Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-19 00:00:00

29.09.2015 року позивач звернулася до суду з позовом, з урахуванням зміненого предмету та підстав позову, до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним, посилаючись на те, що 25 квітня 2000 року вона набула на підставі сертифікату серії ДН №0219769, виданого Волноваською райдержадміністрацією, право на земельну частку (пай), розташовану на території КСП «Птахофабрика Ближня». 18 липня 2000 року був укладений договір оренди землі (без її згоди) з представником ФГ «Юг» [PERSON] У звязку з важким матеріальним становищем, відсутністю житла, та наявністю двох неповнолітніх дітей на утриманні, вона звернулась до нього з проханням змінити вигляд орендної плати з щорічної видачі 4 т ячменю на грошові кошти, але одразу за 10 років в сумі 5000 гривень. Відповідач одразу ж погодився, але сказав, що їй потрібно поставити підпис під розпискою про отримання цих грошових коштів. Вони поїхали до нотаріуса Волноваської державної нотаріальної контори [PERSON], де вона поставила свій підпис та здійснила напис один раз на чистому аркуші паперу, отримавши грошові кошти в сумі 5000 гривень, за які вона придбала квартиру. В 2010 році позивач звернулась з вимогою до відповідача про повернення земельної частки (паю), оскільки сплив термін договору оренди, на що останній їй повідомив, що існує договір дарування, за яким вона цю земельну частку (пай) йому подарувала. Позивач також посилається на те, що відповідно до книги реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) Волноваської районної державної адміністрації, сертифікат вона не отримувала і фізично не могла ним розпорядитись. Таким чином, вважає, що відповідач ввів її в оману, повідомивши, що вони укладають договір оренди земельної ділянки, та вона підписує розписку про отримання грошових коштів, тому просила визнати договір дарування від 21 вересня 2000 року, за яким вона подарувала [PERSON] земельну частку (пай) у розмірі 9,31 умовних кадастрових гектарів недійсним, оскільки відповідач ввів її в оману. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала, показала, що усі докази по даній справі містяться в матеріалах цивільної справи за 2013 рік за її позовом до [PERSON] , які клопотала витребувати та дослідити, вподальшому надала заяву про розгляд справи за її відсутності, на задоволенні позову наполягала. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності за участі його представника [PERSON], в задоволенні позову просив відмовити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні та в письмових запереченнях посилалась на те, що даний спір вже був предметом розгляду у суді у 2013 році. Позивач просила визнати недійсним цей договір дарування, але на іншій підставі, а саме як такий, який укладений під впливом тяжких обставин. При цьому спочатку говорила, що укладала і підписувала договір, але під впливом тяжкого матеріального становища, а згодом змінила свої пояснення, та говорила, що здійснювала підпис лише на чистому аркуші паперу. Позивачем для проведення експертизи Донецьким науково-дослідним інститутом судових експертиз у 2012 році не було надано зразків, а відповідач натомість все надав, в тому числі, оригінал договору дарування. В задоволенні її позову їй було відмовлено. Тепер [PERSON] звертається знову з позовом до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним, але вже з тих підстав, що відповідач ввів її в оману. Крім того, зазначила, що позивачем [PERSON] пропущено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу позовна давність. Оскільки до вимоги про розірвання договору дарування застосовується спеціальний строк позовної давності 1 рік. Тому просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Представник третьої особи в судове засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, рішення просив винести на розсуду суду. Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали цивільної справи, наявної в провадженні, а також матеріали цивільної справи № 2-1047/11 з архіву Волноваського районного суду Донецької області за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним як такого, який укладений під впливом тяжких обставин, суд вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини: З додатку 1 до Розпорядження голови державної адміністрації від 17.04.2000 року №198 встановлено, що [PERSON] отримала сертифікат на земельну частку (пай) серії ДН №0219769, що підтверджується її підписом у списку (архівна справа №2/0506/38/12, Т.2 а.с.146). З відповіді Держкомзему у Волноваському районі Донецької області від 26.01.2011 року №54 зем встановлено, що на імя [PERSON] видавався Сертифікат серії ДН №0219769, зареєстрований 25.04.2000 року за №491, на право на земельну частку (пай) площею 9,31 га на території КСП «Южний» (архівна справа 2-1047/11 Т.1 а.с.6). З відповіді, наданої сільським головою Рибинської сільської ради Волноваського району Донецької області, від 06.04.2012 року встановлено, що в книзі видачі сертифікатів на право на земельну частку (пай) , яка знаходиться в районному відділі Держкомзему у Волноваському районі, підпис про отримання сертифікату на імя [PERSON] належить [PERSON], яка працювала на той час економістом в КСП «Птахофабрика Ближня». [PERSON] видала сертифікат [PERSON] під підпис (архівна справа №2/0506/38/12, Т.2 а.с.128). З відповіді секретаря виконкому від 14 червня 2012 року за №251 встановлено, що 18.07.2000 року в «Книзі записів реєстрації договорів оренди земельних часток (паїв) по Рибинській сільській раді під №638 зроблено запис про реєстрацію договору оренди права на земельну частку (пай) на імя [PERSON] згідно сертифікату ДН №0219769 площею 9,31 умовних кадастрових гектарів терміном на 5 років. Також має місце запис про розірвання цього договору без зазначення дати (Т.1, а.с.42). Позивачем [PERSON] примірник договору оренди земельної частки (паю), укладеного між нею та [PERSON] 18 липня 2000 року до позовної заяви не додано, в судовому засіданні вона його до матеріалів справи не долучала, а відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] заперечували факт укладення такого договору. Таким чином, позивачем [PERSON] факт укладення вищевказаного договору оренди земельної частки (паю), належної їй на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) ДН №0219769, суду не доведено. Відповідно до договору дарування права на земельну частку (пай) від 21 вересня 2000 року, посвідченого державним нотаріусом Волноваської державної нотаріальної контори [PERSON], та зареєстрованому в реєстрі під №2899, [PERSON] подарувала [PERSON] право на земельну частку (пай), посвідчене сертифікатом ДН №0219769, площею 9,31 умовних кадастрових гектарів, місцем розташування земельної частки (паю) зазначено КСП «Птахофабрика Ближня» с. Рибинське Волноваського району Донецької області (Т.1, а.с.84). Також у вищевказаному договорі вказано, що право на земельну частку (пай), посвідчену сертифікатом, перевірено державним нотаріусом Волноваської державної нотаріальної контори [PERSON] (Т.1, а.с. 84 зв.). 03 червня 2011 року [PERSON] звертається з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування земельної частки (паю) від 21 вересня 2000 року, посвідченого державним нотаріусом Волноваської державної нотаріальної контори [PERSON], як такого, який укладений під впливом важких обставин, оскільки вона мала на утриманні двох малолітніх дітей, залишилась без роботи, чоловік матеріальної допомоги не надавав, власного житла у неї не було, тому вона звернулась до [PERSON] з проханням заплатити їй орендну плату на 10 років вперед у розмірі 5000 гривень, за які вона придбала квартиру (архівна справа 2-1047/11 Т.1 а.с.4-5). З договору купівлі продажу квартири АВН №537997 від 29 вересня 2000 року вбачається, що, дійсно, позивач придбала квартиру [ADDRESS] (архівна справа №2-1047/11, Т.1, а.с.8). При цьому в своїх поясненнях позивачка спочатку вказувала, що вона загубила свій сертифікат на право на земельну частку (пай), тому в газету давала оголошення, що її сертифікат треба вважати втраченим, потім за розпорядженням голови райдержадміністрації їй було видано дублікат (архівна справа №2-1047/11, Т.1, а.с.41). В подальшому позивач [PERSON] наполягає на тому, що даний сертифікат вона взагалі не отримувала і не могла ним розпоряджатися, в тому числі, не могла подарувати його [PERSON] Крім того, вказувала, що у нотаріуса вона ставила підпис на чистому білому аркуші паперу, але в своїх поясненнях суду, які містяться в матеріалах архівної справи, позивач [PERSON] вказувала, що підпис та напис в договорі дарування належать їй, вона їх визнає (архівна справа №2-1047/11, Т.1, а.с.46 зв.). З відповіді прокурора Волноваського району від 23.05.2012 року №82-317/76-113 вбачається, що 21.05.2012 року СВ Волноваського РВ ГУ МВС України в Донецькій області порушено кримінальну справу №55-2012-03-1259 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України, за фактом підробки підпису [PERSON] (архівна справа №2/0506/38/12, Т.2 а.с.152). 26 липня 2012 року у справі №2/0506/38/2012 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним як такого, який укладений під впливом тяжких обставин призначено судову почеркознавчу експертизу, але експертизу не було проведено, оскільки позивачкою не було не надано додаткові зразки підпису для експертизи (архівна справа №2/0506/38/12, Т.2 а.с.210-211, Т.3 а.с.58-60). Рішенням Волноваського районного суду Донецької області від 27 червня 2013 року позовні вимоги [PERSON] задоволено в повному обсязі, вищевказаний договір дарування визнано недійсним (архівна справа 2/0506/38/12 Т.3 а.с.104). Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 04.11.2013 року рішення Волноваського районного суду Донецької області від 27 червня 2013 року скасовано та прийнято нове, яким в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено в повному обсязі (архівна справа 2/0506/38/12 Т.3 а.с.250-253). З висновку почеркознавчої експертизи № 616 від 01.10.2014 року, яку було проведено у кримінальному провадженні, встановлено, що підпис та рукописний текст від імені [PERSON] в договорі даруванні права на земельну частку (пай) від 21.09.2000 року серії АВН №537923, укладений між [PERSON] та [PERSON] виконаний [PERSON] (Т.2, а.с.93). 29 вересня 2015 року [PERSON] звертається знову до Волноваського районного суду Донецької області з позовом до [PERSON] визнання недійсним договору дарування земельної частки (паю) від 21 вересня 2000 року, посвідченого державним нотаріусом Волноваської державної нотаріальної контори [PERSON], як такого, який укладений під впливом обману, який є зараз предметом розгляду у суді (Т.1, а.с.3-6). Відповідно до ст.6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно ст.10 п.3 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд згідно ст.11 п.1 ЦПК України розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Згідно зі ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Спірні правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються законодавством, яке діяло на час укладення угоди, а саме нормами ЦК УРСР 1963 року. Станом на час укладення оспорюваного договору дарування діяв Цивільний кодекс в редакції 1963 року. За правилами статті 5 Прикінцевих та Перехідних положень до Цивільного кодексу України в редакції 2003 року цей Кодекс застосовується до правовідносин, які виникли після 1 січня 2004 року за виключенням триваючих правовідносин. Оскільки спірні правовідносини виникли у 2000 році і не є триваючими, тому вони підлягають вирішенню за правилами Цивільного кодексу в редакції 1963 року. З положеннями статті 5-ї Прикінцевих та Перехідних положень до Цивільного кодексу в редакції 2003 року кореспондуються і розяснення пункту 2-го постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» про те, що відповідність правочину вимогам законодавства оцінюється судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. За визначенням частини 1-ї статі 243 Цивільного кодексу в редакції 1963 року договір дарування передбачає безоплатну передачу у власність майна однією стороною іншій. Правова природа цього правочину залишається незмінною і в розумінні частини 1-ї статі 717 ЦК України, який діє на момент розгляду цивільної справи у суді. Відповідно до частини 1 статті 48 ЦК УРСР недійсною є угода, яка не відповідає вимогам закону. За правилами цієї норми угода визнається недійсною при невідповідності її закону та іншим актам, виданим органами державної влади і управління в межах наданої їм компетенції, у тому числі при порушенні встановленого порядку вчинення громадянами і організаціями дій, спрямованих на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав і обов'язків, а також в інших випадках їх невідповідності вимогам чинного законодавства, якщо для них не встановлені особливі правила визнання угод недійсними за статтями 45-47, 49-58 ЦК ЦРСР. Правила зазначеної статті застосовуються також до наслідків визнання недійсною угоди при недодержанні форми, в якій угода під страхом недійсності має бути укладена (пункт 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України N3 від 28 квітня 1978 року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», яка діяла до 6 листопада 2009 року). Відповідно до ч. 1 статті 57 ЦК України, 1963 року, чинного на час укладення договору дарування, угода, укладена внаслідок обману, може бути визнана недійсною за позовом потерпілої або за позовом державної чи громадської організації. Відповідно до пункту 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України N3 від 28 квітня 1978 року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» при вирішенні позовів про визнання угоди недійсною на підставі ст.57 ЦК суди повинні мати на увазі, що такі вимоги можуть бути задоволені при доведеності фактів обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною або збігу тяжких для сторони обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням сторони укласти угоду на вкрай невигідних для неї умовах. Під обманом у таких випадках слід розуміти умисне введення в оману учасника угоди шляхом повідомлення відомостей, що не відповідають дійсності, або замовчування обставин, що мають істотне значення для угоди, що укладається. Відповідно до пункту 19, 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Судом встановлено, що позивачкою [PERSON] не доведено в судому засіданні наявність умислу в діях відповідача [PERSON] щодо навмисного введення її в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину, а також сам факт обману. До пояснень, які надавались позивачкою під час проведення судового засідання, які є аналогічними викладеним у позовній заяві, суд ставиться критично, оскільки вона змінювала їх неодноразово, та вони різняться з тими, які містяться в матеріалах архівної справи, яка була досліджена при вирішенні спору між сторонами. Крім того, за заявою позивача та її представника у 2012 році було порушено кримінальну справу за фактом підробки її підпису та напису в договорі дарування, за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України, але висновком почеркознавчої експертизи у 2014 році встановлено, що підпис та напис у договорі дарування належить саме [PERSON], що спростовує її твердження про те, що підпис та напис вона ставила на чистому аркуші паперу. Таким чином, позивачем не доведено, а судом не встановлено наявність факту обману та умислу в діях відповідача [PERSON] Нотаріальна форма укладення договорів дарування передбачена статтею 244 ЦК УРСР та по суті є посвідченням угоди нотаріусом у визначеному нотаріальним законодавством порядку. Відповідно до статей 43 - 46 Закону України «Про нотаріат», в редакції, яка діяла на час вчинення правочину, на нотаріуса покладаються обовязки встановити особу громадянина, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії, перевірити її дієздатність та витребувати і перевірити документи, необхідні для вчинення такої дії. Договір укладено у письмовій формі та посвідчений державним нотаріусом Волноваської державної нотаріальної контори [PERSON] За змістом посвідчувального напису договір підписаний в присутності нотаріуса, який встановив особи, перевірив їх дієздатність. Будь-яких доказів невідповідності дій нотаріуса вимогам діючого на той час законодавства при посвідченні даного договору дарування позивачкою суду не надано. Таким чином, не вбачається порушень нотаріусом порядку посвідчення договору дарування, зокрема вимог статей 43,44 Закону України «Про нотаріат», а тому, на думку суду, відсутні підстави для визнання його недійсним. Особиста присутність [PERSON] у нотаріуса давала їй можливість запитати у нотаріуса відомості стосовно документа, який їй належить підписати. Власне недбальство, незнання закону чи неправильне його тлумачення однією зі сторін за угодою, не є підставою для визнання правочину недійсним. З приводу посилання представника позивача [PERSON] щодо пропуску позивачем [PERSON] строків звернення до суду з вимогою про захист своїх порушених прав позовної давності, з огляду на зміст статей про строки позовної давності, їх положення про правові наслідки спливу строку позовної давності, суд зазначає наступне. Позовна давність, за визначенням статті 256 чинного Цивільного кодексу України, - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. У ч.1 ст.261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом вказаних норм ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи, якщо позов не доведений, то підстав для застосування наслідків спливу позовної давності, які визначені у ст. 267 ЦК України, - немає. Аналогічні правила діяли відповідно до ст.ст.74, 76, 80 ЦК Української РСР в ред.1963 року. У разі коли цивільне право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові за безпідставністю матеріально-правової вимоги. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення і такі правила не змінилися після набрання чинності ЦК України з 01 січня 2004 року. Таким чином, оскільки суд відмовляє в задоволенні позову [PERSON] за його необґрунтованістю, її цивільні права не порушені, підстав для встановлення спливу строків позовної давності суд не вбачає.

Outcome: dismissed