Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-14 00:00:00

5 лютого 2016 року позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просила визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням будинком № 2, розташованим по вул.Лазурній в с. Шевченкове Жовтневого району Миколаївської області. В обґрунтування своєї вимоги вказувала наступне. У її власності знаходиться зазначений будинок, в якому вона проживає разом зі своїм сином. Крім того, в будинку також зареєстрований, хоча і не проживає з червня 2011 року [PERSON]. Вказана особа не є її родичем. Дана обставина заважає позивачці в повній мірі користуватися та розпоряджатися власним будинком, у неї виникають труднощі з оформленням субсидії, також їй доводиться самостійно сплачувати по рахункам по оплаті комунальних платежів. Посилаючись на те, що відповідач добровільно не проживає в належному їй на праві власності будинку, не несе витрат на його утримання, просила позбавити його права користування житловим приміщенням даного будинку. Позивачка в судове засідання не з`явилась, однак надіслала на адресу суду заяву, в якій позов підтримала та просила його задовольнити, справу розглянути за її відсутності. Відповідач до суду не зявився, про час та місце слухання справи судом був повідомлений своєчасно та належним чином. Суд, дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Будинок № 22 по вул. Лазурній в с. Шевченкове Жовтневого району Миколаївської області належить позивачці на праві приватної власності, що підтверджується копією договору купівлі-продажу. В той же час, в будинку зареєстрований [PERSON] Наявність такої реєстрації позбавляє позивачку як власницю будинку належним чином ним володіти та розпоряджатися. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Також, згідно з вимогами ст. ст. 319, 391 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. На час виникнення спірних правовідносин діяли норми Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Цивільного кодексу України 2003 року, Житлового кодексу України. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Окрім цього, відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, з урахуванням положень ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Проте відповідач в будинку добровільно не мешкає, і не є членом сім`ї позивачки, тому її позовні вимоги законні та обґрунтовані і підлягають задоволенню. Враховуючи викладене,

Outcome: approved