Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-16 00:00:00

4 липня 2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до ТОВ «ІНФІНАНС» про захист прав споживачів шляхом визнання кредитного договору недійсним, посилаючись на те, що 30 серпня 2018 року отримала позику у відповідача в розмірі 3300 гривень. На даний час нею сплачено вже 14000 гривень, що майже в 4 рази перевищує суму отриманої позики. просить визнати недійсним договір позики від 30.08.2018 року №0677688046, визнати недійсним договір позики від 02.12.2016 року №0677688046, застосувати наслідки недійсності правочину стягнувши з відповідача переплачені кошти в розмірі 10700 гривень, та моральну шкоду в розмірі 20000 гривень. Позов мотивований тим, що при укладенні вищевказаного кредитного договору порушені її права як споживача згідно з нормами Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Закону України «Про захист персональних даних» зокрема: - відповідачем також був порушений п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», яке полягає в тому, що позивач вважає несправедливими умови кредитного договору, зокрема умови Договору, що при порушенні Позичальником своїх зобов`язань за цим Договором, в тому числі у разі прострочення терміну платежу згідно п.2.1.2. Договору, позичальник зобов`язаний сплатити кредитодавцю пеню у розмірі 3 % від простроченої в оплаті суми за кожен день такого прострочення, тобто сума компенсації становить більше 50%, що відповідно до ч. 5 п. 3 ст. 18 Закону «Про захист прав споживачів» є несправедливою умовою; - порушено порядок укладання електронного договору, а саме відсутність належної оферти або акцепту, - не відповідає вимогам ст.. 203, 205, 207, 208 ЦК України. Ухвалою від 15 липня 2019 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по справі в порядку спрощеного провадження. Позивач надав суду заяву про розгляд справи за її відсутності, /а.с. 52/, позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з`явився повторно, повідомлений належним чином, про, що свідчить поштове повідомлення /а.с. 59/, відзив на позовну заяву не надавав. Дослідивши надані письмові докази в їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків. У суді встановлено, що [PERSON] 30 серпня 2018 року отримала позику у відповідача ТОВ «ІНФІНАНС» в розмірі 3300 гривень, ця обставина не заперечується сторонами тому доказуванню не підлягає згідно вимог ст. 82 ч.1 ЦПК України. Позивач [PERSON] зверталася до ТОВ «ІНФІНАНС» 20.05.2019 року з заявою про відкликання згоди на обробку персональних даних та з вимогою про певернення їй переплат в розмірі 10700 гривень. Згідно п. 8 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв`язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. В силу ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Суд не може збирати докази, що стосуються предмету спору з власної ініціативи. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на обґрунтування своїх позовних вимог, зокрема, щодо сплати ним суми позики відповідачу, суду не наданий ані електронний примірник договору ані письмовий, щоб суд мав можливість пересвідчитися в тому, що він дійсно укладений з порушеннями вимог законодавства як про це зазначає позивач, описання на розпорядження Нацкомфінпослуг /а.с. 15-16/, не дають можливість встановити які саме порушення були здійснені відповідачем при укладанні договору між сторонами. Крім того позивач в позовній заяві зазначає, що оскільки спірний договір укладений не письмовій формі то він є нікчемним /а.с. 2/, в той же час просить визнати його недійсним. Згідно вимог ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Таким чином, суд вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити за недоведеністю позивачем позовних вимог. Позивач [PERSON] звільнена від сплати судового збору при подачі даного позову до суду, оскільки в задоволенні позову відмовлено, враховуючи вимоги ч.7 ст.141 ЦПК України судові витрати компенсуються за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed