Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-26 00:00:00

29 листопада 2016 року позивач [PERSON] звернулась до Шишацького районного суду Полтавської області із позовом до [PERSON] про визнання дійсним договору купівлі-продажу житлового будинку, визнання права власності на нерухоме майно у вигляді житлового будинку та земельної ділянки за адресою: Полтавська область, Шишацький район, с. Жоржівка, вул. Центральна, 69. Позовні вимоги обґрунтувала тим, що 28 жовтня 2011 року за 8000 грн. придбала у [PERSON] житловий будинок з господарськими спорудами та земельною ділянкою площею 0,25 га, що знаходяться по вул. Центральна, 69 в с. Жоржівка Шишацького району Полтавської області. З приводу купівлі-продажу даного нерухомого майна між позивачем та відповідачем в простій письмовій формі був укладений договір купівлі-продажу на підтвердження правочину відповідач написала розписку в присутності свідків про одержання готівкових коштів за вказане майно, передала ключі від будинку та оригінали правовстановлюючих документів. Незважаючи на досягнуту домовленість щодо нотаріального посвідчення договору відповідач [PERSON] ухиляється від вказаних дій, що перешкоджає позивачу у оформленні нерухомого майна на себе та отриманні житлової субсидії. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали та наполягали на їх задоволенні. Позивач додатково до наведеного у позовній заяві додала, що спірні житловий будинок та земельна ділянка належали нині померлій [PERSON]. Остання заповідала вказане майно племінниці [PERSON]. В жовтні 2011 року нею була досягнута домовленість з [PERSON] про продаж вказаного будинку з земельною ділянкою за 8000 грн. та 28 жовтня того ж року вона в смт. Шишаки передала продавцю [PERSON] оплату у сумі 8000 грн. з приводу чого остання написала письмову розписку, посвідчену свідками та передала ключі від вхідних дверей будинку. В подальшому продавець обіцяла оформити своє право на вищевказане спадкове майно та нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу вказаного майна. Будь-яких правовстановлюючих документів на вказаний будинок та земельну ділянку відповідач позивачу не передавала, копії державних актів на землю та заповіту [PERSON] на імя [PERSON] відшукались в Жоржівській сільській раді та були передані позивачу її працівниками. Отримавши кошти, [PERSON] від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу відмовляється, зі слів останньої позивач довідалась, що вона спадщину померлої [PERSON] не приймала та приймати не збирається. Відповідач [PERSON], будучі належним чином повідомленою судом про місце та час розгляду справи, двічі не зявилась до Шишацького районного суду Полтавської області, в супереч вимогам ч. 3 ст. 27 та ст. 77 ЦПК України про причини своєї неявки суд жодним чином не повідомила, будь-яких заяв чи клопотань від неї про неможливість прийняття участі в судових засіданнях не надходило. В зв'язку з цим суд, відповідно до норм ст.ст. 169, 224 ЦПК України, розглядає справу у заочному порядку та ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення позивача та його представника, допитавши в судовому засіданні свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Згідно Інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та інших майнових реєстрів від 30.11.2016 року № 74350743 та № 74361647 інформація щодо реєстрації за будь-якою особою в тому числі за відповідачем [PERSON] права власності на житловий будинок та земельні ділянки, які розташовані по вул. Центральна, 69 в с. Жоржівка Шишацького району Полтавської області відсутня (а.с.15-16). Згідно наданих позивачем копій Державних актів на право власності на земельну ділянку, а також наданих на запит суду відділом Держгеокадастру витягів з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельних ділянок у межах с. Жоржівка власником земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, площею 0,2500га., в с. Жоржівка Шишацького району Полтавської області, кадастровий номер 5325782001:01:001:0186 та земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, площею 0,01га, в с. в с. Жоржівка Шишацького району Полтавської області, кадастровий номер 5325782001:01:001:0193 до теперішнього часу є [PERSON] (а.с.35-36,51-52). Згідно ч.6 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» № 1952-IV від 01 липня 2004 року правочини щодо нерухомого майна вчиняються, якщо право власності на це майно зареєстровано відповідно до цього Закону. В той же час будь-які докази щодо реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за відповідачем [PERSON] та взагалі набуття нею права власності на вказане майно на момент досягнення домовленості з приводу продажу даного майна відсутні, а з пояснень позивача вбачається, що позивач взагалі не приймала спадщину після померлої [PERSON] та постійно з померлою на час відкриття спадщини не проживала. Надану позивачем на підтвердження наявності у відповідача [PERSON] права на спірне нерухоме майно копію заповіту [PERSON] на користь [PERSON] від 24.11.1997 року суд до уваги не приймає та вважає його неналежним доказом у справі. Так, сам по собі заповіт є лише документом, який відображає волю спадкодавця на момент його укладення проте не є документом, що підтверджує факт прийняття спадщини та видачі нотаріусом свідоцтва про право на спадщину на спірне нерухоме майно. Крім того надана позивачем копія заповіту не містить даних про те ким та коли його було посвідчено та чи не було його змінено або скасовано на момент смерті спадкодавця (ст. 541-542 ЦК УСРС чинного на час написання заповіту, ст. 1254 ЦК України). Незважаючи на відповідну пропозицію суд від витребування інформації зі Спадкового реєстру щодо зареєстрованих заповітів [PERSON], а також спадкових справ, виданих свідоцтв про право на спадщину щодо майна останньої, позивач та її представник відмовились. Так само критично суд відносить до наведених у позовній заяві доводів позивача про те, що відповідач після отримання коштів за будинок передала їй оригінали правовстановлюючих документів на спірне майно. Так, з наданих позивачем в судовому засіданні пояснень встановлено, що жодні правовстановлюючі документи на будинок та земельні ділянки під ним відповідачем їй не передавались. Правовстановлюючі документи на будинок відсутні взагалі, а технічний паспорт був вперше виготовлений позивачем в липні 2016 року (а.с.29-33). Оригінали державних актів на землю у позивача відсутні, а їх копії були передані їй працівниками Жоржівської сільської ради. Відповідно до вимог ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Згідно ч. 1 ст. 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (ч.1 ст.182 ЦК). Відповідно до ч.1 ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Згідно ч.3 ст. 640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Згідно ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» № 1952-IV від 01 липня 2004 року речові права на нерухоме майно, їх обмеження та правочини щодо нерухомого майна підлягають обов'язковій державній реєстрації в порядку, встановленому цим Законом. Згідно ч. 2 вказаної статті речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Таким чином, правочини щодо купівлі-продажу нерухомого майна укладається у письмовій формі, підлягають нотаріальному посвідченню та обовязковій подальшій державній реєстрації. Жодна з вказаних вимог при укладанні договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки сторонами у справі дотримана не була. Представлену позивачем розписку про отримання відповідачем [PERSON] грошових коштів не можна вважати письмовою формою договору купівлі-продажу в розумінні вимог ст. 207 ЦПК України оскільки в ній не містяться дані про предмет договору зокрема адреса знаходження та характеристики житлового будинку (загальна та житлова площа, наявність господарських будівель тощо) та взагалі відсутні дані про продаж разом з будинком земельної ділянки. Надану позивачем розписку суд також не вважає належним доказом факту передачі нею 8000 грн. відповідачу [PERSON]. Так в розписці йдеться про те, що угоду між [PERSON] та [PERSON] з приводу продажу будинку посвідчують свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с.9). При цьому будучі допитаними в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] зазначили, що особисто не були свідками передачі грошових коштів між сторонами, документів з цього приводу не підписували, а останні двоє свідків навіть не знають за яку вартість було продано будинок, зазначаючи, що про факт купівлі-продажу будинку довідались зі слів позивача [PERSON] Клопотання про допит свідка [PERSON] знято з розгляду за пропозицією позивача через неможливість свідка зявитись в судове засідання по хворобі. В якості правової підстави правомірності своїх позовних вимог позивач посилається на зміст ч.2 ст. 220 ЦК України згідно якої якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що сторони домовились щодо усіх істотних умов договору та позивач на виконання умов договору сплатив узгоджену сторонами ціну договору у сумі 8000 грн., а відповідач в свою чергу також вчинив ряд дій на виконання умов договору, а саме передав представнику позивача ключі від будинку. В той же час Пленум Верховного Суду України у пункті 13 своєї Постанови від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» розяснив, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст.ст. 210, 640 ЦК України повязується з їх державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обовязків для сторін. Аналогічну правову позицію висловив Верховний суд України в своїй постанові від 19 червня 2013 року у справі № 6-49ц13. Згідно ч. 2 ст. 360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Враховуючи те, що договір купівлі-продажу нерухомого майна крім письмової форми та нотаріального посвідчення підлягає обовязковій державній реєстрації, а вищевказана норма сторонами дотримана не була, суд вважає неможливим застосування до спірних правовідносин вимог ч.2 ст. 220 ЦПК України, з подальшим визнанням за позивачем права власності на вказані обєкти нерухомості. Таким чином позовні вимоги не підлягають задоволенню, як за своєю недоведеністю, так і за безпідставністю оскільки не ґрунтуються на вимогах закону. Враховуючи те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають всі документально підтверджені судові витрати суд відносить на рахунок позивача відповідно до приписів ст. 88 ЦПК України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed