Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-19 00:00:00

4 червня 2019 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] , Радехівського районного сектору Головного управління державної міграційної служби України у Львівській області, третя особа Комунальне підприємство Львівської обласної ради «Червоноградське міжміське бюро технічної інвентаризації» про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням у зв`язку з відсутністю в ньому понад один рік без поважних причин, та виселення без надання іншого житлового приміщення. В позовній заяві зазначає, що 08.10.1998 року житловий будинок на [ADDRESS] був зареєстрований в цілому за її батьком - [PERSON] ( [INFO] ). Даний будинок будувався спільно, її батьком - [PERSON] та її чоловіком - [PERSON] ( [INFO] ). Будинок будувався для спільного в подальшому в ньому проживання батьків та них, після того як вони із чоловіком вийдуть на пенсію. Після здачі будинку в експлуатацію, в ньому залишилися проживати її батько - [PERSON] та її мати - [PERSON] , а вони з чоловіком та дітьми залишились проживати у м.Львові. В подальшому батько оформив у нотаріуса заповіт, яким в цілому заповів їй - [PERSON] житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 13 листопада 2011 року батько передав їй ключі від будинку, оскільки сам поїхав на лікування у м.Броди до своєї дочки - [PERSON] , яка працює лікарем у Бродівській районній лікарні, а в будинку залишалася проживати мати, яка також хворіла і за нею потрібен був постійний догляд, що вона і робила практично до її смерті. [INFO] померла її мати - [PERSON] . Після смерті дружини, батько став сумним та розгубленим, її біля себе не хотів бачити. Такою ситуацією скористався внук - син її померлого брата - [PERSON] - [PERSON] , і в першій половині грудня 2014 р., так як потім їй розказував батько, обманув його та завіз до Радехівського РВ міліції, щоб написати заяву про те, що документи на будинок на [ADDRESS] загублені і заставив його її підписати. 16.01.2015 р. [PERSON] виготовив другу будинкову книгу № 609 і зареєструвався. Про цю ситуацію батько нікому нічого не казав, а 31 грудня 2014 року поїхав у м.Броди Львівської області на лікування до своєї дочки, де проживає безвиїзно і досі. Отримавши 15 березня 2015 р. рахунки на оплату комунальних послуг, вона побачила, що у будинку зареєстровані три особи, батько, вона та внук батька - [PERSON] . Відповідно, вона почала з`ясовувати, як так могло статися, оскільки [PERSON] ніколи тут не проживав, а проживав то у своєї матері на [ADDRESS] , або у своєї дружини в селі Хмільно Радехівського району Львівської області. Виявилося, що будинкова книга на житловий будинок на [ADDRESS] № 609 від 21.07.2010 року ніде не пропадала, а знаходилася та знаходиться у будинку, а [PERSON] ввівши в оману її батька та міграційну службу району, написавши заяву від її батька про її втрату, спеціально виготовив іншу будинкову книгу, для того щоб зареєструватися у будинку, що і успішно 20.01.2015 році зробив. Підпис на заяві про надання згоди на реєстрацію гр. [PERSON] [PERSON] в будинку на [ADDRESS] , на її думку, є підробленим, оскільки батько безвиїзно із 31.12.2014 р. перебуває у м.Бродах Львівської області у своєї дочки на лікуванні так як сам не в змозі себе обслужити, відповідно не міг 20.01.2015 р. бути у Радехівському РВ міліції. На неодноразові її звернення до відповідних державних органів та органів місцевого самоврядування про незаконність реєстрації гр. [PERSON] у будинку на [ADDRESS] та її скасування, отримували лиш відписки. Також, вона зверталася до Радехівського районного сектору Головного управління у Львівській області державної міграційної служби України про скасування другої будинкової книги на будинок [ADDRESS] , на що отримала відмову. Спроби розшукати гр. [PERSON] результатів не дали. Вона зверталася з цього приводу до Радехівського відділення поліції, однак, знайти його було не можливо у зв`язку з його відсутністю по місцю проживання у своєї дружини у с.Хмільно Радехівського району Львівської області, оскільки він перебуває на заробітках у Республіці Польщі. Дана ситуація порушує її права на гідне проживання. Вона вже який рік у зв`язку з цим не має права на отримання субсидії. За період з 20.01.2015 року і по даний час гр. [PERSON] ні одного дня не проживав за адресою: [ADDRESS] , не вів спільного з ними господарства, не приймав участі у сплаті послуг на утримання будинку, що підтверджується платіжними дорученнями про сплату наданих послуг, актам комісійної перевірки складеними Радехівською міською радою, відповідями державних органів влади. Враховуючи вищенаведене, просить ухвалити рішення, яким визнати [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням у будинку [ADDRESS] , та виселити його з будинку без надання іншого жилого приміщення (а.с.2-5,46-49). Ухвалою судді Радехівського районного суду Львівської області від 20 вересня 2019 року відкрито провадження у справі та визначено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін (а.с.81-82). Представник відповідача 31.03.2020 року скерував суду відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що [PERSON] позовні вимоги по справі № 451/794/19 заперечує, оскільки лише власник або ж наймодавець майна може бути ініціатором розірвання договору користування майном. Єдиним (в цілому) власником майна, яким є житловий будинок [ADDRESS] є [PERSON] , що стверджується реєстраційним посвідченням від 08 жовтня 1998 року, серії БТІ №001820. Окрім того, зазначає, що ще однією обставиною безпідставності позовних вимог є те, що [PERSON] відсутній за місцем проживання з поважних причин. Так, як вже Позивач надав відповіді з Радехівського ВП поліції від 09.12.2014 року та 18.10.2018 року відповідно вбачається, що у Відповідача-1 з Позивачем виникли неприязні стосунки, оскільки, нею були замінені замки в житловий будинок [ADDRESS] з метою перешкодити йому та його власнику - [PERSON] в доступі до житла. Позивач після заміни замків в будинку, ні Відповідачу-1, ні [PERSON] не передала копій ключів, і не повідомила де їх можна отримати. Тобто, Позивач всім іншим жильцям розпочала створювати перешкоди в доступі до житла. Після конфлікту, що виник у 2014 році між Відповідачем-1 та Позивачем з приводу доступу до житла, Відповідач-1 вирішив не загострювати даної ситуації і мирно врегулювати даний конфлікт. Кожне звернення Відповідача-1 до [PERSON] про допуск до приміщення завершувався черговим написанням заяв до органів державної влади та органів місцевого самоврядування зі скаргами на незаконну реєстрацію [PERSON] у житловому будинку, незважаючи на те, що сама ж Позивачка є таким же самим наймачем, користувачем як і Відповідач-1. Таким чином, Відповідач-1 вважає, що з поважних причин не проживав за місцем реєстрації, оскільки йому постійно створювались перешкоди у доступі до приміщення і даний конфлікт Відповідач-1 не може врегулювати з Позивачем на даний час, оскільки у Відповідача-1 і на даний час немає безперешкодного доступу до приміщення. З урахуванням того, що згідно чинного законодавства не передбачено можливості інших наймачів чи користувачів бути ініціаторами припинення користування житлом Відповідач-1 просить акти та відповіді органів влади вважати неналежними доказами, як одержані особою, яка не може з власної ініціативи бути ініціатором припинення користування майном, яким є житловий будинок [ADDRESS] . З врахуванням наведеного просить відмовити Позивачу в задоволенні позовних вимог в повному обсязі за безпідставністю, оскільки Позивач є особою, яка не являється власником житлового будинку та не є його наймодавцем, а отже не може з власної ініціативи вимагати припинення права користування житлом або оспорювати право реєстрації в цьому житловому будинку інших осіб та судові витрати, в тому числі витрати на послуги адвоката віднести на сторону Позивача (а.с.107-109). 27 травня 2020 року позивачем суду надано відповідь на відзив, в якому зазначає, що проти викладеного у відзиві заперечує виходячи з наступного. Як зазначено у позовній заяві, 13 листопада 2011 року батько передав їй ключі від будинку, що на [ADDRESS] , оскільки сам виїхав на лікування у м.Броди Львівської обл., а у будинку на той час залишалася хвора мама, яка потребувала відповідної опіки. Тобто, вона як член сім`ї власника будинку - його дочка безперервно з 2011 року проживала у будинку, в якому проживає і досі. Частиною першою ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним, нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою ст. 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника житлового будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої ст.156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій ст.64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника, (подружжя, їх діти і батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Як вбачається із доказів долучених до матеріалів справи, відзиву на позовну заяву, про що також можуть підтвердити і свідки, [PERSON] власником будинку у будинок у визначений законом спосіб не вселявся, договір на його проживання, про який він зазначає у відзиві на позовну заяву між власником та ним не укладався. Відповідно, він ні одного дня у будинку не проживав, не вів з ними спільного господарства, не робив жодних втрат по утриманню будинку. Що стосується посилання на перешкоджання йому вселитися у будинок у 2014 році та у 2018 році, то варто звернути увагу на те, що [PERSON] був незаконно зареєстрований у будинку тільки у 2015 р. та інші обставини на які він посилається, то вони спростовуються тим, що він у будинок не заселявся, договору на користування житлом не укладав, відповідно питання про перешкоджання йому у користуванні житлом не могло ставитися та не ставилося взагалі. Також зазначає, що він ні разу не звертався до уповноважених на це органів про захист у визначений законодавством спосіб порушеного права, а саме про перешкоджання йому на вселення, відповідно і не надав жодного про це доказу, а поліцією розглядалися зовсім інші обставини. Що стосується поважності причин не проживання Відповідача-1 у будинку понад шість місяців, то він не навів жодного належного та допустимого доказу визначеного ст.71 ЖК УРСР, а загальне посилання на те, що йому хтось створював якісь перешкоди у доступі до приміщення, то він і сам у відзиві дає на це відповідь, а замки міняються, оскільки вони час від часу виходять з ладу. Щодо законності звернення до суду, то варто нагадати про те, що відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ст.16 ЦК України). Вважає, і про це надає належні та допустимі докази, що [PERSON] своїми діями та бездіяльністю порушував та порушує її Конституційні права на гідне проживання, зокрема мова іде не про позбавлення права на користування житлом, а про визнання особи такою, що втратила право на проживання, оскільки він є працездатною особою, то його реєстрація у будинку позбавляє її права на отримання субсидії та інші пільги. Вона, маючи мізерну пенсію, вимушена вже тривалий час сплачувати повну вартість за надання комунальних послуг, маючи при цьому право на пільги. Водночас, звертає увагу суду на ту обставину, що відзив на позовну заяву не відповідає вимогам ст.178 ЦПК України ні по формі ні по змісту, міркування викладені в ньому не стосуються її, а іншої особи, також хоче звернути увагу суду на ту обставину, що Відповідач-1 хоче ввести суд в оману, не надавши жодного належного та допустимого доказу які б підтверджували викладені у відзиві обставини, або спростовували обставини викладені у позовній заяві, що в свою чергу підтверджує той факт, що Відповідач-1 і його представник безвідповідально ставляться до своїх прав та обов`язків, зловживають процесуальними правами. Також звертає увагу суду на ту обставину, що вона у визначений законом спосіб відзиву на її позовну заяву не отримувала (а.с.126-128). Позивач [PERSON] в судове засідання з`явилася. Надала пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві та відповіді на відзив. Просила позовні вимоги задовольнити, осільки відповідач був безвісно відсутнім, у будинку не проживав, вона бажає прописати у будинок свого чоловіка, а він пізніше може прописатися на свою 1/3 частину. Відповідач [PERSON] в судове засідання з`явився, позовні вимоги заперечив, він є власником 1/3 частини квартири, тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог. Представник відповідача в судове засідання з`явився та надав пояснення аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву. Звертав увагу суду, що позивач не була власником будинку, а власник будинку не уповноважував її на подачу такого позову. Крім цього, відповідач був прописаний у житловий будинок за згодою дідуся. Представник відповідача Радехівського районного сектору Головного управління державної міграційної служби України у Львівській області в судове засідання не з`явився. Про причини неявки не повідомив, хоч про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (а.с.88,140). Представник третьої особи КП «Червоноградське МБТІ» в судове засідання не з`явився. Проте надав суду заяву про розгляд справи без їх участі (а.с.90,121,141,153). Вислухавши пояснення сторін, дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступних міркувань. Відповідно до положень, викладених у ст.ст.13,81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд встановив, що позивач [PERSON] , [INFO] , громадянка України, її особа посвідчена паспортом, серії [NUMBER] , виданим Личаківським РВ УМВС України у Львівській області 10 січня 2000 року, зареєстрована та проживає у [ADDRESS] (а.с.7-7 зворот). Згідно з копією реєстраційного посвідчення, серії [NUMBER] , виданим Червоноградським міжміським бюро технічної інвентаризації 08 жовтня 1998 року, житловий будинок, що розташований у [ADDRESS] в цілому зареєстрований за [PERSON] на праві особистої власності на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки, посвідченого Радехівською держнотконторою 20.06.1986 року, №1169/86 і на підставі розпорядження Радехівської районної держадміністрації від 28.09.1998 р. №551 про затвердження акту прийомки будинку в експлуатацію, реєстровий №1252 (а.с.6). Те, що власником спірного будинку є [PERSON] також підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №172102152 від 01.07.2019 року (а.с.75-75 зворот). Із наданої позивачем копії будинкової книги вбачається, що в житловому будинку у [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] та [PERSON] . Поряд з цим, довідкою КП «Радехівське міське водоканалізаційне господарство» №1089 від 23.04.2019 року, підтверджується, що у спірному будинку зареєстрований [PERSON] , [PERSON] , його дочка, та [PERSON] , його внук (а.с.16). Позивач зверталася із заявами до Радехівського ВП Червоноградського ВП ГУ НП у Львівській області, Радехівського районного сектору ГУ у Львіській області ДМС України щодо незаконної реєстрації її племінника [PERSON] у спірному будинку, та отримала відповіді, що [PERSON] був зареєстрований у такому на законних підставах з ініціативи власника будинку [PERSON] (а.с.8,9,10). Окрім того, як вбачається з постанови заступника начальника СВ Радехівського РВ ГУ МВС України капітана міліції Ткачука В.В. від 9 грудня 2014 року, кримінальне провадження №1214140280000613 від 28.11.2014 року, відкрито на підставі письмової заяви [PERSON] за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст.194 КК України, закрито за відсутністю в діях [PERSON] складу кримінального правопорушення (а.с.12,13). На підтвердження факту непроживання [PERSON] та [PERSON] у будинку [ADDRESS] , позивач надала акти комісійної перевірки №183 від 23 квітня 2019 року, №283 від 18 липня 2018 року, №292 від 25 жовтня 2017 року, №178 від 08 червня 2015 року (а.с.19,20,22,23), та на підтвердження факту проживання у вказаному будинку [PERSON] надано акт комісійної перевірки №340 від 05 грудня 2017 року (а.с.21). 3 серпня 2018 року Управлінням соціального захисту населення Радехівської районної державної адміністрації [PERSON] було відмовлено в призначенні субсидії (а.с.14-14 зворот). Отже, в згаданому житловому будинку проживають [PERSON] та [PERSON] . Позивач сплачує комунальні послуги, зокрема, за спожиту електричну енергію, водопостачання і водовідведення, газопостачання тощо, що підтверджується відповідними квитанціями (а.с.24-32). Проте, судом достеменно встановлено, що позивач [PERSON] не є власником та не є наймачем вказаного у позові житлового будинку та не має права вимоги про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та виселення відповідача за вказаною адресою. Відповідно до ст. 71 Житлового кодексу Української PCP при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 406 Цивільного кодексу України сервітут припиняється у разі 1) поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом. Єдиним власником майна - житлового будинку [ADDRESS] на час виникнення спірних правовідносин був [PERSON] , що стверджується реєстраційним посвідченням від 8 жовтня 1998 року, серії [NUMBER] . [PERSON] [INFO] в м.Броди Львівської області помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть, серії [NUMBER] , виданим 23 квітня 2020 року Бродівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) (а.с.158). Відповідач по справі 13.11.2020 року отримав свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] та став власником 1/3 частини будинку (а.с.168) Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з до cт.47 Конституції України забезпечення житлових прав насамперед пов`язується із набуттям прав приватної власності на житло. Відповідно до ст.ст. 316-317 ЦК України право власності є правом особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власнику надається право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст.321 ЦК України). Згідно з ст. 383 ЦК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей, і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Так, відповідно до ст.391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно статтею 1 Першого протоколу доКонвенції про захист прав людини і основоположних свобод та положеннями Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, №4, №7 та №11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. З погляду Європейського Суду повага власності основний метод права, міжнародного й внутрішнього дотримання. У Конвенції говориться, що держава зобов`язана дотримувати, виконувати, зміцнювати, захищати й забезпечувати права власності фізичних і юридичних осіб. Порушення Конвенції й Протоколів будуть тоді, коли піде недотримання, невиконання й не забезпечення державою зазначених норм. Відповідно до ст.1 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», Високі Договірні сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією права і свободи, визначенні в розділі І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод». В силу ст.13 розділу І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Протокол № 1 стаття 1 «Захист власності» говорить «Кожна фізична або юридична особа має право на повагу своєї власності. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». Тим самим у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод чітко встановлено: право власності кожної фізичної і юридичної особи, неурядової організації й групи приватних осіб, повинне поважаться. У першу чергу ця повага повинна виходити від держави й втілюватися у вигляді прийняття законодавчих, виконавчих дій, що захищають право власності від незаконних зазіхань із боку кого б то не було. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що відповідно до цивільного законодавства виключно власнику житла, або наймачеві належать повноваження встановлювати умови і порядок проживання у ньому інших осіб, звертатися до суду із позовом про визнання членів сім`ї такими, що втратили право користування житлом у визначеному законом порядку і житлові права позивача відповідачем не порушуються та не підлягають судовому захисту у порядку, визначеному ст.405 ЦК України, суд прийшов до висновку, що в позові [PERSON] до [PERSON] , Радехівського районного сектору Головного управління державної міграційної служби України у Львівській області, третя особа Комунальне підприємство Львівської обласної ради «Червоноградське міжміське бюро технічної інвентаризації» про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням у зв`язку з відсутністю в ньому понад один рік без поважних причин, та виселення без надання іншого житлового приміщення необхідно відмовити в повному обсязі у зв`язку з безпідставністю. Згідно з ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема на професійну правничу допомогу. Відповідно до вимог статті 137 ЦПК України для цілей розподілу судових витрат розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Що стосується вимог представника відповідача в частині розподілу витрат на послуги адвоката, то судом не встановлено наявності доказів, які підтверджують фактичне здійснення відповідачем таких витрат, зокрема, суду не надано відповідного розрахунку, акту виконаних робіт, банківські виписки та на якій підставі здійснені відповідні платежі. За відсутності доказів здійснення позивачем витрат на професійну правничу допомогу суд позбавлений можливості здійснити розподіл судових витрат в цій частині. Відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати, зокрема зі сплати судового збору, необхідно залишити за позивачем.

Outcome: dismissed