Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-31 00:00:00

29 лютого 2016 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, мотивуючи свої вимоги фактичним припиненням сімейних відносин і неможливістю збереження сім'ї. У судовому засіданні [PERSON] підтримала заявлені позовні вимоги, на обґрунтування яких послалась на обставини, викладені у позовній заяві, та зазначила, що з 21 червня 2002 року перебуває з [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, від якого мають неповнолітню дочку - [PERSON], [INFO]. Спільне з відповідачем життя виявило, що вони різні за характером люди, що привело до втрати порозуміння, поваги і любові один до одного. Посилаючись на наведені обставини, позивачка просить суд розірвати шлюб між нею та [PERSON]. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов про розірвання шлюбу визнав повністю та пояснив, що у зв'язку з погіршенням стосунків він та позивачка припинили шлюбні відносини і проживання однією сім'єю. Погоджується з обставинами, викладеними позивачкою. Вважає, що сім'я існує формально, вони втратили порозуміння, тому збереження сімейних відносин є неможливим. Вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази, суд у межах заявлених позовних вимог (ст. 11 ЦПК України), встановив наступне. Громадяни України [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 21 червня 2002 року у відділі реєстрації актів громадянського стану Червонозаводського районного управління юстиції м. Харкова, актовий запис № 193. Подружжя має неповнолітню дочку - [PERSON], [INFO], яка мешкає разом з позивачкою. Відповідно до положень статті 51 Конституції України та частини першої статті 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Рішення про розірвання шлюбу, як визначено нормою статті 112 СК України, суд постановляє якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. При цьому суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Наявними в матеріалах справи доказами підтверджено, що [PERSON] та [PERSON] фактично припинили шлюбні відносини, не проживають спільно однією сім'єю та не ведуть сумісне господарство. За цей час подружжя не здійснили дій щодо збереження родинних стосунків. Сторони не мають наміру зберегти свою сім'ю. За приписами статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають спільні права та обов'язки. У разі визнання відповідачем позову, як визначено в частині 4 статті 174 ЦПК України, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Проаналізувавши встановлені конкретні обставини по справі, оцінивши надані сторонами в порядку статті 60 ЦПК України докази в їх сукупності, суд, приймаючи до уваги існуючи взаємини між подружжям, небажання кожного з них продовжувати шлюбні відносини, дійшов висновку, що подальше подружнє життя [PERSON] та [PERSON], збереження їх сім'ї є неможливим та суперечить їх інтересам. За таких обставин заява позивачки відповідає дійсній волі подружжя, тому позов про розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Позивачка наполягає на відновленні її дошлюбного прізвища та вимагає компенсації за понесені судові витрати, пов'язані із зверненням до суду. У відповідності до ч. 1 ст. 88ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. На підставі вищенаведеного,

Outcome: approved