Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-28 00:00:00

30.01.2017 року позивач звернулась до суду з позовом та просила суд ухвалити рішення, яким розірвати шлюб між нею, [PERSON] та [PERSON], який 22 січня 1993 року було зареєстровано виконкомом сільської ради с. Острівне Арцизького району Одеської області, під актовим записом за № 1. В судовому засіданні позивач вказала, що з 22 січня 1993 року вона перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, з липня 2015 року подружжя не веде спільного господарства, подружнє життя не склалось, причиною цього є різні погляди на життя, а також виникаючі між ними сварки та розбіжності по найважливішим життєвим питанням, втрачено почуття любові та поваги, у звязку з чим позивач звернулась до суду з даним позовом. Також позивач просила не надавати строк для примирення, оскільки примирення між ними неможливе. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст. ст. 74, 76, 77 ЦПК України. Позивач у судовому засіданні позов підтримала, просила його задовольнити у повному обсязі. Відповідач у судовому засідання позов не визнав, посилаючись на те, що надасть згоду на розірвання шлюбу тільки після вирішення питання щодо спільного майна подружжя. Також відповідач в судовому засіданні вказав, що спільне життя між ним та позивачем не можливе, почуттів між ними немає, та підтвердив те, що з позивачем не проживає разом з липня 2015 року. На пропозицію суду надати строк для примирення відповів, що примирення між ними неможливе, так строк для примирення надавати не потрібно. Зясувавши обставини та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що 22 січня 1993 року виконкомом сільської ради с. Острівне Арцизького району Одеської області було зареєстровано шлюб між сторонами, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 1, що підтверджується Свідоцтвом про укладення шлюбу Серії ІІІ-ЖД № 367062. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню тому, що родина фактично розпалася і її відновлення неможливе. Під час розгляду справи, судом було встановлено, що у сторін відсутні які-небудь почуття, їх шлюбний союз розпався та існує формально. Одночасно, суд вважає, що подальше спільне життя чоловіка [PERSON], та жінки [PERSON], й збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, тому що сторони подружні відносини припинили й спільного господарства не ведуть з липня 2015 р., даний факт має істотне значення. Примирення між сторонами неможливе. Суд критично ставиться до доводів відповідача щодо неможливості розірвання шлюбу до вирішення питання щодо поділу спільного майна подружжя. В судовому засіданні суд розяснив відповідачу, що він має право звернутися до суду із позовом про поділ майна подружжя у загальному порядку, передбаченому цивільно-процесуальним законодавством України Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України шлюб розривається, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Таким чином, в ході розгляду справи, судом була перевірена наявність відповідних підстав для розірвання шлюбу і суд переконався у дійсному волевиявленні позивача. Також судом враховується той факт, що один із членів сім`ї (чоловік чи жінка) або обоє мають право звернутися із заявою в суд про розірвання шлюбу (ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України) й це право підлягає судовому захисту. Відповідно до положень ст. 51 Конституції України, ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на добровільній згоді жінки та чоловіка, та примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно із положеннями ст. 18 ч. 2 п. 3, ст.ст. 51, 56 ч. 3, ст. 110 ч. 1 СК України, дружина і чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань, при цьому способом захисту сімейних прав та інтересів, у тому числі, є право на припинення шлюбних відносин шляхом предявлення до суду позову про розірвання шлюбу одним із подружжя. Враховуючи викладене та задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу одна з основних його засад. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу. На підставі вище викладеного, суд вважає, що причини, що спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу, є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам. Однією з причин припинення шлюбу є його розірвання. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду (ч. 3 ст. 105 СК України). У звязку з наведеним суд вважає, що подальше спільне проживання сторін та збереження їх шлюбу неможливо та шлюб між ними слід розірвати. Відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Як вбачається з свідоцтва про укладення шлюбу у звязку з реєстрацією шлюбу позивач [PERSON] змінила прізвище, у якої до шлюбу було прізвище «Міткова». Позивачка виявила бажання, що викладене у позовній заяві, після припинення шлюбу повернути собі дошлюбне прізвище Міткова. Відповідно до ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Суд також вважає за необхідне розяснити, що згідно абз. 2 ч. 3 ст. 115 СК України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved