Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-18 00:00:00

4 березня 2015 року, [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просила суд, стягнути з відповідача на свою користь пеню за несвоєчасну сплату аліментів у розмірі 14969,45 грн. за період з 01.01.2015 р. по 03.04.2015 р., аліменти на навчання їхньої спільної доньки [PERSON], [INFO], яка є студенткою ІІ курсу денної (бюджетної) форми навчання медичного факультету № 2 Одеського національного медичного університету - аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 2500 грн. щомісячно, починаючи з дати подачі позову до суду, і до закінчення донькою навчання у вищому навчальному закладі, але не більше як до досягнення нею 23-річного віку та стягнути з відповідача судовий збір у сумі 391,14 грн. мотивуючи це відсутністю будь-якої матеріальної допомоги їхній доньці з боку відповідача батька дитини, який постійно ухиляється від сплати аліментів на утримання доньки, і сплачує їх лише після звернення позивачки до суду, у зв'язку з чим виникла пеня. Позивачка в судовому засіданні повністю підтримала свій позов. Представниця відповідача в судовому засіданні позов визнала частково, на суму аліментів на навчання доньки сторін у твердій грошовій сумі у розмірі 500 грн. щомісячно, і у задоволенні решти позову просила суд відмовити у задоволенні позову, враховуючи його безпідставним з огляду на повне добровільне погашення відповідачем суми заборгованості по аліментам і сплаті судового збору. Ухвалою Овідіопольського райсуду Одеської області від 19.05.2016 р., позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] в частині стягнення заборгованості по аліментам в сумі 24144,28 грн. на підставі заяви позивачки та ст. 207 ч. 1 п. 5 ЦПК України були залишені без розгляду. Заслухавши думку сторін, дослідивши письмові матеріали справи та додатково надані докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. За загальним правилом - кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 3 ЦПК України). Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України. Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона - повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи та розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі - розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін на інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 3 статті 61 ЦПК України передбачено - обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Частинами 3,4 статті 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Згідно із ст. 360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах - є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, установлену законом. Відповідно до Правової позиції Верховного Суду України (постанова Судової палати ВСУ у цивільних справах від 1 жовтня 2015 року № 6-149цс14) - оскільки зобов'язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинно виконуватися щомісяця, то при розгляді спорів про стягнення на підставі ч. 1 ст. 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з'ясувати розмір несплачених аліментів по кожному з цих періодичних платежів, встановити строк, до якого кожне із цих зобов'язань мало бути виконано, та з урахуванням встановленого обчислити розмір пені, виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов'язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму. Відповідно до ст. 121 СК України, права та обов'язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому державним органом реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Стаття 180 СК України передбачає, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно із ст. 181 СК України, за рішенням суду, кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до статті 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує : стан здоров'я та матеріальне становище дитини, платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст. 184 цього Кодексу. Одночасно, стаття 183 СК України зазначає - частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Стаття 184 СК України передбачає - якщо платник має нерегулярний, мінливий дохід, частку доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі, розмір яких, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Статтею 191 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки. Відповідно до ст. 194 СК України - аліменти можуть бути стягнуті за виконавчим листом за минулий час, але не більш як за три роки, що передували пред'явленню виконавчого листа до виконання. Якщо за виконавчим листом, пред'явленим до виконання, аліменти не стягувалися у зв'язку з розшуком платника аліментів або у зв'язку з його перебуванням за кордоном, вони мають бути сплачені за весь минулий час. Заборгованість за аліментами, які стягуються відповідно до статті 187 цього Кодексу, погашається за заявою платника шляхом відрахувань з його заробітної плати, пенсії, стипендії за місцем їх одержання або стягується за рішенням суду. Заборгованість за аліментами стягується незалежно від досягнення дитиною повноліття, а у випадку, передбаченому статтею 199 цього Кодексу, - до досягнення нею двадцяти трьох років. Також, ст. 195 Закону передбачено, що розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, а у разі спору - судом. Статтями 196 СК України передбачено, що при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. Неустойка не сплачується, якщо платник аліментів є неповнолітнім. З урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів суд може відстрочити або розстрочити сплату заборгованості за аліментами. За позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв'язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Суд може звільнити платника аліментів від сплати заборгованості, якщо буде встановлено, що вона виникла внаслідок непред'явлення без поважної причини виконавчого листа до виконання особою, на користь якої присуджено аліменти. Пунктом 22 Постанови Пленуму ВСУ № 3 від 15.05.2006 р. «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» передбачено - відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. При цьому, на платника аліментів - не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Відповідно до ст. 199 Сімейного Кодексу України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Суд встановив, що під час перебування у шлюбі, у сторін народилася донька [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 10.04.1997 р., в якому батьком дитини записаний відповідач, яка на даний час проживає разом із позивачкою, що підтвердили сторони по справі, а також є студенткою ІІ курсу денної (бюджетної) форми навчання медичного факультету № 2 Одеського національного медичного університету, що підтверджується відповідною довідкою ОНМУ № 1204/М2 від 04.02.2015 р. (а.с. 7,8). На підтвердження своїх позовних вимог в частині стягнення з відповідача на свою користь пені за несвоєчасну сплату аліментів на утримання доньки [PERSON] у розмірі 14969,45 грн. за період з 01.01.2015 р. по 03.04.2015 р. позивачка посилається на розрахунок заборгованості по аліментам від 06.02.2015 р. на суму 24144,28 грн., на підставі якого, позивачкою у позові самостійно був зроблений розрахунок заборгованості по пені на суму 14969,45 грн. (а.с. 4,6). Однак, як встановив суд, відповідно до розрахунку державного виконавця ВДВС Овідіопольського РУЮ Одеської області заборгованості по аліментам від 03.07.2015 р. - заборгованість відповідача по сплаті аліментів у розмірі 48562 грн. була повністю погашена відповідачем з переплатою 0,95 грн. (а.с. 8 заяви про перегляд заочного рішення), у зв'язку з чим, на підставі заяви позивачки від 26.04.2016 р. та ст. 207 ч. 1 п. 5 ЦПК України позовні вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості по аліментам в сумі 24144,28 грн. були залишені без розгляду. Враховуючи викладене та з урахуванням того, що період, за який позивачкою була нарахована пеня у розмірі 14969,45 грн. за період з 01.01.2015 р. по 03.04.2015 р. - повністю охоплюється розрахунком державного виконавця ВДВС Овідіопольського РУЮ Одеської області заборгованості по аліментам від 03.07.2015 р. у розмірі 48562 грн. і була повністю погашена відповідачем з переплатою 0,95 грн., тобто є погашеною відповідачем у повному розмірі, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача суми пені слід відмовити, як необґрунтованого і безпідставного. Крім того, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача суми судового збору слід також відмовити у зв'язку з тим, що вказана сума з переплатою також була сплачена відповідачем на користь ВДВС Овідіопольського РУЮ після ухвалення судом заочного рішення суду від 09.07.2015 р. у загальному розмірі 808,24 грн., що підтверджується платіжними квитанціями № 38 від 12.11.2015 р. та № 63 від 17.11.2015 р. (а.с. 30,31). Щодо стягнення з відповідача на користь позивачки аліменти на навчання їхньої спільної доньки [PERSON], [INFO], яка є студенткою ІІ курсу денної (бюджетної) форми навчання медичного факультету № 2 Одеського національного медичного університету - аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 2500 грн. щомісячно, починаючи з дати подачі позову до суду, і до закінчення донькою навчання у вищому навчальному закладі, але не більше як до досягнення нею 23-річного віку, суд звертає увагу на те, що на утриманні відповідача мається його матір-пенсіонерка похилого віку [PERSON], [INFO], яка, як тяжко хвора людина, потребує постійного стороннього догляду згідно висновку ВКК № 32 від 04.02.2016 р., і яка знаходиться на повному утриманні свого сина - відповідача [PERSON], який офіційно не працює, а твердження позивачки на те, що відповідач має великі статки і достойні неофіційні заробітки є голослівними і не підтвердженими жодними належними та допустимими документальними доказами, передбаченими ст.ст. 57-60 ЦПК України, а тому, суд дійшов висновку, що вищевказана сума аліментів на навчання у твердій грошовій сумі у розмірі 2500 грн. щомісячно, як того просить позивачка є надмірно завищеною і не підтвердженою допустимими доказами з урахуванням вимог вказаних статей ЦПК України та вимог ст.ст. 182,184 СК України, у зв'язку з чим, в цій частині позов слід задовольнити частково, зі зменшенням суми аліментів на навчання доньки сторін з 2500 грн. на 1500 грн. щомісячно, починаючи з дати подачі позову до суду, і до закінчення [PERSON], [INFO] навчання у вищому навчальному закладі, але не більше як до досягнення нею 23-річного віку (а.с. 9,10 заяви про перегляд заочного рішення).

Outcome: partial