Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-11 00:00:00

31.08.2015 Заступник Бориспільського міжрайонного прокурора Київської області звернувся до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з даним позовом, в якому просить суд : визнати протиправним та скасувати рішення [PERSON] сільської ради Бориспільського району Київської області від 05.03.2015 № 1528-35-06 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність гр. [PERSON] для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд в с.Сулимівка по вул. Абрикосова, 6-а, Бориспільського району Київської області»; скасувати свідоцтво на право власності на нерухоме майно серія та номер: 38340532, видане 29.05.2015 видавник: Реєстраційна служба Бориспільського міськрайонного управління юстиції Київської області на земельну ділянку з кадастровим номером 3220884405:03:016:0166 площею 0,1000 га; повернути земельну ділянку з кадастровим номером - 3220884405:03:016:0166 у комунальну власність [PERSON] сільської ради Бориспільського району Київської області. Свої вимоги прокурор обґрунтовує наступним. Бориспільською міжрайонною прокуратурою Київської області під час опрацювання правових актів органів місцевого самоврядування Бориспільського району виявлено порушення вимог містобудівного законодавства, внаслідок чого було установлено, що рішенням [PERSON] сільської ради Бориспільського району від 05.03.2015 № 1528-35-06 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність гр. [PERSON] для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд в с.Сулимівка по вул. Абрикосова, 6-а, Бориспільського району Київської області» затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність та передано у приватну власність земельну ділянку з кадастровим номером 3220884405:03:016:0166 площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в с. Сулимівка по вул. Абрикосова, 6-а Бориспільського району Київської області. На підставі вказаного рішення [PERSON] отримав свідоцтво про право власності на нерухоме майно, серія та номер 38340532, видане 29.05.2015. Прокурор також зазначає, що план зонування та детальний план території с. Сулимівка, яке знаходиться в адміністративних межах [PERSON] сільської ради, відсутній, що підтверджується листом [PERSON] сільської ради від 12.02.2015. Таким чином, вказане рішення [PERSON] сільської ради прийняте всупереч порядку надання земельних ділянок у власність, визначеному ч. 3 ст. 24 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності», на підставі чого підлягають скасуванню в судовому порядку. На підставі чого видане відповідачу свідоцтво підлягає скасуванню. В судовому засіданні прокурор Бориспільської місцевої прокуратури, який діє на підставі службового посвідчення, позовні вимоги підтримав повністю, пояснив, що [PERSON] сільська рада порушила порядок передачі земельної ділянки у власність громадянину [PERSON], внаслідок чого спірна земельна ділянка протиправно вибула із комунальної власності територіальної громади. Представник відповідача [PERSON] сільської ради Бориспільського району проти задоволення позову заперечував, посилаючись на те, що прокурор, який предявив позов, а також прокурор, який підтримує позов в суді не має необхідних повноважень на представництво інтересів в суді, в той час, як [PERSON] сільська рада є представницьким органом та представляє інтереси територіальної громади та стверджує, що інтересам територіальної громади шкоди завдано не було. Вони вважають, що громадянин [PERSON], який витратив значні кошти на розробку проекту відведення земельної ділянки, набув право власності на земельну ділянку в установленому законом порядку, і право власності є непорушним та охороняється Конституцією та законами України, а тому не може бути відповідачем у справі та не може бути позбавлений право власності на земельну ділянку, і відповідне рішення суду заподіє йому значну шкоду. Він також звертає увагу суду, що [PERSON] сільська рада мала затверджений Генеральний план, відповідно до якого відведена [PERSON] земельна ділянка знаходиться в зоні громадської забудови, та що фактично відповідач [PERSON] набув право на земельну ділянку з моменту її реєстрації в Державному земельному кадастрі, що згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності відбулось 22.12.2014 року, тобто до введення в дію відповідних положень Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», на які в своєму позові посилається заступник керівника Бориспільської місцевої прокуратури. Представник відповідача також звертає увагу, що згідно з прикінцевими та перехідними положеннями Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» було передбачено, що генеральні плани населених пунктів, затверджені до набрання чинності цим Законом, є безстроковими, а також, що проекти забудови територій, розподілу територій, містобудівні обґрунтування з відповідними умовами та обмеженнями забудови земельних ділянок, будівельні паспорти, документи на введення обєктів в експлуатацію та їх сертифікацію, розроблені та/або оформлені до набрання чинності цим Законом, можуть бути затверджені та використані після набрання чинності цим Законом. Відповідач [PERSON] проти позову заперечує, вважає, що він отримав земельну ділянку у встановленому законом порядку, порушень законодавства не допускав, а проект відведення земельної ділянки у власність, розроблений землевпорядною організацією був погоджений управлінням Держземагенства у Бориспільському районі та відділом містобудування та архітектури Бориспільської районної державної адміністрації та не мав зауважень. У звязку з ліквідацією Реєстраційної служби Бориспільського міськрайонного управління юстиції Київської області, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, залучено правонаступника Бориспільську районну державну адміністрацію, до повноважень якої було передано здійснення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно в адміністративних межах Бориспільського району Київської області. Проте представник третьої особи в судове засідання не зявився, заперечень по суті позову не подав, про дату, час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові матеріали цивільної справи та надані суду документи, суд дійшов до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що рішенням [PERSON] сільської ради Бориспільського району Київської області від 05.03.2015 № 1528-35-06 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність гр. [PERSON] для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд в с.Сулимівка по вул. Абрикосова, 6-а, Бориспільського району Київської області» було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність гр. [PERSON] для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в с. Сулимівка, вул.Абрикосова, 6-а Бориспільського району Київської області та передано у власність земельну ділянку, площею 0,1000 га з кадастровим номером 3220884405:03:016:0166 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в с. Сулимівка, вул.Абрикосова, 6-а Бориспільського району Київської області (а.с. 8). На підставі зазначеного рішення відповідачу [PERSON] 29.05.2016 було видано свідоцтво про право власності на зазначену земельну ділянку № 38340532, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 06.07.2015 (а. с. 9). Відповідно до ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Згідно ч. 1 ст. 118 Земельного кодексу України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» план зонування території розробляється на основі генерального плану населеного пункту (у його складі або як окремий документ) з метою визначення умов та обмежень використання території для містобудівних потреб у межах визначених зон. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону, д етальний план у межах населеного пункту уточнює положення генерального плану населеного пункту та визначає планувальну організацію і розвиток частини території. Згідно ч. 3, 4 ст. 24 Закону, в редакції закону, чинної на момент ухвалення оскаржуваного рішення, у разі відсутності плану зонування або детального плану території, затвердженого відповідно до вимог цього Закону, передача (надання) земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у власність чи користування фізичним та юридичним особам для містобудівних потреб забороняється. Зміна цільового призначення земельної ділянки, яка не відповідає плану зонування території та/або детальному плану території забороняється. Згідно інформації [PERSON] сільської ради Бориспільського району Київської області від 12.02.2015 року № 72/2-17, в звязку з відсутністю коштів сільська рада не розробляла та не затверджувала план зонування та детальний план території ( а.с.10). Ця обставина відповідачами в судовому засіданні не заперечувалась та не спростована. За змістом ч. 1, 2 ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону, або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 2 ст. 373 Цивільного кодексу України право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Та обставина, що згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 29.05.2015 індексний номер 38340662 (а.с.94-95) кадастровий номер спірної земельної ділянки 3220884405:03:016:0166 був зареєстрований в Державному земельному кадастрі 22.12.2014 року. Не спростовує того факту, що реєстрація права власності на земельну ділянку за відповідачем [PERSON] відбулась після видачі оспорюваного рішення [PERSON] сільської ради, а саме 12.05.2015 року, що також підтверджується вищезазначеним Витягом. При цьому суд враховує, що відповідно до ч.3 ст.23 Закону України «Про прокуратуру», що набрав чинності з 15 липня 2015 року, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший субєкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Суд також враховує розяснення Верховного Суду України, викладені в п.12 Постанови Пленуму №2 від 12.06.2009 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», згідно зі статтею 121 Конституції України,частиною другою статті 45 ЦПК і статтями 35, 361-1, 56 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції 1991 року) прокурором, який може шляхом пред'явлення позову в суді першої інстанції або на будь-якій стадії цивільного процесу здійснювати представництво громадян у випадках, передбачених законом, і представництво держави, підстави якого обґрунтовує сам, є: Генеральний прокурор України та його заступники, підпорядковані прокурори та їх заступники, старші помічники і помічники прокурора, начальники управлінь і відділів, їх заступники, старші прокурори та прокури управлінь і відділів, які діють у межах своєї компетенції. Повноваження такого прокурора на участь у судовому засіданні, коли він діє на виконання конституційної функції представництва, підтверджуються службовим посвідченням. У справах, в яких прокурор не виконує функції представництва, а прокуратура виступає як сторона в цивільному процесі, повноваження їх представника, крім керівника прокуратури, повинні підтверджуватися документами, визначеними статтею 42 ЦПК. Суд також бере до уваги, що даний позов підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, з чим не погоджуються відповідачі, враховуючи характер спірних правовідносин, що виник у звязку з прийняттям відповідачем [PERSON] сільською радою оспорюваного рішення про передачу у власність [PERSON] спірної земельної ділянки, а також подальшим набуттям громадянином [PERSON] права власності на земельну ділянку. Так, Верховний Суд України дійшов висновку, що «у разі прийняття суб'єктом владних повноважень рішення про передачу земельних ділянок у власність чи оренду (тобто ненормативного акта, який вичерпує свою дію після його реалізації), подальше оскарження правомірності набуття фізичною чи юридичною особою спірної земельної ділянки має вирішуватися у порядку цивільної (господарської) юрисдикції, оскільки виникає спір про право цивільне». Беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного зясування всіх обставин у справі і обовязок субєкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу, зокрема, цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглядає справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Така правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 16.12.2014 року по справі № 21-544а14, від 11.11.2014 року № 21-493а14 та від 24.02.2015 року по справі №21- 34а15. Відповідно до вимог ст.360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. А також суд враховує правові позиції Верховного Суду України, викладені в постанові від 18 вересня 2013 року у справі за № 6-92цс13, відповідно до яких особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника. Так, суд звертає увагу, що відповідно до вимог ч.1 ст.18 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» план зонування території розробляється з метою створення сприятливих умов для життєдіяльності людини, забезпечення захисту територій від надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру, запобігання надмірній концентрації населення і обєктів виробництва, зниження рівня забруднення навколишнього природного середовища, охорони та використання територій з особливим статусом, у тому числі ландшафтів, обєктів історико-культурної спадщини, а також земель сільськогосподарського призначення і лісів. Відповідно до вимог ч.1 ст.19 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» детальний план розробляється з метою визначення планувальної організації і функціонального призначення, просторової композиції і параметрів забудови та ландшафтної організації кварталу, мікрорайону, іншої частини території населеного пункту, призначених для комплексної забудови чи реконструкції. За змістом ч.6 цієї статті склад, зміст, порядок розроблення та затвердження детального плану території визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування. Отже вищенаведені зміни, які відбулись в чинному законодавстві з регулювання містобудівної діяльності зобовязують орган місцевого врядування враховувати суспільний інтерес при здійсненні своїх повноважень та забороняють передачу (надання) земельних ділянок із державної або комунальної власності територіальної громади у власність чи користування фізичним та юридичним особам для містобудівних потреб у разі відсутності плану зонування або детального плану території, затвердженого відповідно до Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». Щодо застережень, які мались у Розділі V.Прикінцеві положення Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», до відповідно до ст.6-1 цього розділу чітко встановлено, що дія частин\~третьої\~та\~четвертої\~статті 24 цього Закону до 1 січня 2015 року не поширюється на території, де відповідно до цього Закону не затверджені плани зонування або детальні плани територій. А отже заперечення представника відповідача [PERSON] сільської ради Бориспільського району в цій частині також не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства. Крім того, суд враховує, що право власності на спірну земельну ділянку відповідачем [PERSON] набуто внаслідок безоплатної приватизації, а також звертає увагу, що згідно з висновком «Про погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність» від 06.10.2014 року №1386п (а.с.112) відділом містобудування та архітектури Бориспільської районної державної адміністрації зазначено, що відділ містобудування та архітектури погоджує відведення земельної ділянки за умови дотримання вимог чинного законодавства. При ухваленні оспорюваного рішення [PERSON] сільською радою та відповідачем [PERSON], який на підставі оспорюваного рішення оформив право власності на спірну земельну ділянку, вищенаведених вимог ч.3 ст.24 «Про регулювання містобудівної діяльності» дотримано не було. Підсумовуючи викладене, враховуючи, що земельна ділянка протиправно вибула із державної власності, в тому числі внаслідок неналежного захисту інтересів держави на рівні інтересів територіальної громади її органом місцевого самоврядування [PERSON] сільською радою, позов прокурора, слід задовольнити в повному обсязі. Враховуючи, що прокурор звільнений від сплати судового збору, належні до сплати суми судового збору відповідно до ст.88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідачів, в сумі 243 гривні 60 копійок, оскільки позов було подано до суду до 31.08.2015 року, до набрання чинності відповідних змін до Закону України «Про судовий збір». На підставі викладеного,

Outcome: approved