Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-16 00:00:00

9 січня 2014 року до суду надійшла позовна заява, у якій позивач просив розірвати шлюб з відповідачкою. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що незважаючи на тривалий час спільного шлюбу так і не склалися нормальні сімейні стосунки. Внаслідок напружених стосунків позивач був змушений покинити відповідачку разом з їх спільною дочкою та проживаьи окремо. В судовому засідані позивач підтримав позовні вимоги та просив задовольнити. Суду пояснив, що через напруження стосунків між ним та дружиною і неможливістю подальшого спільного проживання, з серпня 2013 року шлюбні відносини між ними припинені, він проживає окремо від дружини, тому категорично налаштований на розлучення. Відповідачка та її представник в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову та просили надати строк для примирення. Ухвалою суду від 03 лютого 2014 року було надано подружжю строк для примирення - один місяць та зупинено провадження у справі. Ухвалою суду від 3 березня 2014 року по закінченню місячного строку для примирення провадження у справі відновлено. У судове засідання після закінчення строку для примирення сторони не з'явилися, подавши заяви про розгляд справи за їх відсутності та розірвання шлюбу. Позов підлягає задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб, виданого 18 грудня 1988 року Лівобережним відділом реєстрації шлюбів Головного управління юстиції у м. Києві, копія якого долучена до справи, [PERSON] та [PERSON] 18 грудня 1988 року зареєстрували шлюб, про що був здійснений актовий запис № 4019. Після укладення шлюбу присвоєні прізвища: чоловіку [PERSON], дружині [PERSON]. Під час шлюбу в них народилася дочка [PERSON], [INFO], батьком якої є позивач, а матір'ю відповідачка, що підтверджується свідоцтвом про народження, копія якого долучена до матеріалів справи, і яка залишається проживати разом з відповідачкою. Судом встановлено, що спільне сімейне життя у позивача та відповідачки не склалося. Останні роки спільного проживання сторони перестали розуміти один одного. Внаслідок напруження стосунків між позивачем і відповідачкою, та неможливістю подальшого спільного проживання в одній квартирі, позивач змушений був з липня 2013 року залишити відповідачку разом з їх спільною дитиною. Відповідно з того часу вони перестали проживати разом, підтримувати шлюбні стосунки, вести спільне господарство. Шлюб фактично розпався. На протязі строку для примирення налагодити сімейні стосунки не вдалося. Відповідно до положень ст.51 Конституції України, ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на добровільній згоді жінки та чоловіка, примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно ч.2 ст.18, п.3 ст.51, ч.3 ст.56, ч.1 ст.110 СК України дружина і чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань, при цьому способом захисту сімейних прав та інтересів, у тому числі є право на припинення шлюбних відносин шляхом пред'явлення до суду позову про розірвання шлюбу одним з подружжя. Відповідно до ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Таким чином, за час сімейного життя у сторін склалася обстановка, що виключає можливість спільного проживання, почуття любові один до одного між сторонами втрачено. Примирення між подружжям та збереження сім'ї неможливо. За таких обставин суд дійшов до висновку, що сім'я розпалася остаточно, а шлюб існує формально, подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача та відповідачки. Враховуючи відсутність обставин, що перешкоджають розірванню шлюбу, передбачених ч.2 ст.110 СК України, суд вважає за необхідне позов про розірвання шлюбу задовольнити, оскільки позовні вимоги є обґрунтованими і такими, що не суперечать закону та не порушують права інших осіб. Як вбачається з поданої заяви відповідачки, спір щодо розподілу сумісно нажитого майна між ними буде вирішуватися в судовому порядку. У відповідності до ст.113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно письмової заяви відповідачки після розірвання шлюбу вона бажає надалі іменуватися прізвищем [PERSON]. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідачки на користь держави підлягає стягненню судовий збір, від сплати якого позивач звільнений. На підставі викладеного,

Outcome: approved