Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-14 00:00:00

29.12.2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача, який 22.03.2017 року уточнив та просить стягнути з [PERSON] грошові кошти у розмірі 212 710,11 грн. як збитки, пов'язані із знеціненням валюти. При цьому позивач посилається на те, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 27.08.2004 року стягнуто з відповідача кошти на користь позивача. Вказане рішення знаходиться на виконанні в органах ДВС України, однак, у зв'язку із знеціненням валюти, позивач змушений звернутися до суду із позовом. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON] уточнену позовну заяву підтримала та просить її задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні підтримала надані письмові заперечення на позовну заяву та просить відмовити у задоволенні позову. Представник вказала, що відповідач не ухиляється від виконання зобов'язань, за виконавчим листом здійснюються відрахування із заробітної плати. У зв'язку із чим представник не вбачає підстав для задоволення позову. Вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як встановлено у судовому засіданні, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 27.08.2004 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу у розмірі 120 724,50 грн., державне мито у розмірі 1207,24 грн. Рішення набрало чинності 28.09.2004 року. 06.09.2005 року Приморським районним судом м. Одеси видано виконавчий лист № 2-1395/2004 /а.с. 9/. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Так, рішенням встановлено, що за розпискою від 31.08.2000 року [PERSON] взяв у борг у [PERSON] кошти у розмірі 18900,00 дол. США, що еквівалентно 100 737,00 грн., та додатково 25.08.2003 року взяв у борг ще 3 750,00 дол. США, що становить 19 987,50 грн. Таким чином, у відповідності до положень ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 27.08.2004 року, не підлягають доказуванню. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про Національний банк України» офіційний валютний курс - курс валюти, офіційно встановлений Національним банком України як уповноваженим органом держави. Згідно Наказу Міністерства фінансів від 10.08.2000 року № 193 «Про затвердження Положення (стандарту) бухгалтерського обліку «Вплив змін валютних курсів», валютний курс - це встановлений Національним банком України курс грошової одиниці України до грошової одиниці іншої країни. Пунктом 4 цього Наказу встановлено, що курсова різниця - це різниця між оцінками однакової кількості одиниць іноземної валюти при різних валютних курсах. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України). Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Згідно з ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України). Необхідно зауважити, що ч. 2 ст. 533 ЦК України встановлює, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. В свою чергу відповідно до абз. 5 п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27.03.1992 р. за № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» у тому разі, коли на час виконання рішення про відшкодування шкоди, виправлення пошкодження за одержані за рішенням кошти збільшились ціни на майно або роботи, на придбання чи проведення яких воно було присуджене, потерпілий з цих підстав може заявити додаткові вимоги до особи, відповідальної за шкоду, якщо не було його вини в тому, що виконання проводилося вже після збільшення цін і тарифів. Верховний суд України акцентував увагу на те, що при ухваленні судом рішення потрібно перерахувати суму боргу з іноземної валюти на національну, урахувати офіційний курс гривні до іноземної валюти, установлений Національним банком України на день ухвалення судового рішення. Відповідно до п.17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», передбачено, що зобов'язання припиняється із підстав, передбачених договором або законом. Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599-601, 604-609 ЦК України. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до ст. 526, 599 ЦК України. Враховуючи те, що чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження щодо його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника, суд приходить до висновку, що наявність рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27.08.2004 року не позбавляє [PERSON] права на відшкодування від знецінення валюти. У зв'язку із чим, заперечення сторони в цій частині є неспроможними. Крім того, суд погоджується із доводами сторони позивача щодо правомірності пред'явлення вимог саме на підставі чинного законодавства, а не в порядку положень ЦК УРСР. Оскільки, вимоги про право на відшкодування від знецінення валюти заявлені саме у зв'язку із невиконанням рішення суду, а не договорів позики. Згідно листів Малиновського ВДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області від 01.11.2016 року та 02.03.2017 року, на примусовому виконанні у Відділу знаходиться виконавчий лист № 2-1395, виданий 06.09.2004 року. Із заробітної плати боржника перераховано борг у розмірі 97 281,68 грн. Станом на 01.10.2016 року залишок заборгованості становить 24 650,06 грн. Грошові кошти, що надійшли на депозитний рахунок відділу 28.12.2016 року перераховані у розмірі 1113,24 грн., а грошові кошти, що надійшли 03.02.2017 року будуть перераховані у розмірі 1306,45 грн. Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Суд погоджується із розрахунком, наданим стороною позивача до уточненої позовної заяви, оскільки розрахунок складений з урахування офіційного курсу НБУ, в ньому враховані суми, сплачені відповідачем за виконавчим листом, та враховано строк позовної давності за вимогами. Разом із тим, стороною відповідача на виконання положень ч. 1 ст. 60 ЦПК України не надано своїх заперечення щодо правомірності розрахунку заборгованості. Таким чином, з відповідача підлягають стягненню грошові кошти за знецінення валюти у розмірі 212 710,11 грн. Проаналізувавши встановлені обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, так як обґрунтовані та доведені.

Outcome: approved