Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-05 00:00:00

30 березня 2016 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, у якому просить визнати право власності на гараж, що розташований на прибудинковій території будинку [ADDRESS], загальною площею 23 кв.м. за набувальною давністю. В обгрунтування позовних вимог зазначає, що вона, позивачка [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], що складається з чотирьох житлових кімнат загальною площею 86,90 кв.м. На протязі багатьох років, а саме з 1997 року вона, позивачка, відкрито та безперервно користується гаражем, який розташований на прибудинковій території вказаного будинку. Підтримує його в належному технічному та санітарному стані. У гаражі знаходяться належні їй речі та автомобіль. Оскільки відповідач заперечує та не надає належних правовстановлюючих документів на право володіння даним гаражем вона, позивачка змушена звернутися до суду з даним позовом. У зв'язку з наведеним позивач просить визнати за ним право власності на гараж, розташований в [ADDRESS]. У судове засідання позивач не з'явилася, однак подала суду заяву в якій справу просила слухати без її участі. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Представник третьої особи ЛКП «Тополя - 406» в судове засідання не з'явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Суд, дослідивши всі обставини справи, вважає позов обґрунтованим з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно [NUMBER] від 20.03.2015 року позивачка [PERSON] є співвласником квартири [ADDRESS]. Крім цього в судовому засіданні встановлено, що з 1997 року позивач користується гаражем, що розташований біля будинку [ADDRESS]. Вищезазначений гараж фактично було прийнято у володіння, та до цього часу, тобто більш ніж 10 років, позивач безперервно користується зазначеним гаражем. Відповідно до акту ЛКП «Тополя - 406» № 17 від 04.02.2016 року встановлено, що позивачка [PERSON] встановила та користується гаражем, що розташований за адресою [ADDRESS]. Відповідно до листа Відділу Держгеокадастру у м. Львові Львівської області, відповідно до звітності з кількісного обліку земель, інформація про наявність зареєстрованого державного акту на право власності на земельну ділянку на [ADDRESS] відсутня. Відповідно до ч.2 ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч.1 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Відповідно до ч.4 ст.344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно ч.1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Як роз'яснено у п. п. 9, 11, 13, 14 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику про захист права власності та інших речових прав», при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Враховуючи положення ст. ст. 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (ст. 214 ЦПК України). Таким чином, провівши аналіз наведених норм права, суд при вирішенні даного спору, враховує викладені положення закону та позицію Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, висловлену в ухвалі вказаного Суду від 08.07.2015 р. № 6-10583св15. В силу положень ст. 344 ЦК України задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. За таких обставин, суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити та визнати за позивачем право власності на гараж. Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. На підставі викладеного,

Outcome: approved