Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-16 00:00:00

30.09.2016 р. позивач звернувся до суду із зазначеним позовом в якому вказав, що 19.09.2016 р. між ним та ТОВ «Євролізинг Холдінг» в особі представника [PERSON] був укладений договір фінансового лізингу № 000275. Згідно п. 1.2 вказаного договору предметом лізингу є трактор моделі МТЗ-892. Вартість вказаного трактору складає 470\~000 грн., яка передбачена Додатком № 1 до договору фінансового лізингу. Позивач зазначає, що при підписанні вказаного договору він був введений в оману і йому пояснили, що предмет лізингу буде замовлений та переданий йому у користування після сплати ним авансового платежу в розмірі 10 % від вартості транспортного засобу. При цьому представник відповідача не повідомила позивачу про необхідність сплати ще авансового платежу в розмірі 50 % вартості трактору, не вказала який саме буде придбаний транспортний засіб та його технічні характеристики. В цей же день позивач не читаючи договір фінансового лізингу, як і наполягала [PERSON], підписав його та сплатив на рахунок відповідача авансовий платіж в сумі 47\~000 грн. Однак після оплати коштів відповідач не замовив та не передав позивачу трактор, пояснивши, що він повинен доплатити ще 50 % авансового платежу, тобто 235\~000 грн. та платіж за передачу предмету лізингу в сумі 14\~100 грн., що передбачено Додатком № 1. Позивач неодноразово звертався до відповідача із проханням передати йому трактор, однак відповідач відмовляється, посилаючись на умови договору. Позивач стверджує, що якби володів інформацією про призначення проведеного платежу, а саме, що цей платіж є платою за адміністрування договору, а не є авансовим платежем не вступив би у правовідносини з відповідачем. При ознайомленні з умовами договору позивачем було виявлено, що він містить несправедливі умови, наслідком яких є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживачу. В договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача, як споживача, стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі неналежної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства. Як ще на одну підставу недійсності оспорюваного правочину позивач посилається на те, що до договору включено під виглядом лізингових платежі обовязкові до сплати лізингоодержувачем, які не є лізинговими платежами, передбаченими законом, чим вийшов за межі, передбачені законом для діяльності фінансового лізингу. Також, у спірному договорі відсутня обовязкова умова щодо індивідуальної визначеності предмета лізингу, а саме: не зазначено номер двигуна, заводський номер, колір трактору та ін.., яка прямо передбачена законодавством про фінансовий лізинг. В звязку з вищевикладеним у своєму позові [PERSON] просить визнати зазначений договір фінансового лізингу недійсним з моменту його укладення та стягнути з відповідача на його користь 47\~000 грн. та судовий збір. Представник позивача в судовому засіданні підтвердив вищевикладене та просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не зявився, надав клопотання про розгляд справи за його відсутності та заперечення, в якому просить відмовити в задоволенні позову [PERSON], оскільки позовні вимоги останнього є безпідставними та необґрунтованими. Зокрема, підтвердженням отримання позивачем повної, необхідної, доступної та достовірної інформації про положення договору є особистий підпис позивача на кожній сторінці договору, отже позивач мав змогу ознайомитися з умовами договору. На думку відповідача, свідчення позивача щодо введення його в оману є лише способом ухилення від взятих на себе зобовязань. Щодо несправедливих умов договору відповідач зазначає, що на думку позивача несправедливим є один пункт договору, але ним не обґрунтовано в чому саме полягає порушення принципу добросовісності. Щодо індивідуальних ознак предмету лізингу зазначено, що лізингодавець купує предмет лізингу лише після укладення та виконання лізингоодержувачем власних зобовязань за договором. Дані факти підтверджуються дослідженими у судовому засіданні доказами: копією паспорта [PERSON] (а.с.9); договором лізингу № 000275 від 19.09.2016 р. (а.с.10-15); копією квитанції від 19.09.2016 р. (а.с.16); копією Додатку № 1 до договору фінансового лізингу № 000275 від 19.09.2016 р. (а.с.17). Суд, вислухавши пояснення представника позивача, взявши до уваги заперечення представника відповідача, дослідивши письмові докази по справі, вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні було встановлено, що 19.09.2016 р. сторони уклали договір фінансового лізингу № 000275. При укладенні вказаного договору позивач не був чітко та доступно проінформований щодо його прав та обовязків, був замовчаний факт щодо призначення та порядку сплати лізингових платежів, після оплати яких останній зможе отримати передбачений договором предмет лізингу. Предметом договору лізингу згідно ч.1 ст. 807 ЦК України може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Але позивачу всупереч вказаній нормі не було надано інформацію щодо індивідуальних ознак предмета договору, а саме: рік випуску, колір, номер двигуна та інше. Враховуючи вищенаведене суд приходить до висновку, що при укладанні спірного договору фінансового лізингу було порушено вимоги ЗУ «Про захист прав споживача». Згідно вимог ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживача» нечесна підприємницька практика забороняється. Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно основних характеристик продукції, таких як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, гарантійне обслуговування, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Згідно ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Згідно положень ст. 229 ЦК України істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. \~Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини пятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону). Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону). П. 1.4 оспорюваного правочину передбачено, що лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобовязаннями відповідає продавець. За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобовязанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. В договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, а також куди має звертатися позивач у випадку порушення якості, комплектності, умов з продажу товару тощо. Аналізуючи зміст спірного договору фінансового лізингу від 19.09. 2016 року укладеного між сторонами суд прийшов до висновку, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача, як споживача, стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, фактично виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі неналежної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства. Згідно ч. 2 ст. 16 ЗУ «Про фінансовий лізинг» лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Додатком № 1 до договору фінансового лізингу передбачено, що до складу лізингових платежів включаються: 1) платіж за адміністрування договору 47\~000 грн.; 2) авансовий платіж 50 %; 3) обсяг фінансування - 235 000 грн.; 4) платіж за передачу предмета лізингу 14\~100 грн.; 5) викупна вартість 7050 грн.; 6) відсоткова ставка 22 %; 7) комісія 5%; 8) щомісячний платіж 7175 грн. 80 коп. У порушення вимог ЗУ «Про фінансовий лізинг» відповідач включив до договірних умов платежі, які не є лізинговими так як не передбачені переліком, встановленим у наведеній вище законодавчій нормі, та не повязані із користуванням предметом лізингу, чим вийшов за межі, передбачені законом для діяльності фінансового лізингу. Відповідно до статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Згідно статті 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов'язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. В звязку з наведеним суд вважає, що є всі підстави для визнання договору фінансового лізингу недійсним з моменту укладення, а сума сплачена позивачем за адміністрування договору підлягає поверненню. В силу ст. 88 ЦПК України судові витрати слід покласти на відповідача. На підставі ст.216, 229, 230, 236, 807, 808 ЦК України,ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 16 ЗУ «Про фінансовий лізинг»,

Outcome: approved