Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-15 00:00:00

31 грудня 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати в порядку спадкування за ним право власності на нежитлове приміщення літ. «А-1» [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що його батько [PERSON] за договором купівлі-продажу від 01.10.1992 року придбав у Харківської фабрики ремонту взуття «Ремвзуття» нежитлове приміщення майстерні, що розташоване за адресою: [ADDRESS]. Сторонами зазначеного договору обумовлені всі істотні умови, що відображено у підписаному ними договорі купівлі-продажу. При цьому були виконані всі умови: продавець отримав гроші і передав покупцю приміщення за актом приймання-передачі. [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті позивач звернулася до Шостої Харківської державної нотаріальної контори для прийняття спадщини після свого батька, у передбачений законом строк. Однак, отримати свідоцтво про право на спадщину не зміг. Так, листом № 4232/02-14 від 25.11.2015 року нотаріус відмовив у видачі свідоцтва на спадщину у зв'язку з тим, що відповідно до довідки КП «Харківське МБТІ» № 2002118 від 20.10.2015 року право власності на нежитлове приміщення по [ADDRESS] не зареєстроване. Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості про реєстрацію права власності на вказаний об'єкт нерухомості також відсутні. Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 12 вересня 2016 року позов [PERSON] до Харківської міської ради, третя особа - Шоста Харківська державна нотаріальна контора, про визнання права власності в порядку спадкування за законом задоволено повністю. Визнано за [PERSON] право власності на нежитлове приміщення загальною площею 25,6 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS], в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON], померлого [INFO]. Не погодившись з вказаним рішенням, Харківська міська рада подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити у повному обсязі. В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на порушення норм матеріального та процесуального права, незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції. Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, відповідно до статті 303 ЦПК України перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. Задовольняючи позовні вимоги [PERSON], суд першої інстанції виходив з положень статей 328, 1217, 1218, 1261 ЦК України, 42, 44, 47, 128, 224, 227 ЦК УРСР, Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та вважав, що право власності на нежитлове приміщення виникло у спадкодавця у жовтні 1992 році з моменту фактичної передачі майна позивачу в установленому законом порядку, а тому воно входить до складу спадкового майна. Оскільки позивач прийняв спадщину після смерті свого батька, звернувшись до нотаріуса, суд вважав позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. З таким висновком суду першої інстанції погодитися не можна, оскільки він не ґрунтується на матеріалах справи та суперечить нормам матеріального та процесуального права. Відповідно до вимог статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Оскаржуване рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам закону не відповідає. Відповідно до положень частини 3 статті 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог статей 57-60 ЦПК України. Відповідно до вимог статті 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не спростовують предмета доказування. Згідно з пунктом 6 постанови Пленуму Верховного Суду України « Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14 при ухваленні рішення суд відповідно до статті 212 ЦПК України оцінює докази з урахуванням вимог статей 58 та 59 ЦПК про їх належність та допустимість. Обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Судовим розглядом встановлено, що 01 жовтня 1992 року між [PERSON] та Фабрикою «Ремвзуття» укладено договір купівлі-продажу приміщення майстерні [NUMBER] площею 16,4 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] та обладнання (а.с 7-9). У зв'язку зі смертю [PERSON], померлого [INFO], [PERSON], як спадкоємець першої черги, у встановлений законом строк звернувся до Шостої Харківської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Відповідно до довідки, виданої КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» від 20 жовтня 2015 року №2002118 право власності на нежитлове приміщення літ. «А-1» по [ADDRESS] не зареєстровано. У зв'язку з відсутністю реєстрації зазначеного нежитлового приміщення, відповідно до пункту 4.15 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину та запропоновано звернутися до суду. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON], відповідно до статей 128, 224 ЦК УРСР, статті 15 Закону України «Про власність» вважав, що оскільки його батько [PERSON] за життя набув право власності на нежитлове приміщення літ. «А-1» по [ADDRESS], тому воно є спадковим майном. Апеляційний суд приходить до висновку, що матеріали справи на містять доказів про набуття спадкодавцем права власності на спірне нерухоме майно виходячи з наступного. Відповідно до статті 86 ЦК Української РСР право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності на збудований об'єкт набувається в порядку, який існував на час його будівництва. З технічного паспорту на спірне нежитлове приміщення, виготовленого у липні 1995 році вбачається, що спірний об'єкт був збудований у 1945 році. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року. Згідно з пунктом 4 цієї Інструкції реєстрації підлягають всі будинки і домоволодіння в межах міст і селищ міського типу УРСР, що належать місцевим Радам депутатів трудящих, державним, кооперативним і громадським установам, підприємствам і організаціям, а також ті будинки і домоволодіння, які належать громадянам на праві особистої власності. Будинки, що підлягають реєстрації, повинні бути закінчені будівництвом і прийняті в експлуатацію за актом, затвердженим виконкомом місцевої Ради депутатів трудящих. Матеріали справи не містять даних щодо відведення Фабриці «Ремвзуття» у встановленому порядку земельної ділянки та надання виконавчим комітетом дозволу на будівництво спірного нежитлового приміщення, відсутні також данні щодо прийняття в експлуатацію зазначений об'єкт. Відповідно до пункту 10 зазначеної Інструкції при відсутності правовстановлюючих документів, які зазначені в цій інструкції (додаток N 1), зацікавлена юридична або фізична особа (установа, підприємство, організація, громадянин, колгоспний двір) подає до виконкому місцевої Ради депутатів трудящих заяву про оформлення права власності на будинок або домоволодіння і видачу свідоцтва про це. Матеріали справи не містять даних щодо реалізації Фабрикою «Ремвзуття» оформлення свого права власності на приміщення літ. «А-1» по [ADDRESS] та що це приміщення стало об'єктом права власності і фабрика набула право володіння, користування і розпорядження цим майном. Отже, оскільки матеріали справи не містять даних про те, що на час укладання зі [PERSON] договору купівлі-продажу Фабрика «Ремвзуття» набула права власності на спірний об'єкт, апеляційний суд дійшов висновку про те, що право власності на нежитлове приміщення літ. «А-1» по [ADDRESS] у [PERSON] не виникло, а тому вказане приміщення не є об'єктом спадщини. Враховуючи зазначені обставини, апеляційний суд, відповідно до вимог пункту 2 частини 1 статті 307 ЦПК України скасовує рішення суду першої інстанції і ухвалює нове рішення по суті позовних вимог, яким відмовляє [PERSON] у задоволені позовних вимог про визнання права власності в порядку спадкування за законом з підстав передбачених пунктами 1, 4 частини 1 статті 309 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed