Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-12 00:00:00

31.05.2021 року [PERSON] (далі - [PERSON] ) звернулась до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з позовом до Запорізького державного підприємства «Радіоприлад» (далі - ЗДП «Радіоприлад») про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, у розмірі 29 554,01 грн. та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненніу розмірі 77 899,80 грн. 06.09.2021 року на адресу суду від [PERSON] надійшла уточнена позовна заява до ЗДП «Радіоприлад» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, у розмірі 27 068,18 грн. та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненніу розмірі 77 899,80 грн., яку судом прийнято до розгляду. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що у період з 05.09.2007 року по 25.09.2019 року вона перебувала у трудових відносинах з ЗДП «Радіоприлад». За час перебування у трудових відносинах відповідачем нараховано, але не виплачено позивачу заробітну плату у розмірі 27 780, 18 грн. та вихідну допомогу у розмірі 1 773,83 грн. 25.09.2019 року [PERSON] звільнилась з ЗДП «Радіоприлад» за власним бажанням у зв`язку з порушенням адміністрацією підприємства чинного законодавство про працю. В день звільнення 25.09.2019 року відповідачем не було здійснено виплати належних коштів, що є грубим порушенням ч. 1 ст. 116 КЗпП. 27.05.2021 року, 25.06.2021 року, 29.07.2021 року та 17.08.2021 року відповідачем сплачено [PERSON] частину заборгованості по заробітній платі, у зв`язку з чим розмір заборгованості змінився та складає 27 068,18 грн. Враховуючи зміст ст. 117 КЗпП України, позивач вважає, що має право на виплату їй середнього заробітку за період з 26.09.2019 р. по 25.05.2021 р. в сумі 77 899,80 грн. З цих підстав, позивач змушена звернутись до суду за захистом своїх прав. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, та просила суд їх задовольнити. Представник відповідача Гутарєва І.І. в судовому засіданні позовні вимоги визнала частково, з підстав, викладених у відзиві на уточнену позовну заяву, просила суд задовольнити позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення заборгованості по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі в розмірі 27 068,18 грн. У задоволенні іншої частини позову просила суд відмовити. Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні в ній докази, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, судом встановлені наступні обставини та визначені відповідно до них правовідносини. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ст. 43 Конституції України, кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Відповідно до ч. 1 ст. 93 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці (ч. 5 ст. 97 КЗпП). Частиною 1 ст. 47 КЗпП визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Відповідно до ч. 1 ст. 83 КЗпП, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Судом встановлено, що відповідно до трудової книжки від 23.08.1982 року серії [NUMBER] (а.с. 5), на підставі наказу від 05.09.2007 року №139 [PERSON] прийнято в відділ 124 оператором обчислювальних машин ЗДП «Радіоприлад». 13.02.2008 року на підставі наказу №46к [PERSON] переведено на посаду інспектора з кадрів у відділі кадрів 124. На підставі наказу від 25.09.2019 року №185к [PERSON] звільнено з ЗДП «Радіоприлад» за власним бажанням, в зв`язку з порушенням адміністрацією чинного законодавства про працю, на підставі ст. 38 КЗпП України. Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум (ч. 1). В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму (ч. 2). Згідно з довідкою від 15.09.2020 року №116-1055, станом на 10.09.2020 року за відповідачем перед позивачем обліковувалась заборгованість по заробітній платі у розмірі 27 780,18 грн. та по вихідній допомозі у розмірі 1 773,83 грн. (а.с. 6). Починаючи з 26.09.2019 року ЗДП «Радіоприлад» сплачено [PERSON] частину заборгованості по заробітній платі в сумі, у зв`язку з чим, станом на 26.08.2021 року заборгованість підприємства перед позивачем по заробітній платі складає 27 068,18 грн. Факт перерахування відповідачем на користь [PERSON] частини заборгованості по заробітній платі підтверджується довідкою за підписом головного бухгалтера ЗДП «Радіоприлад» (а.с. 74), зведеними відомостями сум для зарахування на картрахунки від 17.08.2021 року (а.с. 75-77), від 27.09.2019 року (а.с. 78-83), від 11.11.2019 року (а.с. 84-86), від 14.11.2019 року (а.с. 87), від 19.11.2019 року (а.с. 88-90), від 21.11.2019 року (а.с. 91-93), від 26.11.2019 року (а.с. 94-96), від 17.08.2021 року (а.с. 97-99), від 31.03.2020 року (а.с. 100-102), від 27.05.2021 року (а.с. 103-105), від 25.06.2021 року (а.с. 106-108), від 29.07.2021 року (а.с. 109-111), від 29.07.2021 року (а.с. 112-114), та підтверджено позивачем у судовому засіданні. Частиною 1 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. В судовому засіданні встановлено, представник відповідача підтвердила наявність ЗДП «Радіоприлад» перед [PERSON] заборгованості по заробітній платі у розмірі 27 068,18 грн., у зв`язку з чим не заперечувала проти задоволення позовних вимог у цій частині. З огляду на викладене, дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, враховуючи визнання представником відповідача позовних вимог в цій частині, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення з ЗДП «Радіоприлад» нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, у розмірі 27 068,18 грн. є документально підтвердженими, нормативно обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. При цьому, розглянувши позовні вимоги [PERSON] про стягнення з ЗДП «Радіоприлад» середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненніу розмірі 77 899,80 грн., суд виходить з наступного. За змістом статті 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (ч. 1). При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (ч. 2). Таким чином, за несвоєчасність здійснених виплат при звільненні, позивачем заявлені вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 26.09.2019 р. по 25.05.2021 р. в сумі 77 899,80 грн. (77 899,80 грн. = 191,40 грн. середньоденна заробітна плата х 407 робочих днів). Представник відповідача в судовому засіданні не погодився з розрахунком позивача, посилаючись на те, що за вирахуванням податку на доходи фізичних осіб у розмірі 18%, що становить 43,92 грн., військового збору у розмірі 1,5%, що становить 3,66 грн., середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 196,44 грн. Крім того, представник відповідача заперечив проти визначеної позивачем кількості робочих днів, оскільки такий розрахунок повинен бути здійснений, виходячи із неповного робочого часу, встановленого на підприємстві відповідача на підставі ст. 56 КЗпП України та п. 3.5. Колективного договору на 2018-2020 роки, укладеного на конференції трудового колективу від 16.05.2018 р. Статтею 56 КЗпП України, що за угодою між працівником і власником або уповноваженим ним органом може встановлюватись як при прийнятті на роботу, так і згодом неповний робочий день або неповний робочий тиждень (ч. 1). Оплата праці в цих випадках провадиться пропорціонально відпрацьованому часу або залежно від виробітку (ч. 2). Робота на умовах неповного робочого часу не тягне за собою будь-яких обмежень обсягу трудових прав працівників (ч. 3). За змістом п.п. 3.5., 3.6. Колективного договору на 2018-2020 роки, укладеного на конференції трудового колективу від 16.05.2018 р., за угодою між працівником і адміністрацією підприємства може встановлюватись, як при прийнятті на роботу, так і згодом, неповний робочий день або неповний робочий тиждень. Згоду на роботу в такому режимі працівник висловлює своїм особистим підписом у щомісячному графіку роботи підрозділу. Оплату праці при роботі в режимі неповного робочого часу здійснюється за фактично відпрацьований час, або виконаний обсяг робіт. Робота на умовах неповного робочого часу не спричиняє яких-небудь обмежень обсягу трудових прав працівників (а.с. 36). Відповідно до пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 (із змінами та доповненнями), середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (п.8 Порядку в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин). Згідно з службовою запискою заступника директора з економічних питань ЗДП «Радіоприлад» від 07.09.2020 р. № 179-120, робочий тиждень для 1-го штатного працівника за 2018 р., 2019 р. та І півріччя 2020 р. склав в середньому 28,5 годин. (а.с. 35). Отже, за розрахунком відповідача, враховуючи фактичні дані за 2018 р., 2019 р. та І півріччя 2020 р., за період з 26.09.2019 р. по 26.05.2021 р. число робочих днів склало 306 (306 робочих днів = 86 тижнів х 28.5 год. = 2451 год. / 8 годин), у зв`язку з чим, сума середнього заробітку за весь час затримки розрахунку складає 60 110,64 грн. (60 110,64 грн. = 196,44 грн. х 306 робочі дні). З огляду на викладене, перевіривши розрахунок відповідача з середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, суд вважає його вірним та обґрунтованим, оскільки такий розрахунок здійснений, виходячи з фактичних даних за 2018 р., 2019 р. та І півріччя 2020 р., що діяли на ЗДП «Радіоприлад» в період з 26.09.2019 р. по 26.05.2021 р. У зв`язку з чим, враховуючи, що за період з дати звільнення до дати, яку позивач заявляє у позові, кількість робочих днів на ЗДП «Радіоприлад» склала - 306, суд дійшов висновку, що сума середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 26.09.2019 р. по 26.05.2021 р. складає суму в розмірі 60 110,64 грн. Решту заявленої позивачем до стягнення суму середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні суд відхиляє, як необґрунтовану та безпідставну. При розгляді справи по суті спору, судом враховано, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Так, в спірних правовідносинах, працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Такої ж за суттю позиції дотримувався і Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 234/7936/14-ц (провадження № 6-2159цс15) та у постанові від 31 травня 2017 року у справі № 759/7662/15-ц (провадження № 6-1185цс16). Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, за певних умов суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, не в залежності від наявності спору між працівником та роботодавцем щодо належних до виплати сум. Висновок щодо можливості зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), яка відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16. У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду визначила, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Як встановлено вище матеріалами справи, суд встановив обґрунтованість розрахунку позивача в сумі 60 110,64 грн., а саме з дати звільнення до дати, зазначеної позивачем у позові (за період з 26.09.2019 р. по 26.05.2021 р.), виходячи із фактичної кількості робочих днів на ЗДП «Радіоприлад» (349 робочих днів), що відповідає Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Разом з тим, суд вважає за необхідне зменшити вказаний вище розмір відшкодування, виходячи з наступного. Відповідно до матеріалів цієї справи та встановлених судом фактичних обставин позивач не довела, що зверталась 25.09.2019 р., тобто на момент звільнення до відповідача з відповідною вимогою про здійснення всіх належних їй виплат. Таке право позивач реалізував лише у 31.05.2021 року, подавши позов про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що не свідчить про послідовність і добросовісність поведінки позивача щодо реалізації своїх трудових прав на одержання належних при звільненні сум. Судом враховано, що заборгованість із своєчасно невиплаченої заробітної плати та вихідної допомоги в сумі 27 068,18 грн. є значно меншою ніж визначена сума середнього заробітку за час затримки її виплати при звільненні (60 110,64 грн.). У трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Отже, суд вважає, що стягнення з відповідача значної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (60 110,64 грн.) є несправедливим та може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам. З огляду на очевидну не співмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, за обставин цієї справи, суд дійшов висновку, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям є визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат в сумі 35 000 грн. Зазначена вище сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було б передбачити. На підставі вище викладеного, вимога позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольняється судом частково в сумі 35 000 грн. У задоволенні іншої частини цієї вимоги судом відмовляється. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір в сумі 536,91 грн. покладається судом на відповідача.

Outcome: partial