Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-29 00:00:00

29 червня 2017 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить ухвалити рішення, яким визначити місце проживання [PERSON], [INFO] уродженця м. Одеси, Одеської області з його батьком - [PERSON] ([INFO], громадянином України). В обґрунтування свого позову посилається на те, що з 2004 року він проживав однією сім'єю без реєстрації шлюбу з відповідачкою - [PERSON], в період якого народився син [PERSON], [INFO]. На початку червня 2017 року фактичні шлюбні відносини між ним та відповідачкою було припинено. Після припинення шлюбних відносин їх малолітній син залишився поживати разом з матір'ю. Відповідачка переїхала разом з [PERSON] проживати до своїх батьків за адресою: [ADDRESS] Позивач стверджує, що нещодавно йому стало відомо, що між відповідачкою та малолітнім сином - [PERSON] виник конфлікт, в результаті якого він змушений був повернути сина для проживання до себе: за адресою в [ADDRESS]. На даний час між ним та відповідачкою відсутня згода щодо визначення місця проживання малолітнього сина, у зв'язку із чим він змушений визначити місце проживання малолітнього [PERSON], [INFO] в судовому порядку. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Куриленко О.М., яка ухвалою від 10.07.2017 року справу прийняла до провадження суду. В ході судового засідання, яке відбулось 10.08.2017 року, представник позивача [PERSON] - [PERSON] звернувся до суду з заявою про прийняття уточненого позову [PERSON] до [PERSON], третя особа орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, про визначення способу участі батька у вихованні дитини та спілкуванні з нею, зобов'язання не чинити перешкод у вихованні та спілкуванні з дитиною. У своїй позовній заяві позивач просив визначити спосіб участі у вихованні дитини шляхом систематичних побачень батька [PERSON] з сином [PERSON], [INFO], з 18:00 години кожного четверга до 08:00 години кожного понеділка, за місцем проживання батька, без присутності матері дитини [PERSON]; протягом двох місяців на рік у період літніх канікул допустити проживання дитини [PERSON], [INFO], з батьком [PERSON] за місцем проживання батька; шляхом щорічного спільного відпочинку дитини [PERSON]. [INFO], з батьком [PERSON] протягом двох тижнів, з можливістю виїзду за кордон з дотриманням встановленого законодавством порядку. Зобов'язати [PERSON] не чинити перешкод [PERSON] у вихованні малолітнього сина [PERSON], [INFO], та спілкуванні з ним. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] не заперечував проти прийняття уточненого позову, звернувся до суду з клопотанням, в якому просив прийняти до провадження суду зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON], третя особа орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, про негайне відібрання дитини, повернення її за попереднім місцем проживання та визначення місця проживання малолітньої дитини. Як вбачається з позовних вимог позивач за зустрічним позовом просить ухвалити рішення, яким: відібрати від [PERSON], [INFO] (батька дитини), дитину [PERSON], [INFO], та передати дитину на проживання та виховання матері - [PERSON], [INFO]. Визначити місце проживання дитини - [PERSON], [INFO], разом з матір'ю - [PERSON], [INFO]. В порядку ст. 367 ЦПК України допустити негайне виконання рішення в частині відібрання дитини. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 10.08.2017 року було прийнято до провадження суду уточнену позовну заяву [PERSON] до [PERSON], третя особа орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, про визначення способу участі батька у вихованні дитини та спілкуванні з нею, зобов'язання не чинити перешкод у вихованні та спілкуванні з дитиною, в редакції від 10 серпня 2017 року. Прийнято до провадження суду зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON], третя особа орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, про негайне відібрання дитини, повернення її за попереднім місцем проживання та визначення місця проживання малолітньої дитини та об'єднано її в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, про визначення способу участі батька у вихованні дитини та спілкуванні з нею, зобов'язання не чинити перешкод у вихованні та спілкуванні з дитиною. Одночасно доручено Службі у справах дітей Одеської міської надати висновок про визначення місця проживання та встановлення способу участі батька у вихованні дитини [PERSON], [INFO], а Київській районній адміністрації затвердити вказаний висновок на засіданні органу опіки та піклування. У судовому засіданні, яке відбулось 30 травня 2018 року, представник позивача за первісним позовом [PERSON] - [PERSON] звернувся до суду з заявою в якій, у зв'язку з мирним вирішенням питання щодо участі його довірителя у вихованні сина, просив залишити первісний позов без розгляду. У зв'язку з чим ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 30 травня 2018 року первісний позов [PERSON] до [PERSON], третя особа орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради про визначення способу участі батька у вихованні дитини та спілкуванні з нею, зобов'язання не чинити перешкод у вихованні та спілкуванні з дитиною - залишено без розгляду. Розгляд справи за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, про негайне відібрання дитини, повернення її за попереднім місцем проживання та визначення місця проживання малолітньої дитини - продовжено в загальному порядку. Слід зазначити, що 15 грудня 2017 року набув чинності Закон України № 6232 «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів». Так в п. 9 частини 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України в редакції 15 грудня 2017 року зазначено, що справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України Представник позивача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні позовну заяву підтримав частково, а саме в частині визначення місця проживання дитини. Вимоги в частині відібрання дитини просив не розглядати, пояснень та доказів щодо даних вимог не надав, вказуючи, що дитина у теперішній час проживає з матір`ю. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] вимоги в частині визначення місця проживання дитини з матір'ю визнав в повному обсязі. Представник третьої особи органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради в судове засідання не з`явився, про час та місце його проведення сповіщався належним чином, 30 травня 2018 року від представника [PERSON] на електрону адресу суду надійшла заява про розгляд справи у її відсутності Відповідно до ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] перебували у фактичних шлюбних стосунках, вказана обставина визнана учасниками справи, що у відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню. В період вказаних стосунків у сторін [INFO] народився син, [PERSON], про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Одеського міського управління юстиції було складено актовий запис за № 6200, що підтверджується копією Свідоцтва про народження Серії [NUMBER], де батьком дитини записаний [PERSON], матір'ю - [PERSON]. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилається на те, що вона та відповідач не дійшли згоди щодо визначення єдиного постійного місця проживання сина, що на її думку, погано впливає на моральний та емоційний стан дитини. Як вбачається з матеріалів справи, мати дитини [PERSON], [INFO], громадянка України, уродженка м. Одеси, зареєстрована за адресою [ADDRESS]. Позивач має повнолітнього сина від попереднього шлюбу [PERSON], [INFO]. Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, позивач [PERSON] перебуває на обліку в ДПІ у Київському районі м. Одеси, як платник податків Відповідно довідки з місця мешкання про склад сім'ї та реєстрацію № 391, яка була видана 01.07.2017 року директором Органом самоорганізацією населення комітету мікрорайону «10-ТА СТАНЦІЯ ВЕЛИКОГО ФОНТАНУ У МІСТІ ОДЕСІ» вбачається, що малолітній [PERSON] з 2012 року зареєстрований за адресою реєстрації матері, а саме в домоволодінні [ADDRESS], яке належить на праві власності матері позивачки [PERSON]. При вирішенні справи по суті суд бере до уваги, що батько дитини, [PERSON], [INFO] не заперечує проти визначення місця проживання малолітнього сина [PERSON], [INFO], разом із матір'ю [PERSON], [INFO]. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. Сімейне право закріплює в обов'язковому порядку, що місце проживання дитини визначається тільки виходячи з її інтересів. Під інтересами дитини треба розуміти забезпечення умов, необхідних для її повноцінного фізичного, психічного і духовного розвитку, що є неодмінним атрибутом належного сімейного виховання. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Принцип 2 Декларації прав дитини 1959 року та Конвенції про права дитини 1989 року визначають, що дитина повинна перебувати під особливим захистом, їй повинні бути надані всі можливості та умови для фізичного, психічного та соціального розвитку. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. За приписом ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистостей дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно ч.ч. 4-6 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відповідно до висновку Органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради № 782/01-11 від 16.05.2018 року « Про визначення місця проживання малолітнього [PERSON], [INFO]» вбачається, що орган опіки та піклування вважає доцільним визначити місце проживання дитини разом з матір'ю [PERSON]. Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. При цьому згідно ч. 2 ст. 161 СК України орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Місце проживання - це житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово (ч.1ст.29 ЦК). Кожна особа має право на вільний вибір місця проживання (ч.1ст.33 Конституції). Однак визначення місця проживання дітей має свою специфіку, оскільки діти, як правило, в силу своєї психічної та фізичної незрілості, фактичної нездатності проживати самостійно мають проживати разом зі своїми батьками або з особами, які їх заміняють. Отже чинне законодавство, встановлює особисте немайнове право батьків визначати місце проживання дитини. Слід зауважити, що відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Статтею 9 Конвенції про права дитини, яку ратифіковано постановою ВР за № 789-XII від 27 лютого 1991р., визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При вирішенні спору щодо місця проживання дитини, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, вік дитини та визнання позову відповідача в цій частині. Такими чином, враховуючи вище встановлені судом обставини, що свідчать про те, що дитина проживає з матір'ю, яка належно нею опікується і утримує, діючи в інтересах малолітньої дитини, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення позову [PERSON] в цій частині. Також у своєму позові позивач ставить вимогу про відібрання від [PERSON], [INFO] (батька дитини), дитину [PERSON], [INFO], та передачу дитини на проживання та виховання матері - [PERSON], [INFO]. У відповідності до ч.1, ст.162 СК України якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров'я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам. Разом з тим, представник позивача у судовому засіданні вказані вимоги не підтримав, будь-яких пояснень щодо них не надав, та повідомив суд, що дана вимога втратила сенс оскільки, сторони дійшли згоди щодо вказаного питання. Беручи до уваги те, що сторона позивача з клопотанням про відмову, або залишення без розгляду позову в цій частині до суду не зверталась, а від так, суд вважає за доцільним відмовити у задоволенні даних вимог, оскільки доказів того, що відповідач самочинно змінив місце проживання дитини надано не було. Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст.. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання. В порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір у розмірі 640 гривень.

Outcome: partial