Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-02 00:00:00

29.12.2014р. позивачка звернулася до суду із даним позовом, покликаючись на те, що вона є власником будинку [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 29.03.2013р.. Відповідачка є її дочкою і від народження періодично проживала в її будинку, проте 05.02.2014р. забрала свої речі та дітей і переселилася до свого співжителя [PERSON] в [ADDRESS] де фактично проживає по даний час. Відповідачка пообіцяла їй, що через деякий час зніметься з реєстраційного обліку та зареєструється за своїм новим місцем проживання, проте по даний час цього не зробила. В продовження зазначала, що відповідачка з нею не спілкується, не провідує її та нічим не допомагає, дітям також не дозволяє відвідувати бабусю. Лише одного разу з цього часу її дочка приходила до неї забрати онуку, яка втекла до неї, бо була голодна. В неї є інші діти крім відповідачки, які також зареєстровані у її будинку та проживають з нею, допомагаючи. Вони дорікають їй тим, що відповідачка не допомагає їй, а залишається зареєстрованою у будинку. Формальна реєстрація відповідачки у її будинку перешкоджає їй вільно здійснювати володіння та користування своїм майном, а відповідачка відмовляється добровільно знятися з реєстрації. Просила суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим будинком [ADDRESS] та стягнути з неї понесені судові витрати. В судовому засіданні позивачка підтримала вимоги своєї заяви в повному обсязі та пояснила, що звернулася до суду із таким позовом, оскільки відповідачка постійно з нею та братами скандалить. Пішла жити до співжителя відповідачка добровільно, нічого їй не сказавши. У них є спільна дитина, яку співжитель відповідачки зареєстрував у себе, тому не вбачає перешкод для того, щоб там зареєструвалася і її дочка. Відповідачка їй говорила, як ішла, що не хоче в неї жити. В судових дебатах позивачка збільшила свої позовні вимоги і просить суд поряд із відповідачкою також виписати її дітей. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечила та пояснила, що залишила батьківський будинок лише тому, що не могла там далі проживати через постійні скандали і побиття. Вона зверталася із заявою в міліцію про її побиття, проте письмової заяви не подала, так як у її мами була судимість і, як їй роз'яснив дільничний інспектор міліції, маму могли посадити в тюрму. Живе вона не у співжителя, а просто орендує у нього приміщення, за яке платить гроші. Вона хотіла купити собі будинок, але у зв'язку з ростом курсу долара не в силі зараз цього зробити. Вона не забрала усі свої речі з будинку, бо мама їй не дозволяє, каже, що у неї на ці речі немає прав. Проте вона купляла їх за свої гроші. Коли вона перебувала у стані вагітності мама з молодшим братом побили її, у зв'язку з чим вона мусіла лікуватися. Вона пробувала спілкуватися з мамою, але та навіть з нею не вітається. Мама просить виселити тільки її, бо на дітей ідуть пільги зі сплати комунальних платежів. Просить не задовольняти позов, бо у неї четверо дітей і вона не має іншого постійного місця проживання і не має де приписатися. Як пояснили у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON], поки [PERSON] жила у своєї мами постійно між ними були скандали і сварки. Бачили обоє, як [PERSON] прийшла за дитиною, а позивачка зі своїм сином побили її, жбурляли об веранду і паркан, а потім виволокли за подвір'я. [PERSON] тоді перебувала у стані вагітності. Свідок [PERSON] також повідомила, що позивачка неодноразово не пускала дітей відповідачки навіть на подвір'я, а відправляла їх зразу назад до відповідачки. Свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] вказали, що не були ніколи свідками сварок між сторонами, оскільки не проживають близько до позивачки. Свідок [PERSON] знає про скандали в сім'ї позивачки і відповідачки лише зі слів позивачки, тому нічого стверджувати однозначно не може. Свідки [PERSON] та [PERSON] вказали, що [PERSON] живе у свого співжителя разом із своїми дітьми, чому виникають конфлікти між нею і позивачкою не знають. Свідок [PERSON], сільський голова с. Тур'є Старосамбірського району Львівської області, в судовому засіданні пояснив, що відповідачка позитивно характеризується, добре доглядає за дітьми, проживає у свого співжителя. Позивачка у справі неодноразово наводила наклепи на свою дочку, агресивна, скандалить із сусідами, настроювала братів проти відповідачки. Конфлікт виник із того, що [PERSON] отримує велику соціальну допомогу на дітей, якою колись розпоряджалася мама - позивачка у справі, а коли [PERSON] переїхала до свого співжителя, мама не змогла користуватися цими коштами, тому і почалися конфлікти. Просить суд не задовольняти позов, бо [PERSON] з дітьми не має іншого місця проживання, де б могла зареєструватися. З [PERSON] вони неодружені і мови про таке зараз не іде. Свідок [PERSON], дільничний інспектор міліції, в судовому засіданні підтвердив той факт, що [PERSON] хотіла написати заяву в міліцію про її побиття матір'ю, проте коли він роз'яснив їй, що в мами непогашена судимість, а тому її можуть посадити в тюрму, [PERSON] відмовилася подавати заяву. Відповідачка хотіла завжди помиритися з мамою, уникала конфліктів. За дітьми вона добре доглядає, влаштовує своє життя з співжителем, у них все нормально. Заслухавши пояснення сторін, свідків, всебічно та повно дослідивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних мотивів. Із свідоцтва про право на спадщину за законом та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності (а.с.7-8) вбачається, що позивач [PERSON] є єдиним власником житлового будинку [ADDRESS]. Як вбачається із довідки Тур'ївської сільської ради Старосамбірського району № 993 від 03.12.2014р. та копії будинкової книги, в будинку [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], позивачка, [PERSON]., [PERSON] та [PERSON], сини позивачки, [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], внуки позивачки і діти відповідачки. Згідно Акту обстеження будинку [PERSON] від 09.12.2014р., складеного представниками Тур'ївської сільської ради Старосамбірського району, [PERSON] разом із своїми дітьми в будинку [PERSON] не проживає, а проживає у свого співжителя [PERSON] в [ADDRESS] (а.с.9). При цьому суд не бере до уваги другий Акт обстеження будинку [PERSON], складений також 09.12.2014р., який за своїм змістом є аналогічним до попереднього, лише у ньому додатково зазначено, що [PERSON] зі своїми дітьми не проживає у будинку з 05.02.2014р. (а.с.10), оскільки такий є недопустимим доказом, так як на ньому відсутній підпис секретаря сільської ради та печатка сільської ради, щоб засвідчувало його достовірність. Статтею 47 Конституції України закріплено право кожного громадянина України на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ч.1 ст.405 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Частина 2 цієї статті встановлює, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У своїх позовних вимогах позивачка ставить питання про визнання відповідачки та її дітей такими, що втратили право на користування будинком з тієї підстави, що відповідачка вибула на інше постійне місце проживання. Проте згідно ч.2 ст.167 Житлового кодексу України (далі - ЖК України), яка регулює питання розірвання договору найму жилого приміщення в будинку, що належить громадянинові, у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття. Однак у даному випадку суд не вправі застосовувати положення ст.167 ЖК України, оскільки жодного договору найму між сторонами укладено не було, а відносини між ними мали б регулюватися ст.405 ЦК України, ст.157 ЖК України, яка передбачає випадки із посиланням на ст.116 ЖК України можливості виселення членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) , серед який не має такої підстави як вибуття на інше постійне місце проживання, а в силу принципу диспозитивності цивільного судочинства суд не вправі виходити за межі заявлених позовних вимог, не зважаючи на що позивачка до кінця судового засідання не змінила підстави свого позову. Вказана позиція викладена в Ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.04.2012р. у справі за № 6-8684св12. З урахуванням наведеного, всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, оцінивши їх в сукупності, а також враховуючи ті обставини, що відповідачка [PERSON] залишила місце свого проживання не добровільно, а тікала разом із своїми дітьми від своєї матері, яка із численних показів свідків постійно скандалила з нею, принижувала, била, та беручи до уваги те, що підстава для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, встановлена ст.167 ЖК України, не може застосовуватися до правовідносин, що склалися між сторонами, суд вважає, що відповідачка та її діти не можуть бути визнані такими, що втратили право користування будинком [ADDRESS] з вказаної підстави, а тому у задоволенні позову слід відмовити. У зв'язку з відмовою у задоволенні позову згідно ст.88 ЦПК України не підлягають стягненню з відповідачки понесені позивачкою судові витрати. З врахуванням вищенаведеного,

Outcome: dismissed