Jurisdiction: commercial
Date: 2021-09-30 00:00:00

31.03.2020 Підприємством (споживач) і Товариством (постачальник) було укладено договір про постачання електричної енергії споживачу (далі - Договір), за умовами якого: - постачальник продає електричну енергію споживачу для забезпечення потреб об`єкту споживача, а споживач оплачує постачальнику вартість поставленої (спожитої) електричної енергії (далі - товар) (пункт 2.1. Договору); - ціна Договору становить 4 031 999 грн, в т.ч. ПДВ 671 999,83 (пункт 5.1. Договору); - ціна за одиницю товару визначається в додатку №1 до Договору та становить 1,679999583 грн за 1 кВт*г з ПДВ (пункт 5.2. Договору); - розрахунковим періодом є календарний місяць (пункт 5.8. Договору); - постачальником складається акт приймання-передачі електричної енергії та протягом 5 (п`яти) робочих днів надається споживачу. Споживач зобов`язаний розглянути та підписати акт у строк, що не перевищує 5 (п`ять) робочих днів або дати вмотивовану відмову від його підписання у цей же строк (пункт 5.9. Договору); - споживач зобов`язаний сплатити вартість поставленої (спожитої) електричної енергії, на підставі акту приймання-передачі електричної енергії та виставленого постачальником рахунку на оплату у строк, до кінця місяця наступного за звітним (пункт 5.10. Договору); - споживач зобов`язується, зокрема, забезпечувати своєчасну та повну оплату спожитої електричної енергії згідно з умовами Договору (6.2. Договору); - постачальник має право, зокрема, отримувати від споживача плату за поставлену електричну енергію (пункт 7.1. Договору); - Договір набирає чинності з 01.04.2020 та діє до 31.12.2020 включно, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань в частині розрахунків. (пункт 13.1. Договору). Слід зазначити, що вказаний Договір було укладено за результатами процедури відкритих торгів (№ UA-2020-01-09-000007-c), яка була проведена відповідно до приписів Закону України «Про публічні закупівлі». Підприємство вказує на те, що в процесі виконання Договору Товариством було надано на підпис акти приймання-передачі та виставлено рахунки, в яких ціна була вищою ніж у Договір. Підприємство надіслало Товариству акт звірки спожитої електроенергії від 05.02.2021 з проханням його підписати. Відповідач за зустрічним позовом залишив вказаний акт без підписання, а тому позивач за первісним позовом просить суд визнати Акт звірки від 05.02.2021 дійсним. Також, Підприємство просить суд визнати безпідставним нарахування та сплату коштів у розмірі 992,13 грн та зобов`язати Товариство повернути на розрахунковий рахунок позивача за первісним позовом вказані кошти У свою чергу, Товариство звернулося із зустрічним позовом про стягнення з Підприємства 328 025,13 грн збитків, що включає заборгованість з компенсації тарифу за послуги з передачі електричної енергії у розмірі 99 812,47 грн і заборгованість з оплати вартості електричної енергії у розмірі 228 212, 66 грн. Відповідачі за первісним і зустрічним позовами заперечили проти задоволення відповідних позовів, посилаючись необґрунтованість заявлених вимог. Слід зазначити, що між Підприємством і Товариством по суті виник спір щодо визначення розміру вартості електричної енергії, що постачалася за Договором, а тому для вирішення даного спору необхідно дослідити питання ціни електроенергії. Дослідивши обставини справи, надані матеріали, оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов таких обґрунтованих висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі ст. 173 Господарського кодексу України (далі - ГК України) господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Стаття 193 ГК України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Пункт 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України передбачає, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 2 ст. 56 Закону України «Про ринок електричної енергії» договір постачання електричної енергії споживачу укладається між електропостачальником та споживачем та передбачає постачання всього обсягу фактичного споживання електричної енергії споживачем у певний період часу одним електропостачальником. Постачання електричної енергії споживачам здійснюється за вільними цінами. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Статтями 525, 615 ЦК України одностороння відмова від виконання зобов`язання і одностороння зміна умов договору не допускаються. Згідно із ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов укладеного Договору Товариством здійснювалася постачання Підприємству електроенергії протягом квітня -грудня 2020 року. Сторонами Договору було підписано з обох сторін такі акти приймання-передачі електричної енергії: - від 30.04.2020 № 22 на суму 65 603,03 грн; - від 31.05.2020 № 22 на суму 107 361,77 грн; - від 30.06.2020 № 22 на суму 215 326,42 грн; - від 31.07.2020 № 22 на суму 245 031,43 грн (також, у акті вказано пеню у розмірі 992,13 грн). Слід зазначити, що у вказаних актах при розрахунку вартості поставленої електричної енергії було використано ціну за електроенергію (1,399999653 грн без ПДВ за 1 кВт*г) і послуги з передачі електроенергії (0,1554 грн без ПДВ за 1 кВт*г), які визначені та узгоджені сторонами у Договорі, зокрема, у Додатку № 1. Підприємство подало суду докази повної оплати вказаних вище актів, а саме такі платіжні доручення: - від 05.06.2020 № 1446 на суму 50 000 грн; - від 15.07.2020 № 1558 на суму 15 503,03 грн; - від 29.07.2020 № 1590 на суму 100 грн; - від 15.07.2020 № 1559 на суму 107 361,77 грн; - від 29.07.2020 № 1591 на суму 215 326,42 грн; - від 19.08.2020 № 1638 на суму 246 023,56 грн. Починаючи з серпня 2020 року по грудень 2020 року, Товариством і Підприємством не було досягнуто згоди щодо ціни електричної енергії та не підписано жодного акту. Разом з тим, Підприємство самостійно розраховувало вартість поставленої Товариством електроенергії з серпня по грудень 2020 року на підставі показників лічильників, використовуючи ціну вказану у Договорі. Так, факт оплати Підприємством за отриману електричну електроенергію за період з серпня по грудень 2020 року підтверджується такими платіжними дорученнями: - від 01.10.2020 № 1738 на суму 343 261,90 грн; - від 19.11.2020 № 1856 на суму 158 000 грн; - від 20.11.2020 № 1862 на суму 202 618,83 грн; - від 26.11.2020 № 1864 на суму 295 995,70 грн; - від 08.12.2020 № 1890 на суму 240 568,70 грн; - від 29.12.2020 № 1942 на суму 100 000 грн; - від 02.03.2021 № 2053 на суму 205 636,50 грн. У свою чергу, Товариство зазначає, що у зв`язку із коливанням ціни електроенергії на ринку відбулося її зростання, а тому позивач за зустрічним позовом звертався до відповідача за зустрічним позовом з пропозиціями укласти відповідні додаткові угоди, які Підприємство не підписало. Так, за розрахунком Товариства за період з серпня по грудень 2020 року Підприємство має доплати 328 025,13 грн (99 812,47 грн (заборгованість з компенсації тарифу за послуги з передачі електричної енергії) + 228 212, 66 грн (заборгованість з оплати вартості електричної енергії)). Слід зазначити, що 20.04.2020 Товариство звернулося до Підприємства з листом №15/06/02/2020-пз щодо коливання ціни на електричну енергію на ринку в сторону збільшення та проектом додаткової угоди, в якій передбачалось збільшення ціни за одиницю товару до 10 %. Позивач за первісним позовом вказує, що вказане збільшення автоматично тягло за собою зменшення обсягів постачання електричної енергії, яка була необхідна для здійснення господарської діяльності Підприємством, зокрема, цілодобове електропостачання до будівлі критого ринку (Бессарабський ринок), розміщеного за адресою: 01024, м. Київ, Шевченківський район, Бессарабська площа, 2. Відповідач за первісним позовом мотивував підвищення ціну із посиланням на експертний висновок Запорізької торгово-промислової палати від 09.04.2020 № ОИ-6032, в якому зазначається відсоток різниці середньозваженої ціни купівлі-продажу електричної енергії на ринку на добу наперед (РНД) за період з лютого 2020 року до березня 2020 року, тобто період, який не охоплював договірні відносини (Договір було укладено у березні 2020 року, а постачання розпочалося у квітні 2020 року). Підприємство наголошує на тому, що у зазначений період тендерна процедура закупівлі перебувала на етапі передбаченому ч. 4 ст. 35 (ст. 41 в новій редакції) Закону України «Про публічні закупівлі», а тому маючи інформацію стосовно істотної зміни ціни відповідач за первісним позовом мав можливість скористатись правом та відмовитись від підписання Договору станом на 31.03.2020, однак Товариство не скористалося таким правом і не відмовилося від підписання правочину, погодившись з істотними умовами, зокрема, в частині ціни. Підприємство вказує, що 16.06.2020 з Товариством тривали переговори стосовно укладення додаткової угоди, зокрема, в телефонному режимі. Однак, 17.06.2020 позивач за первісним позовом листом № 291-146 повідомив відповідача за первісним позовом про проведений аналіз коливання середньозваженої ціни за період з січня 2020 року по травень 2020 року, та звернувся із зустрічною пропозицією, а саме запропонував зменшити ціну Договору. Вказаний лист був залишений без відповіді зі сторони Товариства. 11.09.2020 відповідач за первісним позовом направив до позивача за первісним позовом лист № 25/09, в якому повторно запропонував підписати додаткову угоду про внесення змін до Договору у зв`язку із збільшенням ціни, в якому посилався на експертний висновок Харківської торгово-промислової палати від 07.09.2020 № 945/20. У свою чергу, Підприємство 15.09.2020 направило на адресу Товариства лист № 291-222, в якій повідомило про відмову підписувати додаткову угоду до Договору. Також, у вказаному листі Підприємство зазначило, що при проведенні аналізу даних на середньозважену ціну електричної енергії, розміщених на офіційному сайті ДП «Оператор ринку», за період з лютого 2020 року по серпень 2020 року, ціна коливалась у сторону зменшення і тому у підписанні додаткової угоди в запропонованій Товариством редакції відмовляється та повторно пропонує підписати додаткову угоду до Договору в частині зменшення ціни. Вказаний лист також був залишений без відповіді зі сторони Товариства. 05.11.2020 позивач за первісним позовом направив на адресу відповідача за первісним позовом лист № 291-248, в якому вимагав надати акти приймання-передачі електричної енергії та рахунків на оплату за серпень, вересень, жовтень 2020 року у відповідності до умов Договору та Додатку № 1 до нього, в зв`язку з тим, що Товариство направило на електронну пошту працівника Підприємства акти із зазначенням сум в сторону збільшення за відсутності законних підстав, зокрема підписаної додаткової угоди до Договору. 11.11.2020 Товариство направило Підприємству попередження про припинення постачання електричної енергії № 140/11, в якому відкликало лист про припинення електропостачання від 11.09.2020 № 139/11 через помилку у сумі заборгованості, а також повідомило, що припинення електропостачання відбудеться 30.11.2020. 11.11.2020 відповідачем за первісним позовом направлений лист № 141/11, в якому він наголошував на дотриманні термінів оплати та посилаючись на Закон України «Про публічні закупівлі» підсумував, що для зміни ціни Договору підписання додаткової угоди не є обов`язковою умовою. 17.11.2020 Підприємство направило Товариству лист № 291-288, в якому зазначило про відсутність у нього актів складених відповідачем за первісним позовом відповідно до укладеного Договору, вимагало їх надати, висловило пропозицію провести звіряння проведених розрахунків згідно з Договором, а також просило проінформувати про розгляд листів, в яких зазначалося про укладення додаткової угоди до Договору в сторону зменшення ціни. 21.12.2020 Підприємство звернулося до Товариства з листом № 291-356, в якому повторно наполягало на наданні актів, складених у відповідності до Договору, інформуванні про розгляд листів з пропозицією укласти додаткову угоду в сторону зменшення ціни Договору та наданням інформації щодо сплачених платежів за спожиту електричну енергію, відповідно до приладів обліку. 04.01.2021 Підприємство звернулося до Товариства з листом № 291-1, в якому повторно наполягало на наданні актів, складених у відповідності до Договору, інформуванні про розгляд листів з пропозицією укласти додаткову угоду в сторону зменшення ціни Договору та наданням інформації щодо сплачених платежів за спожиту електричну енергію, відповідно до приладів обліку. Листом від 28.01.2021 № 55/1 щодо оплати електричної енергії відповідач за первісним позовом повідомив Підприємство про направлення актів прийому-передачі електричної енергії за період серпень - грудень 2020 року, які позивач за первісним позовом не підписав. 30.01.2021 Товариством направлено Підприємству попередження про припинення постачання електричної енергії № 40/1, в якому зазначається про припинення електропостачання 15.02.2021, у зв`язку із тим, що утворилася заборгованість у розмірі 533 661,55 грн. Разом з тим, Підприємство зазначило, що станом на 11.01.2021 відповідач за первісним позовом не є постачальником електричної енергії, оскільки позивач за первісним позовом за результатами проведених торгів уклав договір про постачання електричної енергії споживачу з товариством з обмеженою відповідальністю «ЕРНЕРІНГ». Підприємство вказує, що з метою дотримання вимог законодавства та врегулювання спірної ситуації, позивач за первісним позовом направив на адресу відповідача за первісним позовом лист від 05.02.2021 № 291-28 до якого було додано Акт звірки спожитої електроенергії. Листом від 08.02.2021 Підприємство в черговий раз звернулося до Товариства з проханням надати акти та рахунки за Договором за період серпень 2020 року - грудень 2020 року, а також із зазначенням про направлення Акту звірки у двох примірниках, один з яких необхідно повернути з підписом. Разом з тим, Товариство вказаний Акт звірки не підписало і підписаний примірник Підприємству не надіслало. Позивач за первісним позовом обґрунтовує позовну вимогу про визнання Акту звірки дійсним посилаючись на норми, що регулюють відносини підряду (ст.ст. 853, 882 Цивільного кодексу України), проте, не пояснює необхідність існування такого документу. Так, у Договорі відсутні посилання на необхідність чи обов`язок підписання акту звірки постачання електроенергії. Частиною 1 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 2 ст. 4 ГПК України встановлено, що юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 01.12.2004 № 18-рп/2004 під охоронюваними законом інтересами необхідно розуміти прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Отже, охоронюваний законом інтерес є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони. Аналіз наведених вище норм дає підстави дійти висновку, що підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, чи охоронюваного законом інтересу, є підставою для відмови у задоволенні такого позову. Аналогічних висновків дійшов Верховний суд України в постанові від 21.10.2015 у справі №3-649гс15. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право особи на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі №925/1265/16). При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо. Як вбачається зі змісту первісного позову, вимога про визнання Акту звірки дійсним спрямована по суті на те, що Підприємство такими діями намагається зафіксувати кількість поставленої електроенергії та її ціну, на розмірі якої воно наполягає, а не на відновлення порушеного права чи охоронюваного законом інтересу. З огляду на викладені обставини, враховуючи, що позивачем за первісним позовом не доведено наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), обраний ним спосіб захисту, а саме визнання акту дійсним не відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення такої первісної позовної вимоги. Що ж до вимоги Підприємства про визнання безпідставним нарахування та сплати коштів у розмірі 992,13 грн та зобов`язання повернути на розрахунковий рахунок позивача за первісним позовом вказаних коштів, то вона є необґрунтованою та не підлягає задоволенню, виходячи з такого. На думку Підприємства, Товариство, нараховуючи пеню у розмірі 992,13 грн, порушило приписи пункту 52-1 підрозділу 10 розділу ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України. Слід зазначити, що вказаний припис Податкового кодексу України поширюється на застосування штрафних санкцій під час карантину за порушення податкового законодавство та не регулює нарахування пені за порушення договірних зобов`язань. Зі змісту акту від 31.07.2020 № 22 вбачається, що Товариством було нараховано пеню у розмірі 992,13 грн у зв`язку із простроченням оплати за електроенергію за Договором. Так, у пункті 9.3. Договору сторони чітко узгодили, що за прострочення строків оплати споживач сплачує постачальнику пеню у розмірі 0,1 % від суми простроченого платежу за кожний банківський день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Частиною 1 ст. 216 ГК України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. За приписами ст. 230 ГК України визначено, що порушення зобов`язання є підставою для застосування господарських санкцій (неустойка, штраф, пеня). Штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Відповідно до ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. Згідно з ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України). Саме на підставі вказаного пункту 9.3. Договору Товариством було нараховано пеню у розмірі 992,13 грн. У свою чергу, Підприємство не оспорило факт нарахування пені та її розмір, підписало акт від 31.07.2020 № 22 без зауважень і добровільно оплатило її розмір, що підтверджується платіжним дорученням від 19.08.2020 № 1638. Що ж до зустрічного позову, то слід вказати таке. Товариство обґрунтовує стягнення грошових коштів у сумі 328 025,13 грн тим, що Підприємство, не виконавши обов`язку з оплати за поставлену електроенергію за ціною, яка визначена саме Підприємством, завдало позивачу за зустрічним позовом збитки. Згідно із ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Відповідно до ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Частиною 2 ст. 224 ГК України встановлено, що під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною. Згідно зі ч. 1 ст. 225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом. Таким чином, стягнення збитків є видом цивільно-правової відповідальності. Отже, для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків у вигляді реальних збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки; збитків; причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками; вини. Слід довести, що протиправні дії чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи - безумовним наслідком такої протиправної поведінки. Наведеної правової позиції дотримується Верховний Суд України при здійсненні касаційного перегляду судових рішень у справах про відшкодування збитків (постанова Верховного Суду України від 30.05.2006 зі справи № 42/266-6/492). Позивач за зустрічним позовом не надав суду доказів, які б підтверджували наявність підстав для стягнення з відповідача за зустрічним позовом заявленої суми та наявність елементів цивільного правопорушення. Посилання Товариства на те, що ним доведено наявність підстав для збільшення ціни електроенергії за Договором та відсутність необхідності укладення додаткової угоди є необґрунтованими, виходячи з такого. Сторони чітко визначили у Договорі (розділ 5 Договору) умови щодо ціни та можливість її зміни за умови дотримання вимог ст. 36 (у новій редакції ст. 41) Закону України «Про публічні закупівлі». Відповідно до ст. 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. Оскільки Договір укладено у письмовій формі, то і його зміна має бути вчинена у письмовій формі шляхом підписання додаткової угоди, а не лише оприлюдненням відповідного повідомлення Підприємством на виконання вимог Закону України «Про публічні закупівлі» як вказує Товариство. Частиною 1 ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. В силу приписів ч. 2 ст. 56 Закону України «Про ринок електричної енергії» постачання електричної енергії споживачам здійснюється за вільними цінами. Отже, саме сторони Договору визначають ціну електричної енергії і її збільшення має бути узгоджено постачальником із споживачем. Згідно з ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом (ч. 2 ст. 651 ЦК України). Відповідно до ст. 188 ГК України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду. Якщо судовим рішенням договір змінено або розірвано, договір вважається зміненим або розірваним з дня набрання чинності даним рішенням, якщо іншого строку набрання чинності не встановлено за рішенням суду. Слід зазначити, що з матеріалів справи вбачається, що сторони не досягли згоди щодо внесення змін до Договору, а тому в силу приписів ч. 4 ст. 188 ГК України Товариство як заінтересована сторона мала право передати спір на вирішення суду. Однак, Товариство не скористалося своїм правом та не подало відповідний позов до суду та не уклало додаткову угоду у судовому порядку. Оскільки, сторонами не внесено відповідні зміни щодо збільшення ціни електроенергії до Договору в порядку визначеному законодавством України, то відсутні підстави для нарахування ціни електроенергії за розміром більшим, ніж узгоджений Підприємством і Товариством та визначений у Договорі. Згідно з ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Частина 1 ст. 74 ГПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно з пунктом 3 ч. 4 ст. 238 ГПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику. За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні первісних і зустрічних позовних вимог, з покладенням судового збору на позивача за первісним позовом і позивача за зустрічним позовом відповідно в порядку ст. 129 ГПК України.

Outcome: dismissed