Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-18 00:00:00

30 червня 2017 року [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON], Товарної біржі «Київська універсальна товарна біржа» про визнання права власності на квартиру. Позивач вказує, що у зв'язку зі смертю його матері [PERSON], він звернувся до державного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини до складу якої, серед іншого, входить трьохкімнатна квартира за адресою: [ADDRESS]. У підтвердження права власності на квартиру померлої матері, нотаріусу було надано Свідоцтво про право власності на квартиру, яке видане Комісією по приватизації житлового фонду Мінекономіки України, згідно з розпорядженням (наказом) від 01 листопада 1993 року за № 320, зареєстроване Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності 07 грудня 1993 року за № 2857. На запит Київської державної нотаріальної контори № 6, Київським міським бюро технічної інвентаризації було надано інформаційну довідку в якій зазначено, що згідно з даними Бюро, квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], зареєстрована на праві власності гр. [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого Київською Універсальною біржею 13 липня 1994 року за реєстраційним № 2933/1494. Враховуючи отриману інформацію, 19 травня 2017 року нотаріусом винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, якою відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру за адресою: [ADDRESS] на тій підставі, що нотаріус не може встановити факт належності зазначеної квартири померлій [PERSON] в безспірному порядку. Позивач стверджує, що був зареєстрований у вказаній квартирі з 01 лютого 1992 року до 30 березня 2007 року, про відповідача [PERSON] ніколи не чув, про договір купівлі-продажу дізнався у нотаріуса до якого звернувся із заявою про прийняття спадщини. Відповідачі [PERSON] та Товарна біржа «Київська універсальна біржа» відзивів на позовну заяву не надали. Ухвалою суду від 24 липня 2017 року відкрито провадження у справі, призначено справу до судового розгляду. Представником позивача подано до суду клопотання про витребування доказів від Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації», а саме, реєстраційної справи нерухомого майна - квартири яка знаходиться за адресою [ADDRESS]. Ухвалою суду від 16 листопада 2017 року клопотання представника позивача про витребування доказів задоволено. 08 травня 2018 року представник позивача звернувся з клопотанням про витребування доказів від П'ятої Київської державної нотаріальної контори, а саме, копії довіреності від 13 січня 1994 року, зареєстрованої в реєстрі № 8к-173, виданої [PERSON] на ім'я [PERSON], яке було задоволено ухвалою суду від 08 травня 2018 року. Відповідно до поданої представником позивача заяви про уточнення позовних вимог, позивач просить позов задовільнити, визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 13 липня 1994 року за реєстраційним № 2933/1494, визнати за позивачем право власності на трьохкімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до п.9 Перехідних положень ЦПК України, в редакції яка набула чинності 15 грудня 2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. На виконання п.9 Перехідних положень ЦПК України проведено підготовче засідання. Ухвалою суду від 27 червня 2018 року закрите підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті, встановлений відповідачам строк для подання відзиву на позов до 10 серпня 2018 року. Представником позивача 19 жовтня 2018 року була подана заява про розгляд справи за його відсутності, проти винесення заочного рішення представник позивача не заперечував. Відповідачі [PERSON] та Товарна біржа «Київська універсальна біржа» відзивів на позовну заяву з урахуванням уточнених позовних вимог не надали, в судове засідання не з'явилися, про день та час слухання справи повідомлені належним чином, про причини неявки в судове засідання суд не повідомили, клопотань про відкладення розгляду справи чи розгляд справи за їх відсутності суду не подали. Відповідно до ч.4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON], померла [INFO], що встановлено на підставі свідоцтва про смерть (а.с. 13). Після її смерті відкрилася спадщина на майно, в тому числі трьохкімнатну квартиру, загальною площею 70,4 кв.м., яка знаходиться за адресою [ADDRESS], яка належала померлій на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 01 листопада 1993 року, виданого згідно розпорядження (наказу) Комісії по приватизації житлового фонду Мінекономіки України від 01 листопада 1993 № 320 (а.с. 14). Спадкоємцем померлої є її син [PERSON], який народився [INFO], що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с. 12). На підставі заяви позивача [PERSON], державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори Гуль Л.О. 06 червня 2016 року була заведена спадкова справа № 390/2016 щодо майна померлої [PERSON] Згідно Інформаційної довідки, виданої Комунальним підприємством Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» КВ-2016 № 22831 від 08 липня 2016 року (а.с. 18) квартира [ADDRESS] на праві власності зареєстрована за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого Київською Універсальною біржею 13 липня 1994 року за № 2933/1494. В зв'язку з вищенаведеним, державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори Гуль Л.О. була винесена постанова від 19 травня 2017 року про відмову [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], яка залишилася після смерті [PERSON], померлої [INFO] (а.с. 19). Відповідно до довідки Державного підприємства «Еко» (а.с. 21) [PERSON] з 13 квітня 1984 року по [INFO] була прописана та дійсно проживала за адресою [ADDRESS], за цей час особовий рахунок на інше прізвище не переводився. У листі від 18 квітня 2018 року № 062/14-4542 (И-2018) Комунальне підприємство Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» (а.с.122) повідомило суд про те, що відповідно до даних реєстрових книг Бюро первинна реєстрація права власності на квартиру [ADDRESS] здійснена за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого комісією про приватизації житлового фонду Міністерства економіки України від 01 листопада 1993 року (копія в архіві Бюро не знайдена). В подальшому право власності на вказану квартиру перейшло та зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу зареєстрованого Київською Універсальною біржею (КУБ) 13 липня 1994 року № 2933/1494. З доданої, представником позивача, до матеріалів справи копії договору купівлі-продажу нерухомості від 13 липня 1994 року (а.с. 130) вбачається, що стосовно спірної квартири був укладений договір купівлі-продажу сторонами якого виступили продавець - [PERSON], який діяв від імені [PERSON] за довіреністю, посвідченою П'ятою Київською державною нотаріальною конторою 13 січня 1994 року, зареєстрованою в реєстрі за № 8к-173, який діяв через брокера, брокерської контори №580 [PERSON] та покупець [PERSON], який діяв через брокера брокерської контори № 580 [PERSON] Відповідно до п. 1 договору купівлі-продажу [PERSON], в особі повіреного продала, а покупець купив квартиру [ADDRESS]. Зазначена квартира, відповідно до п.2 та п.3 Договору складається з 3-х кімнат, загальною площею 70,4 кв.м., в тому числі житлової площі 46,5 кв.м. та належить продавцю на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Комісією по приватизації житлового фонду Мінекономіки України 01 листопада 1993 року відповідно до розпорядження від 01 листопада 1993 року за № 320, зареєстрованого Київським держбюро техінвентаризації 07 грудня 1993 року за реєстраційним № 2857. Пунктом 7 договору купівлі-продажу визначено, що покупець набуває право власності на квартиру з моменту укладення договору за умови його юридичного посвідчення. Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину, зокрема згідно норм Цивільного кодексу Української РСР від 18 липня 1963 року, із змінами (далі ЦК 1963 року), який був чинний на момент укладення договору купівлі-продажу квартири. Статтею 41 ЦК 1963 року визначено, що угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків. Згідно ст. 42 ЦК 1963 року угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній). Відповідно до ст. 47 ЦК 1963 року нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Згідно імперативних положень ст. 48 ЦК 1963 року, недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом. Відповідно до ст. 227 ЦК 1963 року, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» у редакції, яка була чиною на дату виникнення правовідносин, біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Таким чином, враховуючи положення законодавства, чинного на дату укладення договору купівлі-продажу квартири договори, зареєстровані на біржі, не прирівнюються до нотаріально посвідчених, а лише не підлягають їх подальшому нотаріальному посвідченню, в зв'язку з чим необхідним є дотримання законодавчо встановленої форми угод про відчуження нерухомого майна незалежно від місця, де ці угоди укладаються. У разі порушення вимоги законодавства щодо обов'язкової нотаріальної форми укладення договору тягне за собою недійсність такого договору. Окрім цього, як вбачається з відповіді наданої П'ятою Київською державною нотаріальною конторою від 18 травня 2018 року № 2593/01-16 (а.с. 145) на ухвалу суду від 08 травня 2018 року, щодо надання копії довіреності від 13 січня 1994 року, зареєстрованої в реєстрі за № 8к-173, виданої від імені [PERSON] на ім'я [PERSON] за даними реєстру для реєстрації нотаріальних дій за 1994 рік за реєстровим № 8к-173 від 13 січня 1994 року було вчинено іншу нотаріальну дію від імені іншої особи. Згідно копії сторінки реєстру для реєстрації нотаріальних дій за 1994 рік (а.с. 146) вбачається, що в реєстрі за № 8к-173 було вчинено нотаріальну дію із засвідчення вірності копій довідки від 07 травня 1991 року для гр. [PERSON], 1936 року народження. Відповідно до ст.65 ЦК 1963 року, довіреність на укладення угод, що потребують нотаріальної форми, а також на вчинення дій щодо державних, кооперативних та інших громадських організацій повинна бути нотаріально посвідчена, за винятком випадків, передбачених у цьому Кодексі, та інших випадків, коли спеціальними правилами допущена інша форма довіреності. Дана обставина свідчить про те, що померла [PERSON] не надавала [PERSON] довіреності від 13 січня 1994 року, зареєстрованої П'ятою Київською державною нотаріальною конторою в реєстрі за № 8к-173 та відповідно не уповноважувала його на представництво своїх інтересів та укладання будь-яких угод, в тому числі договору купівлі-продажу квартири від 13 липня 1994 року (а.с. 130). Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовної вимоги щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомості від 13 липня 1994 року. У зв'язку зі смертю [PERSON] та відкриття спадщини, виникли правовідносини, які пов'язані з переходом прав та обов'язків від померлої особи до її спадкоємців. Із матеріалів справи вбачається, що після смерті [PERSON], яка померла [INFO], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (а.с.13), відкрилась спадщина, яка складається, серед іншого майна, також з трьохкімнатної квартири, загальною площею 70,4 кв.м., за адресою [ADDRESS], яка належала померлій на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 01 листопада 1993 року виданого згідно розпорядження (наказу) Комісії по приватизації житлового фонду Мінекономіки України від 01 листопада 1993 № 320 (а.с. 14). Відповідно до ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У відповідності до вимог ст.ст.1217, 1223 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або законом. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини, право на спадкування одержують особи, зазначені у статтях 1261-1265 ЦК України. Згідно ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом має той з подружжя, який його пережив та діти спадкодавця. Факт, що позивач являється сином померлої [PERSON] підтверджується Свідоцтвом про його народження серії [NUMBER] (а.с. 12). Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що позивач є спадкоємцем за законом після померлої [PERSON] та до спадкового майна входить квартира за адресою: [ADDRESS]. Позивач з метою прийняття спадщини в нотаріальному порядку звернувся до державного нотаріуса Шостої Київської державної нотаріальної контори Гуль Л.О. проте, як вже було встановлено судом , державним нотаріусом була винесена постанова від 19 травня 2017 року про відмову позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], (а.с. 19). Зазначене підтверджує ту обставину, що позивач не має змоги оформити свої спадкові права в позасудовому порядку. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно із ч.1 ст.19 ЦПК України, суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Відповідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При таких обставинах , суд приходить до висновку що позов підлягає задоволенню. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов'язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов'язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно із ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При повному або частковому задоволенні позову майнового характеру до кількох відповідачів судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується ними пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів. На підставі вищевказаного та

Outcome: approved