Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-30 00:00:00

31 серпня 2021 року [PERSON] звернувся до Миргородського міськрайонного суду з вищевказаною позовною заявою. На підтвердження свої позовних вимог, вказав, що 02.01.2018 року був прийнятий на роботу до ФОП [PERSON] на посаду директора млина. 01.02.2021 позивачем була подана заява на відпустку, яку було надано відповідно до наказу № 1 від 01.02.2021року. Нарахована на час відпустки заробітна плата виплачена не була. 25.02.2021 позивач приступив до виконання своїх обов`язків. В подальшому, 03.03.2021 року позивача, наказом № 3/1, було відсторонено роботодавцем від роботи без збереження заробітної плати. Наказу про допуск до роботи не отримував, про його наявність ознайомлений не був. Внаслідок погіршення морально-психологічної атмосфери у взаємовідносинах з роботодавцем, був змушений написати заяви на звільнення за власним бажанням. Проте, роботодавець відмовився їх підписувати та затверджувати. На підставі цього, позивач надсилав дані заяви поштою, на юридичну адресу ФОП [PERSON] , однак вони не були отримані. В подальшому позивач дізнався, що 29 червня 2021 року його було звільнено з посади директора млина за прогул на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України. Жодних розрахунків з ним при звільнені проведено не було. Вважає, що звільнення є наслідком особистої неприязні роботодавця до нього. Формулювання причини звільнення вважає незаконним, так як він мав бути звільненим за власним бажанням згідно своїх заяв. На підставі вищенаведеного, прохав суд визнати його причини звільнення неправомірними та зобов`язати відповідача змінити формулювання причини звільнення, зазначивши, що звільнення проведено на підстав ст. 38 КЗпП за власним бажанням та зробити відповідний запис у трудовій крижці. Стягнути з відповідача заборгованість по виплаті заробітної плати за період з 01.02.2021 року по день звільнення, 29.06.2021, що включає в себе період відпустки за 2018 року (01.02.2021-24.02.2021) в розмірі 75\~000, грн; грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2019-2021 роки в сумі 28048,92 грн.; а також середньомісячний заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 30731,82 грн. та судові витрати. Ухвалою судді Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 03 вересня 2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження (а.с.36). У встановлений судом строк, відповідачем було подано відзив, у якому зауважено, що під час перебування позивача у відпустці, відповідачем, як власником, було призначено проведення контрольного помелу. Після закінчення відпустки позивача він працював з 25 лютого по 03 березня 2021 року , відомості про що внесені до табелю обліку робочого часу. У зв`язку з проведенням аудиторської перевірки та інвентаризації директора млина [PERSON] та бухгалтера [PERSON] було зобов`язано надати для перевірки документи, що стосуються господарської діяльності млина, котрі вони не надали. 03.03.2021 року позивачу було оголошено догану та відсторонено від роботи без збереження заробітної плати. Після проведення інвентаризації було встановлено нестачу матеріальних цінностей. 10.03.2021 року позивача було допущено до роботи, про що видано відповідний наказ, зі змістом якого позивача було ознайомлено по телефону. В свою чергу, позивачем було проігноровано вимогу роботодавця про вихід на роботу, у зв`язку з чим, 31.03.2021 року дана вимога була направлена повторно на поштову адресу позивача, котра була отримана лише 25.06.2021 року. В подальшому позивача було звільнено за прогули без поважних причин, через відсутність на роботі у період з 10.03 по 29.06.2021 року на підставі п.4 ст. 40 КЗпП. Зазначив, що кошти, нараховані позивачу у зв`язку з перебуванням у відпустці, були передані йому роботодавцем особисто в руки. Позивач не користувався щорічними відпусками за 2019 та 2020 роки. За два робочі дні у лютому 2021 року позивачу нараховано 2\~817,95 грн, а у березні 2021 року за 3 робочі дні нараховано 2045,45 грн. Позовні вимоги визнає частково. У задоволенні вимоги про зміну формулювання причин звільнення позивача, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку стягнення заборгованості по виплаті заробітної плати прохав відмовити. У встановлений судом строк, позивач правом на поданні відповіді на відзив не скористався. Представником третьої особи надано письмові пояснення, у яких вказано, що 28.05.2021 року до Управління Держпраці у Полтавській області надійшло звернення [PERSON] з проханням вчинення дій необхідних заходів та вирішення питання його звільнення та проведення повного розрахунку. 08.06.2021 року наказом Управління Держпраці у Полтавській області було доручено проведення захід державного контролю щодо відповідності вимогам законодавства про працю діяльності фізичної особи-підприємця [PERSON] . За результатами інспекційного відвідування було складено акт від 09.06.2021 року відповідно до якого виявлено порушення частини 1 статті 24 КЗпП України, статті 46 КЗпП України, частини 1 статті 94 КЗпП України. Також було видано припис про усунення виявлених порушень від 09.06.2021 року. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав та прохав задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, його представник адвокат Лазоренко Т.В. прохала у задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що позивач перебував з відповідачем у трудових відносинах. У період з 02.01.2018 року позивача прийнято на посаду директора млина (а.с.39). 01.02.2021 позивач звернувся до роботодавцем з проханням надати йому чергову щорічну відпусту з 01.02.2021 тривалістю 24 календарні дні (а.с.42). Наказом ФОП [PERSON] від 01.02.2021 року № 1 позивачу надано відпустку тривалістю 24 календарні дні з 01.02.2021 року по 24.02.2021 року (а.с.41). Сторонами визнається та обставина, що позивач не користувався щорічною основною відпусткою за робочий період з 2019-2020. В період з 25.02.2021 по 03.03.2021 року позивач перебував на роботі та виконував свою трудову функцію, що підтверджується відомостями табелю обліку робочого часу (а.с.45-46). 03.03.2021 року роботодавцем видано наказ № 3/1 яким позивачу винесено догану та відсторонено від роботи без нарахування і виплати заробітної плати (а.с.52). 10.03.2021 року роботодавцем видано наказ № 3/6, яким позивача допущено до роботи з 10.03.2021 року (а.с.65). 31.05.2021 року роботодавцем повторно видано наказ №7, яким позивача допущено до роботи 07.06.2021 року. Вказаний лист позивачем отримано 25.06.2021 року (а.с.70). 29.06.2021 року роботодавцем видано наказ від 29.06.2021 року, яким позивача звільнено із займаної посади на підставі п. 4 статті 40 КЗпП України, у зв`язку з прогулом без поважних причин в період з 10.03.2021 по 29.06.2021 року (а.с.74). Надаючи правову оцінку встановленим обставинам суд зауважує наступне. Стосовно позовних вимог про визнання причини звільнення позивача неправомірним та зобов`язання змінити формулювання причини звільнення. Позивач вважає, причину свого звільнення такою, що не відповідає вимогам закону, так як він звертався до роботодавця із заявою, про звільнення з роботи за власним бажанням. В контексті цього позивачем надано копії рукописних заяв, датованих 22.03.2021 (а.с.13), 19.05.2021 року (а.с.15), 23.06.2021 (а.с.16), в яких позивач прохає звільнити його за власним бажанням та здійснити виплати компенсації за невикористані відпустки. Разом з тим, позивачем не надано доказів належного вручення роботодавцю відповідних заяв. Всі поштові відправлення, адресовані ФОП [PERSON] , були повернуті з відміткою про «закінчення терміну зберігання» (а.с. 14,17). Згідно з ч.3 ст. ст. 235 КЗпП України, у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті. Позивача звільнено за п. 4 ст. 40 КЗпП України, по причині прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно або в цілому). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня. Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності. КЦС ВС зауважив, що визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи за пунктом 4 статті 40 КЗпП України є з`ясування поважності причин його відсутності на роботі. Вичерпного переліку поважних причин відсутності на роботі у трудовому законодавстві України не існує, тому в кожному окремому випадку оцінка поважності причини відсутності на роботі дається виходячи з конкретних обставин. Відповідно до сталої судової практики причину відсутності працівника на роботі можна вважати поважною, якщо явці на роботу перешкоджали істотні обставини, які не можуть бути усунуті самим працівником, зокрема: пожежа, повінь (інші стихійні лиха); аварії або простій на транспорті; виконання громадянського обов`язку (надання допомоги особам, потерпілим від нещасного випадку, порятунок державного або приватного майна при пожежі, стихійному лиху); догляд за захворілим зненацька членом родини; відсутність на роботі з дозволу безпосереднього керівника; відсутність за станом здоров`я. Вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати всі надані сторонами докази. Таких висновків дійшов ВС у постанові від 11.03.2020 під час касаційного перегляду судових рішень у цивільній справі № 459/2618/17. Суд звертає увагу, що позивач, отримавши 25.06.2021 року (а.с.70), письмову вимогу роботодавця про вихід на роботу, її проігнорував, маючи достатньо часу для забезпечення своєї явки, на наступний робочий день, 29 червня 2021 року, на місце роботи не з`явився, що в ході розгляду не заперечував. Причини невиходу позивача на роботу суд не вбачає поважною. Таким чином, на переконання суду в роботодавця були наявні законні підстави для звільнення позивача у відповідності до п. 4 ст. 40 КЗпП України. У відповідності до ч.1 ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Суд наголошує, що звільнення на підставі ч.1 ст. 38 КЗпП можливе за наявності сукупності юридичних фактів, зокрема, належного та завчасного ознайомлення роботодавця з волевиявленням працівника на припинення трудових правовідносин, оформленого письмовою заявою. Доказів вручення роботодавцю відповідної письмової заяви позивач не надав. Позивач диспозитивно визначився із способом повідомлення роботодавця про своє волевиявлення, подавши заяву поштою, а не безпосередньо. Тому ризик невручення поштового повідомлення з відповідною заявою, має покладатися виключно на працівника. Також суд, аналізує звернення позивача в світлі добросовісності його дій. В кожній із заяв направлених відповідачу, позивач прохає звільнити його до спливу двохтижневого строку (у заяві датованій 22 березня 2021 року, позивач прохає звільнити його 22 березня 2021 року; у заяві датованій 19 травня 2021 року, позивач прохає звільнити його 22 травня 2021 року; у заяві датованій 23 червня 2021 року, позивач прохає звільнити його 29 червня 2021 року). Поштові повідомлення повернуті позивачі уже після спливу строку, у який працівник прохав його звільнити. Фактично, роботодавець завідомо, не міг задовольнити заяв позивача, у строк який він прохав. Тому, за таких обставин, суд дійшов переконання, що у задоволенні даної вимоги слід відмовити у зв`язку з її безпідставністю. Стосовно позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі за період з 01.02.2021 року по 29.06.2021 року та грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки. Так, позивачем наголошено, що роботодавець не провів з ним розрахунок при звільненні. У відповідності до ч.1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Позивач зауважує, що роботодавець мав виплатити йому заборгованість по заробітній платі за період 01.02.2021 по 29.06.2021 року, що включає в себе період відпустки за 2018 рік (01.02.2021 року 24.02.2021 року) та компенсацію за невикористані відпустки за 2019-2021 роки. Стосовно заробітної плати позивача, в період перебування у відпустці з 01.02.2021 року по 24.02.2021 року, суд зауважує наступне. У відповідності до ч.1 ст. 74 КЗпП України, громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. Позивач вказує, що заробітна плата за час перебування у відпустці, йому виплачена не була. Заперечуючи доводи позивача, відповідач на підтвердження сплати заробітної плати за вказаний період, надав суду письмове пояснення гр. [PERSON] від 29.09.2021 року в якому повідомляється, що позивачу вказана сума була видана особисто, однак про її отримання він не розписався. Однак, суд не вважає даний доказ допустимим доказом виконання роботодавцем свого зобов`язання по оплаті заробітної плати, так як згідно ч.2 ст. 79 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. У відповідно до чинного законодавства, оплата праці має підтверджувати розрахунковими або розрахунково-платіжними відомостями, а не поясненнями свідків. В матеріалах справи міститься розрахунок відповідача суми виплати заробітної плати в період відпустки за 24 дня, розмір якої склав 12\~168,96 грн. (а.с.130). Враховуючи відсутність допустимих засобів доказування, належного виконання роботодавцем свого обов`язку по оплаті праці, суд вбачає вимоги позивача в даній частині обґрунтованими. Стосовно заробітної плати позивача, в період з 25.02.2021 року по 03.03.2021 року, суд зауважує наступне. З табелів обліку робочого часу за лютий-березень 2021 року, вбачається що позивач обліковувався присутнім на роботі у лютому два дні (25 та 26 лютого), у березні три дні (1,2,3 березня) (а.с.45-46). Доказів добровільної сплати роботодавцем позивачу вказаних коштів суду надано не було. Тому, заробітна плата за вказаний період, підлягає стягненню на користь позивача Визначаючи належну суму до стягнення, суд враховує наступне. Місячний розмір заробітної плати позивача за вказаний період складає 15\~000 грн. Тому, розмір заробітної плати у лютому 2021 року за два дні склав 1500,00 грн. (15000/20 (кількість робочих днів у даному місяці) * 2 (кількість відпрацьованих днів). Окрім того, роботодавець здійснив утримання обов`язків платежів з заробітної плати за вказаний період, тому на користь позивача підлягають стягненню кошти з урахуванням утриманих податків та обов`язкових платежів, тобто 1207,50 грн. (1500,00 грн (заробітна плата за два відпрацьованих дні) * 80,5 /100 %) Розмір заробітної плати у березні 2021 року за три дні склав 2045,46 грн. (15000/22 (кількість робочих днів у даному місяці) * 3 (кількість відпрацьованих днів). Окрім того, роботодавець здійснив утримання обов`язків платежів з заробітної плати за вказаний період, тому на користь позивача підлягають стягненню кошти з урахуванням утриманих податків та обов`язкових платежів, тобто 1646,59 грн. (2045,46 грн (заробітна плата за три відпрацьованих дні) * 80,5 /100 %) Таким чином, за відпрацьований період з 25.02.2021 по 03.03.2021 року на користь позивача підлягає стягненню заробітна плата в розмірі 2854,09 грн. (дані кошти обраховані з урахуванням утриманих податків та обов`язкових платежів). Стосовно виплати\~заробітної плати\~за період\~з 04.03.2021\~по 29.06.2021\~року суд встановив, що 03.03.2021 року роботодавцем видано наказ № 3/1 яким позивачу винесено догану та відсторонено від роботи без нарахування і виплати заробітної плати Вказаний наказ, позивачем отримано цього ж дня. У даному позові [PERSON] наголошує на незаконності невиплати заробітної плати. Разом з тим, з ненарахування та невиплата заробітної плати є наслідком відсторонення позивача та прийняття рішення роботодавцем, шляхом винесення письмового наказу № 3/1 від 03.03.2021 року. В свою чергу, позивач не надав докази оскарження вказаного рішення роботодавця. Суд зауважує, що згідно ст. 221 КЗпП України, трудові спори уповноважені розглядати: комісіями по трудових спорах; районними, районними у місті, міськими чи міськрайонними судами. Разом з тим, позивач своїм правом на оскарження рішення, яким, на його погляд, було порушено його трудові права, не скористувався, ані в спосіб подання окремого позову, ані в спосіб з`явлення окремої вимоги у даному позові. Надання окремої оцінки правомірності винесення наказу № 3/1 від 03.03.2021 року виходить за межі позовних вимог, а тому призведе до свавільного порушення принципів диспозитивності суду та рівності сторін. Висновки Управління Держпраці в у Полтавській області не можуть собою підмінювати рішення органу уповноваженого на вирішення індивідуальних трудових спорів, а тому протиправність наказу № 3/1 від 03.03.2021 не являється встановленою. В період відсторонення позивач своєї трудової функції не виконував, на робочому місці був відсутній. Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що у задоволенні даної частини вимог позивача відсутні правові підстави. Стосовно позовних вимог про стягнення грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2019,2020,2021 роки. У відповідності до ч.1 ст. 74 КЗпП України, громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. Згідно з ч.1 ст. 75 КЗпП України, щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Сторонами визнається, що позивач своє щорічної основної відпустки за 2019-2020 роки не використав. Згідно з ч.1 ст. 83 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. У відповідності до ч.1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Згідно з ч.1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Враховуючи вищенаведене, суд вважає обґрунтованими вимоги позивача про стягнення компенсації за невикористанні дні відпустки за 2019-2020 роки тривалістю 48 днів (2 роки * 24 дні). Таким чином, розмір компенсації, що підлягає стягненню 24337,92 грн (507,04 грн (середньоденна заробітна плата (а.а.130)) * 48 днів) В свою чергу, вимоги про стягнення компенсації за невикористані дні відпустки за 2021 рік, на переконання суду, задоволенню не підлягають, так як період відсторонення від роботи без збереження заробітної плати з підстав інакших а ніж у порядку, визначеному статтями 25 і 26 цього ЗУ «Про відпустки» не включається до стажу роботи, що дає право на щорічну відпустку (ст.9 ЗУ «Про відпустки). Стосовно позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Згідно з ч.1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно до ч.1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, середній заробіток виступає у формі відповідальності за невчинення чи несвоєчасне вчинення певних дій у сфері трудових відносин. Суд акцентує увагу, що в ході розгляду було достеменно встановлено, що позивач був відсутній на робочому місці в день його звільнення. Належно поданої вимоги, про проведення розрахунку роботодавець від працівника не отримав. Тобто за таких обставин, у суду відсутні підстави стверджувати про винність дій роботодавця при проведенні розрахунку при звільненні позивача, тому у задоволенні даної вимоги слід відмови з мотивів її безпідставності. Судові витрати підлягають до стягнення з відповідача на користь позивача пропорційно до\~розміру задоволених\~позовних вимогна підставі ст. 141 ЦПК України. Таким чином, на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у розмірі 248,57 грн (39360,97 грн*908/143780,74 грн).

Outcome: partial