Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-13 00:00:00

30 травня 2019 року [PERSON] звернулась в суд із позовною заявою, в якій зазначила, що 31 березня 2016 року [PERSON] позичив у неї 10 000 доларів США, надавши на підтвердження цього розписку, згідно з якою зобов`язався повернути кошти в повному обсязі до 30 червня 2016 року. Зазначила, що [PERSON] на даний час кошти не повернув. Вважає, що на підставі ч.2 ст.625 ЦК України у зв`язку із несплатою боргу [PERSON] зобов`язаний сплатити 3 % річних від простроченої суми, що становить 874,11 доларів США. Просить стягнути з [PERSON] на її користь борг у сумі 10 000 (десять тисяч) доларів США та 3% річних у сумі 874, 11 доларів США. У судове засідання сторони не з`явилися. Позивач у письмовій заяві просила справу розглянути за її відсутності, зазначила про підтримання позовних вимог. Відповідач про дату, час і місце розгляду справи повідомлений шляхом опублікування оголошення на офіційній веб-сторінці суду. [PERSON] про причини неявки суд не повідомив, відзив на позов не подав. Дослідивши надані письмові докази, суд дійшов висновку про задоволення позову. Згідно із ст.11 ЦК України підставою виникнення цивільних правовідносин є, зокрема, правочини. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За правилами ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Судом установлено, що 31 березня 2016 року між позивачем та відповідачем був укладений договір позики, оформлений у письмовій формі шляхом надання розписки, в якій вказано, що [PERSON] надала в борг [PERSON] 10 000 доларів США. Із змісту цієї ж розписки вбачається, що [PERSON] зобов`язується у строк до 30 червня 2016 року повернути борг [PERSON] в сумі 10 000 доларів США. Згідно із ст.545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Судом установлено, що розписка знаходиться у позивача. Таким чином, суд вважає доведеним той факт, що між позивачем та відповідачем склалися зобов`язання із договорів позики, відповідач свої зобов`язання за ними не виконав. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Оскільки між сторонами існують договірні правовідносини з позики, позичальником не виконані зобов`язання перед позикодавцем, кошти, отримані у позику, в обумовлений строк відповідачем добровільно не повернуті, отже вимоги позивача про стягнення з останнього суми боргу у валюті, визначеній договором є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Судове рішення не може змінювати грошовий еквівалент зобов`язання, вираженого сторонами договору в іноземній валюті, а отже, сума, що підлягає стягненню, обчислюється в іноземній валюті, яка конвертується в національну валюту на день здійснення платежу. У разі ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті стягувачу має бути перерахована сума боргу саме в іноземній валюті, визначена судовим рішенням, а не її еквівалент у гривні, вказаний на момент ухвалення судового рішення. Перерахування суми у національній валюті України за офіційним курсом НБУ на момент ухвалення судового рішення не вважається належним (повним) його виконанням. Зазначений правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18). Крім того, із врахуванням позиції, зазначеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, при стягненні боргу та обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті. Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Позивач заявила вимогу про стягнення трьох процентів річних від суми заборгованості за весь час прострочення. Отже, 3% річних розраховуються з урахуванням боргу у розмірі 10 000 доларів США наступним чином: 10000 доларів США х 3 х 1064 х100, де 1064 - кількість днів прострочення за період із дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання, а саме з 01 липня 2016 року, до дня подачі позову - 30 травня 2019 року. Суд погоджується з наведеним в позовній заяві розрахунком 3 % річних. Частинами першою, третьою ст.1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Аналізуючи наведене, суд встановив, що право позивача є порушеним та підлягає захисту в судовому порядку. Крім того, з відповідача на користь позивача згідно з вимогами ч.1 ст.141 ЦПК України, слід стягнути понесені та документально підтверджені судові витрати у виді судового збору.

Outcome: approved