Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-29 00:00:00

29 лютого 2016 року [PERSON] звернувся до Білогірського районного суду Хмельницької області з позовом, заявивши вимоги, зменшені до відкриття провадження по справі, поновити його на посаді старшого майстра технологічної служби [PERSON] ПрАТ «Зернопродукт МХП» «Ямпільський елеватор» з 02 вересня 2015 року та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 02 вересня 2015 року до дня поновлення на посаді. 16 травня 2016 року справа надійшла на розгляд Теофіпольського районного суду Хмельницької області після зміни підсудності. В ході судового розгляду позивач свої вимоги підтримав в повному обсязі та пояснив, що до 02 вересня 2015 року перебував у відпустці у звязку з підготовкою та захистом магістерської роботи. Після виходу на роботу на нараді йому було повідомлено про звільнення через невідповідність займаній посаді, хоча ніяких передумов для цього не було. Вважає, що був звільнений через конфлікт з керівництвом у звязку зі своїм перебуванням в оплачуваній відпустці у звязку з навчанням в період жнив та великої кількості роботи на елеваторі. Представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, зазначених у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] позовних вимог не визнав, посилаючись на пропуск [PERSON] місячного строку звернення до суду за вимогами про поновлення на посаді, так як попереднє звернення до суду до неналежного відповідача не може слугувати поважною причиною пропуску строку звернення до суду позивачем, права якого захищав професійний юрист та адвокат, який не міг не знати, хто має бути належним відповідачем по справі. Свої порушені права внаслідок неналежних послуг адвоката позивач може захистити, звернувшись з вимогами до цього адвоката. Представник третьої особи [PERSON] позовних вимог не визнав з аналогічних підстав, а також додав, що за посадовою інструкцією старшого майстра, дану посаду може займати особа з вищою агрономічною або інженерною освітою та стажем роботи не менше 3 роки, позивач даним вимогам не відповідав. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду та дослідивши матеріали справи, суд дійшов переконання про наявність підстав для задоволення позову. Відповідно до частини 1 ст. 21 Кодексу законів про працю України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. 03 грудня 2012 року [PERSON] прийнятий на посаду змінного майстра філії ПрАТ «Зернопродукт МХП» «Ямпільський елеватор» згідно наказу № 02 від 03 грудня 2012 року, 01 квітня 2013 року переведений майстром зміни у звязку із закінченням терміну випробування на підставі наказу від 01 квітня 2013 року № 29, 26 вересня 2013 року переведений на посаду старшого майстра за наказом від 25 вересня 2013 року № 96, що підтверджується трудовою книжкою позивача серії АА № 958342. Однією з підстав припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, передбаченою п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, є, зокрема, виявлення невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоровя, які перешкоджають продовженню даної роботи. Частиною 2 статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення за даною підставою допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Розірвання трудового договору у випадку виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації, які перешкоджають продовженню даної роботи, є розірванням трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, тому саме на відповідача у даному спорі, покладається обовязок доведення наявності підстав для такого звільнення. Наказом № 83 к/тр від 02 вересня 2015 року позивача звільнено 02 вересня 2015 року з займаної посади старшого майстра технологічної служби у звязку з невідповідністю виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації, п. 2 ст. 40 КЗпП України. В ході судового розгляду стороною відповідача не було зазначено, в чому саме полягає невідповідність [PERSON] виконуваній роботі, яке коло посадових обовязків, згідно посадової інструкції старшого майстра, він не може виконувати внаслідок недостатньої кваліфікації, а також доказів на підтвердження даних обставин. Позивач на момент свого призначення на посаду не мав необхідної освіти та стажу роботи, що він визнав в ході судового розгляду, однак таких вимог і не було встановлено, так як, зі слів позивача, він сам розробляв свою посадову інструкцію, яку було затверджено директором філії, уже після призначення на посаду старшого майстра. Представниками відповідача та третьої особи не було надано пояснень та доказів, чи змінилися посадові обовязки старшого майстра, внаслідок яких рівень кваліфікації позивача позбавляв його можливості виконувати роботу. Представники сторони відповідача відмовилися скористатися правом надати необхідні докази на підтвердження своїх заперечень, про що їм було розяснено судом в порядку ч. 4 ст. 10 ЦПК України. Стороною відповідача не зазначено доказів на підтвердження пропозицій позивачу перевести його на іншу посаду. Таким чином, суд приходить до висновку, що [PERSON] було звільнено без законної підстави, тому він, у відповідності до ч. 1 ст. 235 КЗпП України, повинен бути поновлений на попередній роботі. Судом не вбачається підстав для відмови у позові у звязку з пропуском строку звернення до суду, про що заявлено відповідачем, виходячи з наступного. Частиною 1 статті 233 КЗпП України визначений строк, впродовж якого працівник може звернутися з заявою до суду, у справах про звільнення він становить 1 місяць з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. З пояснень позивача було встановлено, що 29 вересня 2015 року він звернувся до Білогірського районного суду Хмельницької області з позовом до [PERSON] ПрАТ «Зернопродукт МХП» «Ямпільський елеватор» про скасування наказу про звільнення від 02 вересня 2015 року та поновлення на займаній посаді. Рішенням цього суду від 18 січня 2016 року позивач був поновлений на посаді, але рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 18 лютого 2016 р. вищезазначене рішення Білогірського райсуду було скасоване та ухвалено нове, яким відмовлено в позові по причині звернення до неналежного відповідача, оскільки відповідачем має бути саме юридична особа, а не її філія. Як встановлено з тексту рішення апеляційного суду, позивач та його представник не були присутніми під час його проголошення, позивачу копія рішення була направлена 24 лютого 2016 року листом, датованим 22 лютого 2015 року, якого позивач отримав в пятницю 26 лютого 2016 року. В понеділок 29 лютого 2016 року позивач звернувся з даним позовом спочатку до Білогірського районного суду, справу за підсудністю було передано до Теофіпольського районного суду. Таким чином, не враховуючи часу вирішення трудового спору у судах з 29 вересня 2015 року по 18 лютого 2016 року, вбачається, що позивач в межах місяця звернувся до суду з вимогою про поновлення на посаді 26 днів з 02 по 28 вересня 2015 року включно та 3 дні з 27 по 29 лютого 2016 року включно, всього 29 днів, тобто в межах одного місяця. Суд не приймає до уваги твердження представників відповідача та третьої особи про те, що помилкове звернення з позовом не до юридичної особи, а до її філії, внаслідок чого було відмовлено у задоволенні вимог про поновлення на посаді, не може вважатися поважною причиною пропуску місячного строку звернення до суду, оскільки дану позовну заяву готував та брав участь у судових засіданнях адвокат позивача, який повинен був визначитися з належним відповідачем. Забезпечення конституційного права особи на працю та його захист, в тому числі судовий, не може ставитися в залежність від інших осіб та органів, зокрема, представника цієї особи та суду, які в ході підготовки позовної заяви та розгляду справи у суді не встановили належного відповідача-роботодавця, який допустив порушення прав позивача-працівника. Суд також враховує, що представник філії відповідача, який брав участь у засіданнях Білогірського райсуду, також не звернув увагу суду та позивача на те, що відповідачем є неналежна особа, зазначивши про це лише у своїй апеляційній скарзі на рішення. Тому суд вважає, що пропущений позивачем за таких обставин строк звернення до суду є пропуском строку за поважних обставин, який, для забезпечення права працівника на судовий захист свого права на працю, підлягає поновленню. Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення, зокрема, про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою КМ України від 8 лютого 1995 року № 100, визначено, що середній заробіток за час вимушеного прогулу обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передували звільненню. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня зарплата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці. Надана відповідачем довідка про середню заробітну плату (дохід) від 21 червня 2016 року № 20 зазначеним вимогам не відповідає, так як в ній зазначені доходи позивача за вересень 2015 року, січень та лютий 2016 року, тобто не за два місяці роботи, що передували звільненню, тому суд дану довідку до уваги не приймає. Відповідно до наказу № 97-к/тр від 16 червня 2015 року позивач перебував у відпустці у звязку з навчанням з 01 липня по 31 серпня 2015 року, тому для обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу враховуються його доходи за травень та червень 2015 року. Згідно розрахункових листків [PERSON] за 12 днів роботи у травні 2015 року йому нараховано оклад в сумі 2666,67 грн. та місячна премія в сумі 1333,34 грн., а за 19 днів роботи у червні 2015 року 3800 грн., тому середньоденна заробітна плата позивача складає 251,61 грн. ((2666,67 грн. + 1333,34 грн. + 3800,00 грн.) / (12 днів + 19 днів)). Нараховані в ці місяці відпускні за додаткову відпустку у звязку з навчанням, згідно вищезазначеного Положення, не враховуються при обчисленні середнього заробітку. Строк вимушеного прогулу становить 208 робочих днів з 03 вересня 2015 р. до дня ухвалення рішення суду 30 червня 2016 р., тому сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу становить 52334,88 грн. Остаточна сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка підлягає стягненню, становить 47773,47 грн., з якої необхідно провести відповідні відрахування при виплаті, тобто без урахування оплати роботи в сумі 4561,41 грн. за період з 18 січня по 18 лютого 2016 року, коли позивач був спочатку поновлений на посаді на виконання рішення Білогірського райсуду, а потім звільнений у звязку зі скасуванням даного рішення.

Outcome: approved