та покладається на них за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ (ст.159 ЦПК України), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. Суд оцінює докази відповідно до вимог ст.ст. 58, 59, ч.3 ст.61, 212 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. При цьому, згідно із ст.60 ЦПК України, обовязок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач [PERSON] проживає окремо від дитини, працює та має заробіток близько 800 лв., що підтверджується трудовим контрактом, наказом, ордерами на виплату заробітної плати (а.с. 47-59). Відповідач самостійно перераховував позивачці кошти на утримання дитини щомісячно, з вересня 2015 року по грудень 2015 року включно, по 100 доларів США, що підтверджується відповідними документами про грошові перекази (а.с.60-74). Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що відповідач має стабільний щомісячний дохід грошове забезпечення, а отже аліменти повинен сплачувати щомісячно у частці від його заробітку (доходу). Згідно ст.ст. 180; 181; 182 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька. Розмір аліментів на одну дитину за жодних обставин не може бути меншим 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. При визначенні частки доходу що підлягає до стягнення з відповідача на утримання дитини, суд виходить із розміру прожиткового мінімуму, що існує в державі України для дитини, віком до 6 років, що на час розгляду справи судом становить 1228 грн., розмір заробітку відповідача, ту обставину, що він винаймає житло, повинен забезпечити належний рівень життя як дитині, так і собі та вважає, що аліменти з відповідача, слід стягувати у розмірі 1/4 частини від його заробітку, як з особи, яка має стабільний дохід, що відповідатиме як інтересам дитини так і не призведе до порушення прав відповідача, буде відповідати засадам розумності та справедливості. Також суд приходить до переконання, що аліментні виплати слід стягувати з відповідача з 01 січня 2016 року, а не з часу звернення позивачки з позовом до суду, оскільки відповідачем подано суду докази, які свідчать про те, що він добровільно сплачував позивачці кошти на утримання дитини по грудень 2015 року включно і ця обставина не заперечується позивачкою. Відповідач [PERSON] в своїх запереченнях на позов просить суд встановити йому справедливий режим реалізації батьківських прав відповідно до ст. 153 СК України з врахуванням тієї обставини, що він з дочкою проживає в різних країнах, а саме: надати йому можливість спілкуватися з дитиною з можливістю перебування дочки за місцем його проживання 20 днів наприкінці липня та наприкінці грудня кожного року. Відповідно до ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішуються батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобовязаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини. Отже, сторони повинні самостійно вирішити питання стосовно участі батька у вихованні дитини, а в разі якщо вони не прийдуть до згоди між собою по даному питанню, то відповідач [PERSON] вправі звернутися до суду з позовом щодо участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею. На даний час подібного позову на розгляді суду не має, зважаючи на що, відповідно до діючого законодавства України, суд не вправі вирішувати питання встановлення режиму реалізації відповідачем своїх батьківських прав відносно дитини.

Outcome: partial