Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-13 00:00:00

29 січня 2016 року, представник позивачки [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив суд, скасувати арешт, накладений 11.10.2010 р. Першим Малиновським ВДВС Одеського МУЮ з належного [PERSON] нерухомого майна : земельної ділянки площею 0,0560 га, кадастровий № 5123755300:02:008:0818, призначену для індивідуального садівництва та садового будинку, загальною площею 135 кв.м, що розташовані за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, смт. Великодолинське, ОГСТ «Озерний», вул. Озерна, 60, мотивуючи порушенням свого права власності оскаржуваним арештом. В судовому засіданні представник позивачки повністю підтримав свій позов та просив його задовольнити. Відповідачка [PERSON] та її представник заперечували проти задоволення позову, мотивуючи його безпідставністю і необґрунтованістю з огляду на відсутність права власності у позивачки на спірне майно і правомірністю накладення арешту на вказане нерухоме майно постановою Першого Малиновського ВДВС Одеського МУЮ від 11.10.2010 р., а також з підстав, викладених у письмових запереченнях на позов. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, у відповідності до вимог ч. 5 ст. 74 ЦПК України, за останньою відомою судові адресою свого місця проживання, що підтверджується довідкою Овідіопольського РВ ГУДМС України в Одеській області № 984 від 04.03.2016 р. про реєстрацію [PERSON], [INFO] за адресою : смт. Великодолинське, вул. Кооперативна, 49 та поштовими повідомленнями з відміткою листоноші «за зазначеною адресою не проживає», причини своєї неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутністю суду не надав (а.с. 29,33,34,41,42). Представники 3-їх осіб в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлялись належним чином, особисто під розписки та поштовими повідомленнями, причин неявки представник ВДВС Овідіопольського РУЮ Одеської області не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутністю суду не надав, від представника Малиновського ВДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області надійшли письмові пояснення по справі, в яких він просив суд розглянути справу за їх відсутності на розсуд суду (а.с. 63). Заслухавши думку представників сторін та дослідивши матеріали справи, суд вважає що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 3 ЦПК України). Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України. Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи : роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частинами 3,4 статті 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідно до до ч.ч. 1,2 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» - арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення і може накладатися державним виконавцем шляхом (окрім іншого) винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Частиною 1 статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що у разі закінчення виконавчого провадження арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження окрім випадків направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, та інших випадків, передбачених цією нормою. Вичерпний перелік підстав закінчення виконавчого провадження наведений у ст. 49 Закону. В цей же перелік входять підстави, які за ст. 50 Закону обумовлюють можливість зняття накладеного арешту на майно та кошти боржника, що був здійснений для забезпечення виконання судового рішення. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно ч. 1 ст. 334 ЦК України - право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Такі інші умови встановлені ч.ч. 3 та 4 цієї ж статті. Зокрема, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації - виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відповідно до ч. 2 ст. 373 ЦК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЗК України (в редакції 2001 р.) право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Згідно ч. 1 ст. 81 ЗК України - громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Статтею 210 ЦК України встановлено, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом. Так, 03.08.2004 р. набув чинності Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 р. № 1952, відповідно до ст. 4 якого - державній реєстрації прав підлягають право власності; речові права, похідні від права власності; право власності на об'єкт незавершеного будівництва; заборона відчуження та арешт нерухомого майна, податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, та інші обтяження. Згідно ч. 1 ст. 5 вказаного Закону, у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об'єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення. Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону - державна реєстрація прав проводиться в такому порядку: формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; прийняття документів, що подаються разом із заявою про державну реєстрацію прав, виготовлення їх електронних копій шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та розміщення їх у Державному реєстрі прав; встановлення черговості розгляду заяв про державну реєстрацію прав, що надійшли на розгляд; перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав, зупинення державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; прийняття рішення про державну реєстрацію прав або про відмову в такій реєстрації; відкриття (закриття) розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до Державного реєстру прав відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об'єкти та суб'єктів цих прав; формування інформації з Державного реєстру прав для подальшого використання заявником; видача документів за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Статтею 27 Закону визначені підстави для державної реєстрації прав, згідно п.п. 1), 9), 10) ч. 1 якої, такими підставами є укладений в установленому законом порядку договір, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дублікат; рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно; ухвала суду про затвердження (визнання) мирової угоди. Означений перелік є вичерпним та відповідно до нього договір, рішення суду та ухвала суду є окремими підставами для реєстрації права власності. Згідно ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Отже, на думку суду, у разі невиконання умов, передбачених ч. 1 ст. 334 ЦК України, в особи право власності на земельну ділянку та нерухоме майно не виникає. 26.05.2004 р. постановою КМУ № 671 затверджений «Тимчасовий порядок державної реєстрації правочинів», п. 5 якого передбачено, що державній реєстрації підлягають правочини, зокрема, договір купівлі-продажу, міни, земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна. Державна реєстрація правочинів за цим Порядком проводиться шляхом внесення нотаріусом запису до Державного реєстру правочинів одночасно з його нотаріальним посвідченням (пункт 6 Порядку), а відповідно до п. 9 Порядку, дата та час внесення відповідного запису до Державного реєстру правочинів вважається датою державної реєстрації правочину. Згідно ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ч. 1 ст. 662 ЦК України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу Згідно ч. 6 ст. 86 ЦК УРСР (1963 p.), що діяв в 2003 р., на підставі Постанови Верховної Ради України «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу PCP» від 12.09.1991 p. № 1545 - відносини власності регулюються Законом України «Про власність», цим Кодексом, іншими законодавчими актами. Відповідно до ч. 1 ст. 128 ЦК УРСР право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Стаття 227 ЦК УРСР містила вимоги, аналогічні вимогам ст. 334 ЦК України. Зокрема, ст. 227 ЦК УРСР передбачалось, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. З метою забезпечення правильного й однакового застосування судами законодавства про виникнення, припинення, захист права власності та інших речових прав Пленум ВССУ у своїй Постанові від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначив, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (ст. 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК). До державної реєстрації права власності за новим набувачем, покупець за договором про відчуження майна, виконаним сторонами - не має права розпоряджатися цим майном, оскільки право власності на нього зберігається за продавцем, проте має право на захист свого володіння на підставі статті 396 ЦК. При цьому, після оплати вартості проданого майна і передання його покупцеві, але до державної реєстрації переходу права власності - продавець також не має права ним розпоряджатися, оскільки це майно є предметом виконаного продавцем зобов'язання, яке виникло з договору про відчуження майна (п. 1 ч. 1 ст. 346 ЦК), а покупець є його законним володільцем. У разі укладення нового договору про відчуження раніше переданого покупцю майна без розірвання попереднього договору чи визнання судом його недійсним продавець несе відповідальність за його невиконання у виді відшкодування збитків новому покупцеві. Суд встановив, що ухвалою Приморського райсуду м. Одеси від 02.09.2003 р., яка набрала законної сили 24.09.2003 р., була затверджена мирова угода між позивачкою та відповідачем [PERSON], відповідно до умов якої, останній, на виконання своїх договірних зобовязань за договором купівлі-продажу від 19.08.2003 р. передав позивачці у власність належні йому на праві власності земельну ділянку площею 0,0560 га, призначену для індивідуального садівництва та садовий будинок, площею 135 кв.м, розташовані за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, смт. Великодолинське, ОГСТ «Озерний», вул. Озерна, 60 (а.с. 8-10). З пояснень представника позивачки вбачається, що в кінці 2015 р., під час оформлення [PERSON] необхідних документів для отримання свідоцтва про право власності на вищевказану земельну ділянку і замовлення нею в землевпорядній організації технічної документації на земельну ділянку, якій був присвоєний кадастровий номер, Реєстраційною службою Овідіопольського РУЮ Одеської області було відмовлено у державній реєстрації вказаної ділянки у звязку з тим, що на вказану ділянку, яка належить відповідачу [PERSON] на праві власності, постановою Першого Малиновського ВДВС Одеського МУЮ про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 11.10.2010 р. накладено арешт (реєстр. 10344733) на виконання рішення Малиновського райсуду м. Одеси по справі № 2-2113/09 від 16.02.2009 р. за виконавчим листом від 19.05.2009 р. (а.с. 13,51,64-67). Як вбачається з матеріалів справи, арешт на спірне майно накладений постановою Першого Малиновського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції від 11.10.2010 р. у виконавчому провадженні ВП № В-10/811 з метою забезпечення стягнення за виконавчим листом від 19.05.2009 р. № 2-2113/09, виданим на виконання рішення Малиновського районного суду м. Одеси у справі № 2-2113/09, що набрало законної сили 27.02.2009 р., про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] (після укладення шлюбу 02.03.2012 р. [PERSON]) аліментів на утримання дитини [PERSON], [INFO] у розмірі ? частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 09.12.2008 року до набуття донькою [PERSON] повнолітнього віку, тобто до 21 липня 2013 року (а.с. 51,57-59). Згідно інформації (вих. № 03-15383 від 10.05.2016 р.), наданої Відділом державної виконавчої служби Овідіопольського районного управління юстиції Одеської області, за матеріалами виконавчого провадження заборгованість станом на день повноліття дитини, на 21.07.2013 р. складала 30546,36 грн. При чому, станом на сьогоднішній день заборгованість не погашена і становить 30546,36 грн. (а.с. 52-53). Згідно відміток Першого Малиновського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції на виконавчому листі від 19.05.2009 р. № 2-2113/09, якими 08.09.2010 р. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, а 24.09.2010 р. на підставі заяви стягувача [PERSON] про накладення арешту на все майно боржника [PERSON], 11.10.2010 р. було винесено постанову про арешт майна боржника [PERSON] та оголошення заборони його відчуження, в подальшому, виконавче провадження закінчено на підставі п. 10 ст. 49 ЗУ «Про виконавче провадження». Відповідно до означеної норми виконавче провадження підлягає закінченню у разі направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби, а саме, до Відділом державної виконавчої служби Овідіопольського районного управління юстиції Одеської області (а.с. 64-65). Враховуючи наявність станом на сьогодні заборгованості по аліментам [PERSON] на суму 30546,36 грн. за виконавчим листом у Відділу державної виконавчої служби Овідіопольського районного управління юстиції Одеської області, на думку суду - відсутні законні підстави для скасування накладеного арешту. В судовому засіданні було встановлено і підтверджено представником позивачки [PERSON], що право власності на спірне майно у вигляді зазначених земельної ділянки та садового будинку у неї не виникло і на протязі 13 років з дня винесення Приморським р/с м. Одеси вищевказаної ухвали про затвердження мирової угоди від 08.09.2003 р. вона не намагалась зареєструвати у встановленому законом порядку своє право власності на спірне майно, на яке був законно накладений оспорюваний арешт з вищевказаних підстав. Таким чином, з огляду на вищевказані норми Законів та досліджених судом документальних доказів по справі та з урахуванням пояснень представників сторін, суд дійшов висновку про безпідставність і необґрунтованість позову та відсутності у позивачки права власності на спірне майно, яке на сьогодні належить відповідачу [PERSON], а тому будь-які права та інтереси позивачки не порушені оскаржуваною постановою про арешт майна боржника [PERSON], накладеного постановою Першого Малиновського ВДВС Одеського МУЮ від 11.10.2010 р. у ВП № В-10/811 з метою забезпечення стягнення за виконавчим листом від 19.05.2009 р. № 2-2113/09 виданим на виконання рішення Малиновського р/с м. Одеси, яке до цього часу боржником [PERSON] не виконане, у звязку з чим, в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed