Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-10 00:00:00

30 липня 2019 року позивач [PERSON] звернулась до суду із зазначеною позовною заявою про стягнення з [PERSON] аліментів на неповнолітню дитину. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано на підставі рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 15.04.2019 року, та від вказаного шлюбу мають неповнолітню дитину - дочку [PERSON] , [INFO] . Позивач вказує, що фактичні шлюбні відносини між сторонами припинені з серпня 2018 року, відповідач з ними не проживає та матеріальну допомогу на утримання дочки не надає, уникає виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню та утриманню дитини, в добровільному порядку сплачувати грошові кошти на задоволення потреб дитини відмовляється. Зважаючи на викладене, посилаючись на рівність прав і обов`язків батьків щодо дитини та право малолітньої [PERSON] на рівень життя, достатній для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку, позивач вважає обґрунтованою вимогу про стягнення з відповідача аліментів у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) [PERSON] щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з серпня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття, на підставі чого просить задовольнити позовну заяву. Ухвалою Октябрського районого суду м.Полтави від 31 липня 2019 року позовна заява прийнята до провадження та справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін по справі (а.с.22-23). Ухвалою суду від 11 вересня 2019 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про об`єднання справ в одне провадження. Відповідно до письмових пояснень відповідача [PERSON] , останній з позовом не погодився, зважаючи на ту обставину, що його повнолітнім сином був також поданий інший позов про стягнення аліментів на утримання їх повнолітнього сина, який продовжує навчання, а тому вважає, що розмір аліментів на дочку, що підлягає стягненню, має становити 1/6 частки від заробітку (доходу) із розрахунку 1/3 частки на двох дітей. Крім того, у матеріалах справи відсутні докази, що підтверджують, що позивач вживала заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не змогла їх одержати у зв`язку з ухиленням відповідача від їх сплати. Разом із тим, свідками у справі є батьки позивача, які є зацікавленими особами на стороні позивача, а тому їх свідчення не відповідають дійсності та не можуть братися до уваги судом. Вимоги позивача про стягнення аліментів за минулий час мають бути підтверджені офіційними зверненнями до платника аліментів, проте позивач [PERSON] таких доказів не надала. На підставі викладеного, просив відмовити в задоволенні позовних вимог за необґрунтованістю та ухвалити рішення про стягнення аліментів на утримання дочки у розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку від дня пред`явлення позову (а.с.57-59). Позивач [PERSON] та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили задовольнити позов у повному обсязі, надавши відповідні пояснення. Представник відповідача у судовому засіданні з позовом погодився частково, визнавши позовні вимоги про стягнення аліментів у розмірі 1/6 частки від заробітку (доходу) відповідача, заперечивши в частині доводів сторони позивача про стягнення аліментів у розмірі 1/4 частини, а також стягнення аліментів за минулий період, а саме з серпня 2018 року, з огляду на те, що відсутні докази вжиття позивачем відповідних заходів та факти ухилення відповідача від надання матеріальної допомоги на утримання дитини. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, а також заперечення сторони відповідача, надавши належну правову оцінку зібраним доказам, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, та допитавши свідка, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивач [PERSON] (а.с.8-12) та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 08 серпня 1998 року, який було розірвано на підставі рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 15 квітня 2019 року (а.с.14, 15). Від шлюбу сторони мають повнолітнього сина [PERSON] , який народився [INFO] , що підтверджується ксерокопією свідоцтва про народження дитини серії [NUMBER] (виданого повторно) від 10 серпня 2017 року (а.с.53). Також сторони мають неповнолітню дочку [PERSON] , яка народилась [INFO] , про що 30.04.2013 року складено відповідний актовий запис №452, та підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Октябрським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Полтавського міського управління юстиції 30.04.2013 року (а.с.13). Згідно зі змістом позовних вимог, позивач просить стягнути аліменти на утримання неповнолітньої дитини - [PERSON] . Судом встановлено, що дитина - [PERSON] , [INFO] , перебуває на утриманні матері [PERSON] та проживає разом з нею, проти чого не заперечував представник відповідача у судовому засіданні. Враховуючи положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, частин 7, 8 ст.7 СК України при вирішення будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до положень ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Згідно з ст.141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і обов`язків і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Згідно з ч.3 ст.181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Отже, враховуючи потреби дитини, її стан здоров`я та вік, матеріальне становище відповідача, який є працездатною особою, має постійне місце роботи, доказів про інші аліментні зобов`язання та осіб на утриманні суду не надав, те, що батьки проживають окремо, дитина проживає з позивачем, а також інші обставини справи, суд приходить до висновку про необхідність присудження аліментів з відповідача на користь позивача на утримання неповнолітньої дочки у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, оскільки обов`язок утримувати дітей є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька. Разом із тим, доводи відповідача про наявність іншого невирішеного судом спору щодо стягнення аліментів з відповідача на повнолітню дитину сторін, яка продовжує навчання, не бере до уваги, оскільки вказані позови заявлені з різних підстав щодо обов`язків батька по утриманню своїх дітей (ст.191, ст.199 СК України). Відповідно до ст.191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Згідно з ч.2 ст.191 СК України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Задовольняючи позовні вимоги у даній справі, суд присуджує аліменти на дитину від дня пред`явлення позову, тобто з 30 липня 2019 року. Щодо вимог позовної заяви про стягнення аліментів, починаючи з серпня 2018 року, то в цій частині вимоги задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не надано до суду належних і допустимих доказів про те, що позивач вживала заходів щодо одержання аліментів з відповідача, проте останній ухилявся від їх сплати, зазначених у розумінні положень ч.2 ст.191 СК України. Посилання сторони позивача з цього приводу на факти висловлення прохань про надання грошової допомоги у телефонних розмовах та особистих зустрічах з відповідачем не знайшли свого об`єктивного підтвердження достатніми доказами, а тому наведені аргументи не дають змоги дійти до висновку про наявність вказаних обставин. З цього приводу пояснення допитаного у судовому засіданні як свідка [PERSON] щодо обставин ухилення відповідача від надання матеріальної допомоги на утримання дитини з серпня 2018 року також не можна вважати переконливими та об`єктивними, оскільки надані пояснення не підтверджуються у сукупності з іншими доказами по справі, а також останній є батьком позивачки [PERSON] . Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З огляду на викладене, з урахуванням конкретних обставин справи, суд дійшов до висновку про часткове задоволення вимог позовної заяви. Згідно з ст.141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір у розмірі 768,40 грн. Відповідно до ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. На підставі викладеного та

Outcome: partial