Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-04 00:00:00

30.03.2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, яким просить визнати недійсним договір дарування 1/3 частини квартири [ADDRESS] від 28.12.2015 року за № 6488, укладений між [PERSON] та [PERSON], посилаючись на те, що ця квартира належить йому, його сину [PERSON] та сину [PERSON] в рівних долях, але відповідач [PERSON] продав свою частину квартири за борги відповідачу [PERSON], при цьому оформивши угоду у формі договору дарування, хоча фактично квартира була подарована в рахунок повернення боргу за розпискою, тобто відбулася угода купівлі-продажу квартири, порушуючи при цьому ст. 362 ЦК України щодо продажу частини сумісного майна не надавши переважне право придбання співвласникам. Позивач в судовому засіданні позов підтримав, наполягає на його задоволенні та просить задовольнити позов в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, надав до суду заперечення, відповідно до якого з позовом не погодився, оскільки договорі дарування був укладений відповідно до вимог діючого законодавства та передбачав саме безоплатну передачу 1/3 частини квартири, і не являвся фактично договором купівлі-продажу. Крім цього, суду пояснив, що договір дарування квартири не був вчинений за рахунок боргу [PERSON], оскільки після дарування квартири та на час розгляду справи борг [PERSON] перед ним залишився не повернутим, і навіть збільшився. Відповідач [PERSON] до суду надав заяву про розгляд справи за його відсутністю, з позовом не погодився, просив відмовити в його задоволенні. В судових засіданнях поясняв, що договір дарування належної йому 1/3 частини спірної квартири, було вчинено ним добровільно безоплатно і не за рахунок боргу, який на час розгляду справи ще не повернутий відповідачу [PERSON] Третя особа приватний нотаріус Болградського районного нотаріального округу [PERSON] до суду не зявилася, повідомлялася належним чином, причини неявки суду не пояснила. Вислухавши позивача, відповідачів, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Відповідно до ст.ст. 3,4 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Як вбачається зі змісту ст.ст. 10,60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Ві дповідно до положень ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Підстави набуття права власності закріплені в ст. 328 ЦК України, а саме, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно вимогам ст.ст. 202-204 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно вимогам ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Як вбачається зі змісту ст.ст. 718-719 ЦК України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до договору дарування від 28.12.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Болградського районного нотаріального округу [PERSON] за № 6488, відповідач [PERSON] подарував [PERSON] 1/3 частини квартири [ADDRESS]. Відповідно до ч.2 ст. 717 ЦК України договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Стаття 215 ЦК України передбачає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, та правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Як вбачається зі змісту зазначеного договору дарування, [PERSON] перебуваючи при здоровому розумі та ясній памяті, розуміючи значення своїх дій та діючи добровільно, передав безоплатно у власність [PERSON] 1/3 частини вищезазначеної квартири. Посилання позивача на копію розписки від 13.07.2015 року про наявність боргу [PERSON] перед [PERSON] в сумі 8000,00 доларів США, і зазначення в ній, у разі неповернення боргу, зобовязання передати у власність [PERSON] 1/3 частини спірної квартири, суд не приймає до уваги, оскільки в договорі дарування від 28.12.2015 року, який був укладений після спливу строку повернення боргу не зазначено жодної особливої умови дарування цієї квартири. Більш того, борг відповідача [PERSON] перед [PERSON] на час розгляду справи залишився неповерненим, а сума боргу навіть збільшилася, що підтверджується поясненнями відповідачів в судовому засіданні та оновленою розпискою від 27.03.2016 року. А посилання позивача, на те що відповідач [PERSON] якимись шахрайськими діями заволодів 1/3 частиною квартири, та неможливість розуміти [PERSON] значення своїх дій при написанні розписок та укладення договору дарування, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні відповідними доказами. На підставі ч.ч.1 та 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Відмовляючи позивачу у задоволенні позовних вимог щодо визнання договору дарування частки квартири, суд виходив з того що, позивачем не доведено відповідними доказами, що відповідачі, які являються сторонами за цим договором мали на меті фактичну угоду купівлі-продажу квартири, а не її дарування, а договір купівлі-продажу спірної частки квартири був укладений з дотриманням вимог, передбаченими цивільним законодавством, тому підстав для задоволення позову судом не встановлено. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed