Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-13 00:00:00

31 січня 2014 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 08.12.2011 року недійсним, визнання права власності на зазначений будинок. В обґрунтування позову [PERSON] посилається на ті обставини, що 08.12.2011р. між нею та [PERSON] був укладений договір купівлі - продажу жилого будинку, який був посвідчений державним нотаріусом Жданівської державної нотаріальної контори Маркевич Н.А. за номером в реєстрі 1951. Відповідно до договору купівлі-продажу вона продала, а [PERSON] купив її квартиру [ADDRESS] загальною площею 68,8 кв.м.. в тому числі житлової - 41.5 кв.м., зазначену на плані літерою 1/2А, та надвірні прибудови сарай 1/4 Б, убиральня Д, кухня 1/4 В, гараж Ж, сарай 3, сарай Л сарай К, огорожа 1. Ціна відчужуваної квартири в договорі складала 60 311 гривень. Згідно усної домовленості між нею та [PERSON], [PERSON] взяв на себе зобов'язання довічно повністю утримувати її, забезпечувати продуктами харчування, одягом, доглядом, необхідною допомогою і зберегти у її безкоштовному довічному користуванні вказану квартиру. Однак відразу після укладення договору та оформлення права власності на себе [PERSON] перестав надавати їй будь-яку допомогу. Тому вона змушена ставити питання про визнання недійсним договору купівлі-продажу зазначеної квартири по причині того, що помилилася щодо обставин, які мають істотне значення. На підтвердження того, що вона помилилася щодо обставин, які мають істотне значення , позивачка навела наступні мотиви: вона є самотньою особою похилого віку, у неї не залишилось близьких родичів, а [PERSON] вона знала багато років по спільній партійній роботі. 25.11.2008 року вона склала на його ім'я заповіт, який був посвідчений державним нотаріусом Жданівської державної нотаріальної контори Маркевич Н.А., згідно якого все належне їй майно вона заповіла [PERSON] Певний час це його влаштовувало, але в 2011 році він став наполягати, щоб вона ще за життя передала йому право власності на свою квартиру, а він догляне її та поховає. Вона довго не погоджувалась, але стан здоров'я погіршувався, потребувала стороннього догляду і [PERSON] вмовив її нотаріально оформити договір, згідно якого до нього б перейшло право власності на вказану квартиру, що вона й зробила 08.12.2011 року. Однак вважала, що вона укладає договір довічного утримання , а не договір купівлі продажу квартири. Саме на таких умовах вона і погодилась підписати договір. Будь - яких коштів від продажу квартири від [PERSON] не отримувала, так як вважала, що він за спільною домовленістю, повинен буде здійснювати за нею догляд і надасть можливість по життєво проживати у вказаній квартирі. З моменту коли [PERSON] став власником спірної квартири, він перестав не тільки здійснювати догляд за нею , а й взагалі не цікавиться станом її здоров'я. Крім того, в 2013 році вона за свої кошти провела у нині спірну квартиру газове опалення, як до укладення договору купівлі продажу жилої квартири , так і після нього сплачувала та продовжує сплачувати комунальні послуги. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала, просила суд його задовольнити та пояснила суду, що [PERSON] знала доволі давно по сумісній партійній роботі, довіряла йому, він проявляв турботу про неї: міг відвезти на власному транспорті у лікарню, привезти продукти харчування, відкликався на інші її прохання. Так сталося, що , досягнувши 91 річного віку, вона залишилася самотньою, без близьких родичів, тому, в силу свого похилого віку, стану здоров*я, при цьому погано чує та бачить лише на одне око, вкрай потребувала сторонньої допомоги. При укладенні договору купівлі - продажу квартири квартиру [ADDRESS], нотаріус прочитала їй договір уголос, вона що почула, а що не почула, але була впевнена в тому, що [PERSON] бере на себе зобов*язання довічно її утримувати, а житло , в якому вона проживає, перейде до нього лише після її смерті. Після підписання такого договору стосунки між нею та [PERSON] розладилися, [PERSON] перестав її навідувати, а у хвилини її відвідування, лише кричав на неї, ображав лайливими словами, пригрозив вигнати її з квартири , де вона натепер проживає., що її дуже налякало. У квартирі, яка на тепер є спірною, вона проживає з моменту її отримання , з 1955 року, іншого житла вона не має. Як до укладення договору, так і після нього, вона здійснювала заходи щодо утримання квартири в належному стані, сплачувала комунальні послуги, а зібравши гроші, навіть встановила у 2013 році газове опалення. Будь - яких коштів від продажу квартири від [PERSON] не отримувала, так як вважала, що він за спільною домовленістю, повинен буде здійснювати за нею догляд і надасть можливість по життєво проживати у вказаній квартирі. Будь -якої розписки з цього приводу не складала. Вона не заперечує сплатити [PERSON] витрати , які він поніс у зв*язку з оформленням документів у сумі, що буде підтверджена відповідними розрахунковими документами. Представник позивачки - адвокат [PERSON], позов своєї довірительниці підтримав, в його обґрунтування послався на ті ж підстави і просив суд його задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не прибув, будучи належним чином сповіщеним про день та час розгляду справи ( а.с. ). Його представник - адвокат [PERSON] проти позову заперечував, посилаючись на те, що укладений між сторонами договір купівлі продажу квартири [ADDRESS] з надвірними прбудовами до неї, від 08 грудня 2011 року є наслідком добровільного волевиявлення як [PERSON] так і [PERSON] Суд також вислухав пояснення свідків з боку позивача: [PERSON], [PERSON], [PERSON], а з боку відповідача - нотаріуса Жданівської державної нотаріальної контори Маркевич Н.А. Так свідок [PERSON] показала суду, що з позивачкою познайомилася при виконання нею трудових обов*язків соціального робітника щодо надання допомоги в обслуговуванні [PERSON] як інваліда першої групи ( самостійно з трудом пересувається, погано чує та бачить ), учасника бойових дій, від Управління праці та соціального захисту населення Жданівської міської ради у період з жовтня 2012 року по травень 2013 року. Під час навідування [PERSON] удома, декілька разів бачила і [PERSON], але будь - яких стосунків з ним не підтримує. В її присутності [PERSON] неодноразово говорив , що буде допомагати [PERSON], ніколи не бросить її на призволяще. В день одного із візитів, [PERSON] бросив [PERSON] папку з паперами, тоді і дізналися про існування договору купівлі продажу квартири. [PERSON] була дуже схвильована, говорила, що все не так, що вона, коли укладала договір, мала на увазі що [PERSON] буду її довічно доглядати, а після смерті стане власником квартири, де вона живе. Тому і грошей від [PERSON] не отримувала, розписки з цього приводу не писала. Жалілася, що такий договір вона б ніколи не підписала, якби не помилялася, так іншого житла вона не має і піти їй нікуди. На прохання [PERSON] , від її ж імені, вона здійснювала оплату комунальних послуг за зазначеною адресою, а саме за обслуговування квартири [ADDRESS] . Свідок [PERSON] показала суду , що вона є робітником Управління праці та соціального захисту населення, в силу свої трудових обов*язків здійснювала догляд за [PERSON] у період з грудня 2012 року по 13 серпня 2013 року. Здоров*я у [PERSON] слабке, до того ж вона глухувата та погано бачить, швидку допомогу викликала їй майже щодня. Зі слів [PERSON] їй відомо, що [PERSON] пообіцяв їй догляд до дня її смерті та здійснення поховання, але він порушив своє слово відразу після укладання договору. Також [PERSON] говорила їй про те, що вона не писала розписку з приводу нібито одержання нею 30.000грн. за квартиру, яку вона продала, так як ніяких грошей від [PERSON] не отримувала. На прохання [PERSON] їй довелося займатися роботою щодо оформлення документів на оснащення квартири газовим опаленням. [PERSON] давала їй гроші на які купувалися необхідні матеріали, узгоджувала з державними установами необхідну для цього документацію і таке інше. На прохання [PERSON] вона здійснювала оплату комунальних послуг за зазначеною адресою, а саме за квартири [ADDRESS] . Свідок [PERSON] показала суду, що [PERSON] доводиться їй двоюрідної бабусею, а [PERSON] вона взагалі не знала, познайомилася лише тоді, коли намагалася допомогти бабусі [PERSON] повернути у свою власність квартиру [ADDRESS] і ці питання вирішити з ним у добровільному порядку. Їй добре відомо, що [PERSON] слабка здоров*ям, погано чує та бачить, вона є інвалідом першої групи, учасником бойових дій. [PERSON] все своє життя проживає саме у квартирі [ADDRESS] і іншого житла, крім цього, не має. Зі слів [PERSON] їй відомо, що гроші від [PERSON] за начебто продану квартиру вона не отримувала, розписок з цього приводу не писала, так як була впевнена, що [PERSON] буде її довічно утримувати, і лише після її смерті він стане власником зазначеної квартири. Суд також вислухав свідка з боку відповідача - державного нотаріуса Жданівської державної нотаріальної контори Маркевич Н.А. Свідок Маркевич Н.А. показала суду, що вона, за родом своєї службової діяльності, знає [PERSON] і що [PERSON] є інвалідом першої групи, за станом здоров*я ( хворі ноги ) погано пересувається. У 2008 році вона склала заповіт на ім.*я [PERSON] [PERSON] турбувало питання, а чи може заповідач, за життя, свій заповіт змінити, скасувати. З цього питання йому була надана відповідна консультація, на що він виказав, що буде ставити питання щодо укладання договору купівлі - продажу квартирі [ADDRESS]. Напередодні укладання договору купівлі продажу квартири [ADDRESS] з надвірними прибудовами до нього, [PERSON] привіз її за місцем проживання [PERSON], з якою вона провела бесіду віч на віч, роз*яснила наслідки укладання такого договору, на що [PERSON] погодилися. Будь - які сумніви стосовно дієздатності [PERSON] у неї не виникали. Тому , з*ясувавши, що [PERSON] , дійсно , висловила намір щодо укладання договору купівлі продажу квартира, вона такий договір і посвідчила. В її присутності покупець [PERSON] гроші продавцю [PERSON] не передавав, однак сторони підтвердили, що гроші передані. Також [PERSON] в її присутності сказала, що вона домовилася зі [PERSON] , що вона і надалі буде проживати в цій квартирі, а [PERSON] висловлювався щодо того, що він не має наміру довічно доглядати [PERSON], хоча така заява і не стосувалася умов укладання договору купівлі продажу квартири. Вислухавши пояснення сторін, свідків, як з боку позивача, так і відповідача, вивчивши матеріали цивільної справи, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні до них правовідносини з приводу визнання правочину недійсним . Згідно з положеннями статті 655 ЦК України, за договором купівлі продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно(товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно із положеннями ст.657 ЦК України (в редакції, що діяла на час укладення договору), договір купівлі продажу житлового будинку (квартири) укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Момент вчинення правочину купівлі продажу житлового будинку зазначений у ст..ст. 205 - 210, 640 ЦК України . Зокрема, у статті 209 ЦК України зазначено, що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 цього Кодексу. На вимогу фізичної або юридичної особи будь-який правочин з її участю може бути нотаріально посвідчений. Згідно ст.. 210 ЦК України, правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом. У відповідності до вимог ч.3 ст.640 ЦК України, договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Позивачка зазначає, що з 08.12.2011 року , тобто з моменту нотаріального посвідчення договору купівлі продажу будинку [ADDRESS] з надвірними прибудовами до нього, вона залишилася проживати у зазначеному будинку, користувалася ним, сплачувала комунальні послуги, оздобила газовим обігрівом і т.і. За приписами ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. З роз'яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 року вбачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилялася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Як вбачається, [PERSON] є одинокою особою [INFO], інвалідом першої групи ( а.с. 3, 5). Із пояснень позивачки, проти чого не заперечував і представник відповідача, вбачається, що вони добре знайомі один з одним, їх пов*язувала сумісна партійна робота та взаємна довіра . 08.12.2011 року [PERSON], на підставі договору купівлі продажу, посвідченого державним нотаріусом Жданівської державної нотаріальної контори за номером в реєстрі 1951, продала належну їй на підставі рішення Жданівського міського суду Донецької області від 30 вересня 2011 року , зареєстрованого в БТІ м.Кіровське 13.10.2011 року в реєстровій книзі №4 за №769 , витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 13.10.2011 року №316654838, реєстраційний номер в реєстрі прав власності на нерухоме майно 34876913, квартиру [ADDRESS]. Сума продажу за договором становить 60411,00 гривень (а.с. 7). Позивачка не заперечує, що договір було посвідчено у неї вдома за адресою [ADDRESS] у зв*язку з хворобою ніг, за її участю і вона власноручно його підписала, але грошей від відповідача не отримувала, ключі від будинку [PERSON] не передавала, залишилася проживати у будинку, з реєстрації не знімалася ( а.с. 67 -69 ). До того ж саме [PERSON] здійснювала від власного імені комунальні послуги за користування даним будинком, приймала заходи щодо газового оснащення цього будинку, від власного імені уклала договір на технічне обслуговування газових приладів з газопостачальною організацією, що підтверджується як поясненнями свідків з її боку так і відповідними платіжними документами, договором ( а.с.41 - 49). Сукупність наведених обставин спростовують доводи відповідача та його свідка Маркевич Н.А. Заперечуючи проти позову, представник відповідач зазначав, що сторони виявили добровільне волевиявлення щодо укладання договору купівлі продажу зазначеного будинку і при цьому домовилися, що [PERSON] чіпати ніхто не буде, що вона залишиться проживати у даному будинку до останніх своїх днів. [PERSON] і до тепер проживає в будинку, іншого житла не має. Тому суд вважає, що при укладенні договору [PERSON] вважала, що [PERSON] має за нею доглядати, надавати їй матеріальну допомогу, підтримувати будинок в належному стані, проводити ремонт та опалення у будинку, а після її смерті стане власником будинку. Судом встановлено, що право власності на спірний будинок покупець [PERSON] в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, на час розгляду справи, зареєстрував, про що свідчить витяг з Державного реєстру на а.с. 60, у відповідності до якого він отримав новий технічний паспорт ( а.с. 61 -66 ), нову домову книгу( а.с. 67 -69). Але після укладення договору відповідач залишився проживати за постійним місцем свого проживання в квартирі [ADDRESS], а позивач - у спірному будинку, де проводив роботи щодо утримання квартири у відповідному технічному стані, проводив роботи щодо газифікації спірної квартири ( а.с. 41 - 49 ). Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачка зазначає, що гроші за укладеним правочином вона не отримувала від [PERSON], за усною домовленістю з ним, позивачка сподівалася на утримання від нього. Така домовленість при укладенні договору відчуження майна не притаманна договору купівлі продажу і підтверджує доводи позивача щодо укладення договору купівлі продажу внаслідок помилки. За таких обставин, суд вважає встановленим, що при укладенні договору купівлі продажу позивачка помилялася щодо юридичної природи правочину, який вчиняла, наділяла його характеристиками, які притаманні іншому договору, а саме договору довічного утримання (догляду) , в якому на відміну від договору купівлі продажу момент передачі права власності наступає після смерті відчужувача майна . Таким чином, помилка позивача щодо правових наслідків договору, є обставиною, що має істотне значення і підставою для визнання правочину недійсним. З урахуванням встановлених обставин справи та положень закону, суд вважає, що позов в частині визнання недійсним договору купівлі продажу, оскільки при укладенні його позивач внаслідок похилого віку, непрацездатності, потреби у матеріальній і фізичній допомозі при укладенні договору купівлі продажу помилявся і неправильно сприймав зміст і суть договору, вважаючи його договором довічного утримання. Саме помилка позивача щодо природи договору, його правових наслідків, є обставиною, що має істотне значення і підставою для визнання правочину недійсним і, якщо б позивач в цьому не помилявся, що відповідачем не спростовано, договір купівлі продажу не був би укладеним. Відповідно до ст.. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Правові наслідки недійсності правочину перелічені у статті 216 ЦК України, а особливі умови застосування наслідків недійсності правочину внаслідок дефекту волі ( невідповідність волі та волевиявлення) - у статті 229 ЦК України. Позивачка заявила, що при наявності відповідних документів щодо оплати витрат понесених [PERSON] при укладанні зазначеного договору, вона не заперчуватиме повернути йому такі витрати. З урахуванням викладеного, на думку суду, [PERSON] не позбавлений можливості звернутися до суду з відповідним позовом щодо відшкодування збитків винною стороною. Встановивши, що право позивачки порушено, суд приймає рішення щодо його поновлення. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України і можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов'язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу місцевого самоврядування, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи у разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу). Отже, встановивши , що право позивачки порушено, слід його поновити шляхом визнання за позивачкою права власності на квартиру [ADDRESS] загальною площею 68,8 кв.м.. в тому числі житлової - 41.5 кв.м., зазначені на плані літерою 1/2А, сарай 1/4 Б, убиральня Д, кухня 1/4 В, гараж Ж, сарай 3, сарай Л сарай К, огорожа 1. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов*язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст..11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. На підставі викладеного,

Outcome: approved