Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-12 00:00:00

30.09.2014 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулось з позовом до [PERSON] про стягнення частини заборгованості станом на 01.07.2014 року за кредитним договором від 19.07.2006 року у сумі 228011,34 грн. Рішенням суду позов задоволено частково. Суд стягнув з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором у розмірі 174942,19 грн., на відшкодування судового збору 1749,42 грн. і відмовив в задоволенні іншої частини позову. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення суду через порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що суд вийшов за межі позовних вимог і вирішив не заявлену вимогу, не перевірив факт отримання [PERSON] кредитних коштів та залишив поза увагою ту обставину, що періоди розрахунку сум штрафів, пені знаходиться поза межами позовної давності і застосовується подвійне стягнення штрафних санкцій. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Судом першої інстанції встановлено, що 19.07.2006 року між ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», та [PERSON] був укладений договір № DNН4КР73690197 про надання кредиту у розмірі 29484 грн. з відсотковою ставкою 2,09 % в місяць на суму залишку заборгованості строком до 18.07.2008 року на купівлю ТНС у СПД [PERSON] Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29.03.2012 року з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» була стягнута заборгованість за цим кредитним договором станом на 20.02.2012 року у сумі 259336,93 грн. яка складалась з заборгованості за кредитом у сумі 29484 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом у сумі 104053,10 грн., пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором у сумі 135799,83 грн. У зв'язку з відсутністю платежів за кредитним договором відповідно до заяви і умов про надання споживчого кредиту, станом на 01.07.2014 року виникла заборгованість у сумі 476014,40 грн. яка складається з заборгованості за кредитом у сумі 29484 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом у сумі 133124,32 грн., пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором у сумі 313406,08 грн. У вересні 2014 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» просив стягнути з [PERSON] вказану заборгованість за мінусом суми, яку стягнуто рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29.03.2012 року, і яка становить 216677,47 грн., а також 500 грн. штрафу (фіксована частина) та 10833,87 грн. штрафу (процентна складова), що загалом становить 228011,34 грн. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11.11.2014 року заочне рішення цього суду від 29.03.2012 року було скасовано, а ухвалою цього ж суду від 10.12.2014 року провадження у справі за позовом ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ПАТ «Акцент-Банк», [PERSON] про стягнення заборгованості в частині стягнення заборгованості з ПАТ «Акцент-Банк» закрито, а в частині вимог до [PERSON] позовна заява залишена без розгляду. Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що [PERSON] погодився з існуванням кредитного договору і його з 2006 року не оспорював, а тому повинен виконувати взяті на себе зобов'язання, в тому числі він повинен відшкодувати і ту суму заборгованості, яка стягувалась заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська, так як воно є скасованим. Відмовляючи у стягненні пені, суд першої інстанції застосував позовну давність. В частині відмови у стягненні пені рішення суду не оскаржується. Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про стягнення заборгованості за кредитним договором, вони відповідають умовам кредитного договору та положенням ст.ст. 526, 611, 1049, 1050 ЦК України, проте, суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, які привели до невірного вирішення спору в частині визначення суми заборгованості. Ст.11 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. До ухвалення судом рішення, була подана лише одна позовна заява про стягнення заборгованості станом на 01.07.2014 року за кредитним договором від 19.07.2006 року, яка складалась з заборгованості по відсоткам за користування кредитом у розмірі 133124,32 грн. за мінусом вже стягнутої заочним рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 29.03.2012 року заборгованості у розмірі 104053,10 грн., що дорівнює 29071,22 грн., пені у розмірі 313406,08 грн. за мінусом вже стягнутої у розмірі 135799,83 грн., а також 500 грн. штрафу (фіксованої частини) і 10833,87 грн. штрафу (процентна складова, що передбачено п.5.3 Умов та правил надання банківських послуг). Заява ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», датована 25.02.2015 року, про збільшення позовних вимог до суду до 02.03.2015 року не надходила. Таким чином, суд першої інстанції повинен був розглядати позов саме в межах вимог, заявлених 30.09.2014 року. Однак, суд першої інстанції помилково прийшов до висновку про необхідність стягнення з відповідача як основного боргу, так і відсотків та штрафів у зв'язку зі скасуванням заочного рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 29.03.2012 року, чим вийшов за межі позовних вимог. Зважаючи на наведене, при визначенні суми заборгованості, яка підлягає стягненню, апеляційний суд, в межах заявлених вимог, бере до уваги заборгованість за період з 20.02.2012 року по 01.07.2014 року по відсоткам за користування кредитом у розмірі 29071,22 грн., а також 500 грн. штрафу (фіксованої частини) і 1453,56 грн. штрафу (процентна складова), який передбачений п.5.3. Умов та правил надання банківських послуг у розмірі 5 % від заборгованості, оскільки розглядається питання про обґрунтованість заборгованості по відсоткам за користування кредитом лише у розмірі 29071,22 грн. На підтвердження суми заборгованості, ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» надав розрахунок заборгованості (а.с.7-8,.112-113), виписку з рахунку № [NUMBER] [PERSON] (а.с.148), меморіальні ордери (а.с.149-161), які підтверджуєть наявність заборгованості за період з 20.02.2012 року по 01.07.2014 року по відсоткам за користування кредитом у розмірі 29071,22 грн., а тому посилання в апеляційній скарзі на відсутність доказів заборгованості, передбачених «Інструкцією з бухгалтерського обліку кредитних, вкладних (депозитних) операцій та формування і використання резервів під кредитні ризики в банках України», затверджених постановою НБУ від 27.12.2007 року № 481, є безпідставним. Крім того, апелянт лише вказує на те, що він не вважає розрахунок вірним, однак не наводить доводів з посиланням на конкретні помилки в розрахунку. Що стосується тверджень апеляційної скарги про розгляд судом вимог поза межами позовної давності, то вони є необгрутованими , оскільки, відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Як убачається з матеріалів справи, [PERSON] заяв про застосування позовної давності до вимог про стягнення заборгованості не робив, також він не вказував на сплив позовної давності і за основним зобов'язанням. Суд першої інстанції відмовив у стягненні пені і ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» в цій частині рішення не оскаржує. Відповідно до ст.303 ч.1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Доводи апеляційної скарги про те, що [PERSON] власноручно кредитні кошти не отримував ні готівкою, ні в безготівковий спосіб за умовами заяви, а тому не повинен нічого повертати банку, спростовуються заявою позивальника № DNH4KP73690197 (а.с.9-10), Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам (а.с.139-143), наказом № 391 від 21.03.2006 року, згідно до яких [PERSON] просив перерахувати кредитні кошти за купівлю ТНС на рахунок СПД [PERSON] і ці кошти банк мав право перерахувати без додаткового узгодження з позичальником, що і було зроблено, а факт отримання проплаченого товару [PERSON] підтверджується накладною № 279 від 20.07.2006 року (а.с.144), актом прийому-передачі товару від 18.07.2006 року за заявою № DNH4KP73690197 (а.с.146). За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині задоволених вимог шляхом зменшення суми заборгованості за кредитним договором за період з 20.02.2012 року по 01.07.2014 року до 31024,78 грн., яка складається: з заборгованості по відсоткам за користування кредитом у розмірі 29071,22 грн., штрафу (фіксованої частини) у розмірі 500 грн. і штрафу (процентна складова) у розмірі 1453,56 грн., а також підлягає зміні сума судового збору пропорційно до задоволеної суми.

Outcome: partial