Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-15 00:00:00

30.01.2020 року [PERSON] звернулась до суду з позовом, який в процесі розгляду справи уточнила, в якому просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по заробітній платі у сумі 50793,53 грн., грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної відпустки в сумі 13583,29 грн., середній заробіток за час затримки заробітної плати до 14.02.2020 року в розмірі 30927,05 грн., а також просила стягнути моральну шкоду в розмірі 10000 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 22 вересня 2008 р. по 23.09.2019 р. вона перебувала в трудових відносинах з ДП «Український науковотехнічний центр металургійної промисловості «Енергосталь». Наказом №357-к від 23.09.2019 року вона була звільнена за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України. Зазначила, що на момент звільнення заборгованість по заробітній платі складала 55909,35 грн. Вказала, що після звернення до суду їй була виплачена заробітна плата за липень 2019 року в розмірі 5115,82 грн. Також наголосила, що після звільнення їй не було виплачено грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної відпустки в сумі 13583,29 грн. Крім того, розрахувавши відповідно до довідки відповідача Б-02/35 від 09.10.2019 року середньоденну заробітну плату, просила суд стягнути з відповідача суму середнього заробітку за весь час затримки розрахунку станом на 14.02.2020 року, що складає 30927,05 грн. Вказала, що ані її звернення до відповідача, ані до Управління з питань праці ГУ Держпраці з питання виплати їй заробітної плати результату не дали, у зв`язку з чим вона вимушена звернутись до суду. Крім того, позивач посилається на те, що в зв`язку з порушенням з боку підприємства її прав на своєчасне отримання заробітної плати, їй була завдана моральна шкода, що полягає у душевних переживаннях, необхідності докладання додаткових зусиль для організації свого життя та життя родини. Моральну шкоду позивач оцінює в 10000 гривень. Також просила стягнути судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1000 грн. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова 31 січня 2020 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху та наданий час для усунення недоліків. 14 лютого 2020 позивачем були усунуті недоліки, про що подана відповідна заява. Ухвалою суду від 17 лютого 2020 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін; встановлено відповідачу 15-тиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Позивач [PERSON] у судовому засіданні просила суд задовольнити позовні вимоги. Представник відповідача «Український науково\~технічний центр\~металургійної промисловості\~«Енергосталь», будучи повідомленим про день, час та місце проведення судового засідання належним чином, до судового засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, клопотань чи заяв до суду не надав. Отже, враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача по справі. При цьому, суд наголошу, що керується при цьому п.1 ч.3 ст. 223 ЦПК України, який передбачає розгляд справи за відсутності учасника справи у разі його неявки в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин неявки. При цьому, суд наголошує, що згідно з ч. 2 ст. 43 ЦПК України відповідач зобов`язаний добросовісно здійснювати процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки, що відповідно до принципу юридичної визначеності, як складової частини конституційного принципу верховенства права, зобов`язує відповідача належним чином користуватися своїми процесуальними правами та виконувати свої процесуальні обов`язки. Відповідно до ч.8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, вислухавши пояснення позивача, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані позивачем докази, суд вважає що даний позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Так, сторонами не оспорювався факт, що позивач 22.09.2008 року була прийнята на роботу на посаду інженера 3 категорії в УкрДНТЦ «Енерговсталь» (який пізніше перейменовано на ДП «УкрНТЦ «Енергосталь». \~\~\~\~\~\~ 30.09.2019 р. вона була звільнена за власним бажанням з посади інженера 3 категорії на підставі наказу № 357-к від 23.09.2019 р. \~Позивач при зверненні до суду посилається на те, що на час звільнення заборгованість по заробітній платі за період з лютого 2019 року по 30 вересня 2019 року склала 55\~909,35 грн., що також підтверджується наданою позивачем довідкою з ДП «УкрНТЦ «Енергосталь» та відповіддю Управління з питань праці ГУ Держпраці в Харківській області (а.с.11-12). Відповідно до наданої уточненої позовної заяви, позивач зазначила, що відповідач виплатив їй заробітну платау за липень 2019 року в розмірі 5115,82 грн., у зв`язку з чим сума заборгованості на теперішній час складає 50793,53 грн. Згідно з\~ст.115 КЗпП України\~заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Зазначені положення закріплені також\~ст.24 Закону України «Про оплату праці». Відповідно до\~ст.116 КЗпП України\~при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. \~\~\~\~\~\~\~\~\~З огляду на зазначені норми чинного законодавства, який регулює даний вид правовідносин, що виник між сторонами, і не виконання відповідачем обов`язку щодо своєчасної виплати заробітної плати, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення заборгованості по заробітній платі є обґрунтованими. Також, в силу положень\~ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Середній заробіток працівника визначається відповідно до\~ст. 27 Закону України «Про оплату праці»\~за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим\~постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Відповідно до\~п.2\~розділу ІІ\~зазначеного Порядку\~середньомісячна заробітна\~плата обчислюється\~виходячи з\~виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. Виходячи з довідки про доходи, позивачу до звільнення нараховувалась заробітна плата за липень, серпень 2019 р., яка становить 14226,79 гривень. Кількість робочих днів в зазначений період становить 46 день. Тобто, середньоденна заробітна плата становить 309,27 гривень. Кількість робочих днів з 30.09.2019 р. по 14.02.2020 (по день, який самостійно визначила позивач у своєму позові) становить 100 днів. З огляду на викладене, середній заробіток за час затримки розрахунку становить 100х309,27=30927,05 гривні, і вказана сума підлягає стягненню з відповідача. Вищевказаний розрахунок середнього заробітку здійснений судом без утримання податків і обов`язкових платежів. Щодо вимоги позивача про стягнення компенсації за невикористану відпустку суддд зазначає наступне. Так, дійсно порушення відповідачем ч.1 ст. 83 КЗпП України зафіксовано у листі управління з питань праці Головного управління Держпраці в Харківській області від 12.11.2019 року. Разом з тим розмір, заявлений позивачем, спростовується відповідно до наданої нею довідки про доходи від 09.10.2019 року, оскільки він включений у розмір нарахованої їй заробітної плати за вересень 2019 року, про що у таблиці зроблена відповідна помітка «в т.ч. за невикористану відпустку 10798,72 грн.», тому підстав для стягнення цієї суми окремо від суми заборгованості по заробітній платі, у суду немає. Зазначений у листі управління з питань праці Головного управління Держпраці в Харківській області від 12.11.2019 року розмір нарахованої позивачу грошової компенсації за дні невикористаної щорічної відпустки у сумі 13583,29 грн. не є належним доказом в розумінні ст. 77 ЦПК України, а тому суд приходить до висновку, що вказана вимога підлягає задоволенню лише в межах суми, відображеної у довідці про доходи позивача від 09.10.2019 року, яка видана їй Державним підприємством «Український науковотехнічний центр металургійної промисловості «Енергосталь», і яка входить в розмір заробітної плати, нарахованої за вересень 2019 року. В частині стягнення моральної шкоди, суд вважає, що дана вимога підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Право фізичних та юридичних осіб на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої внаслідок порушення їхніх прав, свобод та законних інтересів, має конституційно-правову природу і передбачено в статтях 32, 56, 62, 152 Основного Закону України. Засади та сутність інституту моральної шкоди розкриваються в Цивільному кодексі України, у статті 23 якого встановлено, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частина друга); моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом (частини четверта, п`ята). Аналіз чинного законодавства дає підстави суду робити висновок, що інститут моральної шкоди має міжгалузевий характер, а тому особливості його застосування можуть встановлюватися галузевим законодавством. У трудовому законодавстві право працівника на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням його трудових прав, визначено у статті 237-1 Кодексу, відповідно до якої відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя; порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Строки звернення до суду за відшкодуванням моральної шкоди в зазначеній статті не встановлено. Спір про відшкодування звільненому працівнику моральної шкоди, завданої затримкою розрахунку при звільненні, є трудовим спором. У Цивільному кодексі України гарантується право особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового права та інтересу і встановлюється відшкодування моральної (немайнової) шкоди як один із способів захисту цивільних прав та інтересів (частина перша, пункт 9 частини другої статті 16). Виходячи з цього, суд вважає, що в аспекті конституційного звернення визначені Цивільним кодексом України і Кодексом підстави та порядок відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди слід розглядати у нерозривному зв`язку з положеннями статті 233 Кодексу, у яких встановлено строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, зокрема тримісячний строк, який розпочинається з дня, коли працівник дізнався чи повинен був дізнатися про порушення свого права. Звільнений працівник має право вимагати відшкодування завданої при цьому моральної шкоди. Виходячи з наведеного суд дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про відшкодування моральної шкоди, завданої йому несвоєчасною виплатою з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум, встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли такий працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Оскільки відповідачем фактично не оскаржується факт існування заборгованості з виплати заробітної плати перед позивачем, то суд вважає, що вимоги позивача щодо стягнення компенсації за моральну шкоду є підставними. Визначаючи розмір суми, що підлягає стягненню на відшкодування моральної шкоди, суд\~\~враховує конкретні обставини справи, характер\~\~та ступінь\~\~моральних страждань позивача. Дійсно невиплатою відповідачем належних позивачу коштів, їй спричинена моральна шкода, яка полягає в порушенні її законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків, ситуація яка склалася дійсно вимагала від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Разом з тим, суд вважає, що вимоги позивача\~\~про\~\~відшкодування на його користь\~\~моральної шкоди, хоча і ґрунтуються на діючому законодавстві України, але вони не можуть бути задоволені в повному обсязі, оскільки суд не може погодитись із запропонованим\~\~позивачем розміром відшкодування моральної шкоди, бо він не підтверджений належними та допустимими доказами. Але приймаючи до уваги ті обставини, що позивач мала незручності з приводу порушення відносно неї законодавства, що обумовлюється тим, що позивач, хвилювалась, зазнала моральних страждань, враховуючи вимоги розумності та справедливості, суд вважає, що буде доцільним та справедливим стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн. \~\~\~\~\~\~\~\~\~Питання щодо розподілу судових витрат суд вирішує із врахуванням положень\~ст.141\~ЦПК України та пропорційно до задоволених вимог, за які підлягав до сплати судовий збір позивачем (87,78%). При цьому, суд звертає увагу, що будь-яких доказів понесення позивачем витрат з оплати правової допомоги у сумі 1000 грн., матеріали справи не містять, тому у їх компенсації позивачу за рахунок відповідача слід відмовити. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~

Outcome: partial