Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-18 00:00:00

6 жовтня 2020 року, представник [PERSON] адвокат Якових Є.В. звернувся до Овідіопольського райсуду Одеської області з вказаним позовом, в якому просив суд, визнати протиправним та скасувати рішення Дальницької сільради Овідіопольського району Одеської області № 1624-VII від 27.05.2020 р. «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки [PERSON] у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)», яким було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки [PERSON] у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою : [ADDRESS] з передачею йому вказаної ділянки загальною площею 0,0500 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) з зобов`язанням [PERSON] зареєструвати право власності на зазначену земельну ділянку відповідно до чинного законодавства та п. 2 цього рішення, а також просив суд, скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності на земельну ділянку, площею 0,05 га, кадастровий № 5123781300:03:001:2396, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна : 2101406651237, номер запису : 36905198 від 11.06.2020 р., державний реєстратор Мельник Т.І., Великодолинська с/р, підстава для державної реєстрації : рішення органу місцевого самоврядування, серія та номер : 1624-VII виданий 27.05.2020 р., видавник Дальницька с/р, витяг з Державного земельного кадастру, серія та номер : НВ-5114018062020, виданий 13.03.2020 р., видавник : ГУ Держгеокадастру в Одеській області, власник : [PERSON] , мотивуючи це тим, що на вказаній спірній ділянці, яка була передана у власність відповідачу [PERSON] розташований житловий будинок з прибудовою, в якому позивачка постійно проживає з 1991 р., а відведення спірної земельної ділянки відповідачу оспорюваним рішенням органу місцевого самоврядування без її згоди, є порушенням як її прав, так і вимог ст. 50 Закону України «Про землеустрій», так як при розробці проекту землеустрою вказаної ділянки відповідачу, вказані обставини не враховувались, беручи до уваги, що в акті погодження меж земельної ділянки з суміжними землевласниками та землекористувачами, в якому відсутня дата його складання, відсутній підпис її доньки [PERSON] , яка є суміжним землевласником, і межі спірної ділянки не переносились в натурі, так як вона огороджена парканом, а тому відповідачем не проводилось жодних геодезичних чи топографічних вишукань. Враховуючи вказане, в зв`язку з протиправністю оскаржуваного рішення сільради, в якості похідної вимоги, на думку представника позивачки, підлягає скасуванню й запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності [PERSON] на спірну земельну ділянку, з огляду на те, що позивачка неодноразово, з 2015 р. по 2019 р. в порядку ст. 122 ЗК України зверталась до Дальницької с/р з відповідними заявами про відведення їй спірної ділянки, яка межує з земельною ділянкою та житловим будинком її доньки [PERSON] за адресою : [ADDRESS] , в чому їй постійно відмовлялось з формальних причин рішеннями Дальницької с/р, зокрема, у зв`язку з тим, що Генеральним планом с. Санжійка земельні ділянки для ведення садівництва не передбачені. Однак, ту саму ділянку було незаконно передано відповідачу [PERSON] для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що свідчить про вибірковість та неоднакове застосування відповідачами Дальницькою с/р своїх повноважень, передбачених ст. 122 ЗК України до різних осіб. В судовому засіданні позивачка та її представник повністю підтримали свої позовні вимоги та просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представниця в судовому засіданні категорично заперечували проти задоволення безпідставного позову, вважаючи його необґрунтованим з підстав, викладених у письмовому відзиві на позов та просили суд відмовити у його задоволенні повністю, враховуючи законність прийнятого Дальницькою с/р оскаржуваного рішення, на підставі якого, в подальшому, у встановленому Законом порядку [PERSON] було оформлено та зареєстроване право власності на спірну земельну ділянку. Представник відповідачів Дальницької с/р в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, особисто під розписку, причини неявки суду не повідомив, надіславши до суду свої письмові пояснення, в яких повідомив про законність оскаржуваного рішення Дальницької сільради Овідіопольського району Одеської області № 1624-VII від 27.05.2020 р. «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки [PERSON] у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)», прийнятого в межах Закону, у спосіб, передбачений діючим законодавством, та на підставі, наданих органу місцевого самоврядування прав та повноважень згідно Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», вказуючи, що після ухвалення оспорюваного рішення, відповідачем [PERSON] були повністю виконані вимоги законодавства, зокрема, отриманий дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, який був розроблений та погоджений згідно ст. 186-1 ЗК України, який був наданий на затвердження сесією Дальницької с/р в межах своїх повноважень та в подальшому право власності на спірну земельну ділянку було зареєстроване [PERSON] у встановленому Законом порядку, та проханням про проведення судових засідань по даній справі за його відсутності (а.с. 13-15). Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали позову та додатково надані суду письмові докази від учасників процесу, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи. У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Стаття 95 ЦПК України передбачає, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» - висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 26 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - під час судового розгляду, предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Зазначені принципи сформулювано і в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» (23 вересня 1982 р.), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід`ємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст. 1 Першого протоколу. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Загальна декларація прав людини (Генеральна Асамблея ООН 10.12.1948). Стаття 2. Кожна людина повинна мати всi права i всi свободи, проголошенi цiєю Декларацiєю, незалежно вiд раси, кольору шкiри, статi, мови, релiгiї, полiтичних або iнших переконань, нацiонального чи соцiального походження, майнового, станового або iншого становища. Крiм того, не повинно проводитися нiякого розрiзнення на основi полiтичного, правового або мiжнародного статусу країни або територiї, до якої людина належить, незалежно вiд того, чи є ця територiя незалежною, пiдопiчною, несамоврядованою або як-небудь iнакше обмеженою у своєму суверенiтетi. Стаття 28. Кожна людина має право на соцiальний i мiжнародний порядок, при якому права i свободи, викладенi в цiй Декларацiї, можуть бути повнiстю здiйсненi Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року. Уряди європейських держав, що є однодумцями і мають спільну спадщину політичних традицій, ідеалів, свободи і верховенства права, задля того, щоб зробити перші кроки для забезпечення колективного гарантування певних прав, проголошених у Загальній декларації, домовилися про таке: Стаття 1. Зобов`язання поважати права людини. Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. Стаття 6. Право на справедливий суд : 1. Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру… Стаття 13. Право на ефективний засіб юридичного захисту. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст.1 Першого протоколу до конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права. Відповідно до п.1 ст. 17 Закону «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ конвенцію та практику Суду як джерело права. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини - стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «Іммобіліаре Саффі проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy) [ВП], заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії» (<...>) [ВП], заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року). Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року). Суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» (James and Others v. the United Kingdom), п. 50, Series A № 98), «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece) від 19 березня 1997 року, «Шмалько проти України» (Shmalko v. Ukraine) від 20 липня 2004 року, «Бурдов проти Росії» (Burdov v. Russia) від 7 травня 2002 року одні із ключових рішень ЄСПЛ, де формулюється класична і усталена позиція ЄСПЛ щодо оцінки виконання судових рішень як невід`ємної частини судового розгляду у контексті втручання у право власності. Згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини - стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «Іммобіліаре Саффі проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy) [ВП], заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії» (<...>) [ВП], заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року). Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року). Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс і под.). Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, судом враховується положення ч. 2 ст. 328 ЦК України, якою встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону. Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає в себе законність і добросовісність такого набуття. На об`єкти нерухомості, права на які підлягають державній реєстрації, право власності у набувача за договором відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України - виникає з дня державної реєстрації (ст. 182 ЦК), а не в момент фактичного передання майна або в будь-який інший момент, визначений угодою сторін (наприклад, передача ключів від будинку не свідчить про набуття права власності на будинок за відсутності договору та державної реєстрації). Положеннями ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321 ЦК України, гарантовано, що право власності є непорушним. Відповідно до ч. 5 ст. 20 ЗК України, види використання земельної ділянки в межах певної категорії земель (крім земель сільськогосподарського призначення та земель оборони) визначаються її власником або користувачем самостійно в межах вимог, встановлених законом до використання земель цієї категорії, з урахуванням містобудівної документації та документації із землеустрою. За умовами п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», генеральний план населеного пункту - містобудівна документація, що визначає принципові вирішення розвитку, планування, забудови та іншого використання території населеного пункту. Згідно з ч. 1 ст. 17 цього ж Закону, генеральний план населеного пункту є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні, призначеної для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту. На підставі затвердженого генерального плану населеного пункту розробляється план земельно-господарського устрою, який після його затвердження стає невід`ємною частиною генерального плану. Відповідно до ч. 7 ст. 118 ЗК України, підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Суд з`ясував, що рішенням Дальницької сільської ради № 1120-VII від 04.09.2019 р. відповідачу [PERSON] було надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, площею 0,0500 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) із земель запасу житлової та громадської забудови, що розташована за адресою : [ADDRESS] з рекомендацією [PERSON] надати на затвердження Дальницькій с/р належним чином виготовлений та погоджений проект землеустрою (т. 1 а.с. 57). На підставі вказаного дозволу, [PERSON] було укладено договір на виконання робіт № 1-02/785 від 03.10.2019 р., відповідно до якого ТОВ «НАША БАТЬКІВЩИНА» було проведено топографо-геодезичні вишукування (кадастрова зйомка), договір про розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки № 1-0/907 від 18.10.2019 р. (т. 1 а.с. 64-91). В подальшому розроблений проект землеустрою було погоджено у встановленому Земельним кодексом України порядку оригінал проекту землеустрою наявний у Дальницької сільської ради Овідіопольського району Одеської області та в Головному управлінні Держгеокадастру в Одеській області. Оспорюваним рішенням Дальницької сільради Овідіопольського району Одеської області № 1626-VII від 27.05.2020 р. затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки гр. України [PERSON] площею 0,0500 га у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою [ADDRESS] , та передано безоплатно у власність [PERSON] зазначену земельну ділянку, кадастровий номер 5123781300:03:001:2396 (т. 1 а.с. 58-63). На виконання умов Договору на виконання робіт № 1-02/1420 від 19.06.2020 року, ТОВ «НАША БАТЬКІВЩИНА» було проведено виніс кутів поворотів межі земельної ділянки на місцевість, надано технічний звіт щодо виконання топографо-геодезичних вишукувань земельної ділянки (т. 1 а.с. 71-91). Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідач [PERSON] у законний спосіб реалізував своє конституційне право на безоплатне отримання у приватну власність земельної ділянки із цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянку), передбачене ч. 1 ст. 121 ЗК України. Право власності [PERSON] зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно в порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952-IV від 01.07.2004 р. (т. 1 а.с. 63). Отже, суд вважає, що відповідно з ч. 4 ст. 334 ЦК України, ч.2. ст. 3 Закону № 1952-IV від 01.07.2004 р. - відповідач [PERSON] є повноправним законним власником зазначеної спірної земельної ділянки. У своєму позові, в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення, позивачка посилається на те, що на спірній земельній ділянці площею 0,00500 га, за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 5123781300:03:001:2396, яка була передана у власність [PERSON] розташований житловий будинок з прибудовою, в яких позивачка проживає ще з 1991 р., посилаючись при цьому на абрис Технічного звіту щодо виконання топографо-геодезичних вишукань земельної ділянки за адресою : [ADDRESS] , яка перебуває у власності [PERSON] виготовленого інженером-геодезистом [PERSON] за 2017 рік, тобто за 2 роки до відведення спірної земельної ділянки відповідачу (т. 1 а.с. 15-26,56). На думку суду, вказаний абрис Технічного звіту є неналежним і недопустимим доказом по справі з урахуванням вимог ст.ст. 76-83 ЦПК України, адже взагалі не відноситься до спірних правовідносин, а [PERSON] не є стороною по даній справі. Суд встановив, що згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, позивачка [PERSON] - не є власником будь-яких об`єктів нерухомого майна, в тому числі і вказаного житлового будинку з прибудовою, що підтверджується інформаційними довідками № 230186658; № 230184499 від 15.10.2020 р. (т. 1 а.с. 52,53). Відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України, на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відповідно до ч. 2. ст. 3 Закону № 1952-IV від 01.07.2004 року, речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону - виникають з моменту такої реєстрації. Враховуючи зазначені обставини, є неспроможними і безпідставними посилання представника позивачки на положення ст. 120 ЗК України, оскільки у позивачки [PERSON] , ні на момент розробки проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність позивачки, ні на момент подання позову, ні на дату ухвалення рішення суду - не було права власності на будь-який житловий будинок чи інший об`єкт нерухомого майна, зокрема, в с. Санжійка Овідіопольського району, Одеської області, і відповідно, будь-яких прав на будь-які земельні ділянки позивачка не мала та не могла мати. Крім того, будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, в якому, як стверджує позивачка, вона проживає з 1991 р. згідно технічного паспорту, складеного 29.03.2019 р. на ім`я доньки позивачки [PERSON] розташований за адресою : [ADDRESS] і відповідно не може бути розташований на спірній земельній ділянці за адресою : [ADDRESS] , яка перебуває у власності відповідача [PERSON] (т. 1 а.с. 207-212). У вказаному технічному паспорті зазначено, що площа земельної ділянки (кв.м.) під двором складає 1003 кв.м., що більше за 1000 кв.м., що належали на праві власності померлому [PERSON] , проте менше за земельну ділянку, що залишилась після реалізації [PERSON] його права на безоплатну приватизацію земельної ділянки. Тобто, було 1555 кв.м., залишилось 1055 кв.м., що підтверджує відсутність будь-яких порушень щодо меж земельної ділянки за адресою [ADDRESS] . Відсутність накладення меж земельних ділянок за адресами [ADDRESS] та [ADDRESS] , підтверджується, зокрема, заявою позивачки [PERSON] на ім`я Дальницького сільського голови з проханням виділити їй земельну ділянку орієнтовною площею 0,06 га, розташовану поруч з земельною ділянкою, що належить її померлому чоловікові [PERSON] за адресою : [ADDRESS] , на підставі статті 121 Земельного кодексу України, для ведення садівництва від 19.07.2019 року, вх. № 6900 (т. 1 а.с. 33). На думку суду, у зв`язку з відсутністю у позивачки вищезазначених прав власності на будь-яке нерухоме майно, що вона та її представник не заперечували в судовому засіданні [PERSON] не є суміжним землекористувачем відносно спірної земельної ділянки, кадастровий номер 5123781300:03:001:2396, що свідчить про відсутність у відповідача [PERSON] будь-якого обов`язку погоджувати з нею межі земельних ділянок, оскільки власником суміжних земельних ділянок є Дальницька сільська рада Овідіопольського району Одеської області, а тому є голослівним та безпідставним посилання представника позивачки на відсутність підпису доньки позивачки [PERSON] [PERSON] , яка не є стороною по справі та не є власницею суміжної земельної ділянки в Акті погодження меж земельної ділянки з суміжними землекористувачами та землевласниками, чий підпис в даному випадку немає правового заначення (т. 1 а.с. 146). Суд зазначає, що на земельній ділянці, кадастровий номер 5123781300:03:001:2396, як станом на момент розробки [PERSON] , так і на дату ухвалення рішення суду - відсутні будь-які об`єкти нерухомого майна, що не заперечувалось сторонами провадження. Отже, за невідповідності виду використання земельної ділянки, про відведення якої просила позивачка у своїх заявах, Дальницька сільська рада Овідіопольського району Одеської області не могла винести інше рішення, окрім відмови (т. 1 а.с. 27-30,33-35). Таким чином, суд дійшов висновку, що у позивачки [PERSON] - відсутні будь-які права як на відведену відповідачу [PERSON] земельну ділянку, так і на суміжну/суміжні з нею земельні ділянки, а тому суд вважає, що жодні права та інтереси позивачки не порушені ні оспорюваним рішенням Дальницької сільради Овідіопольського району Одеської області, яка прийняла рішення щодо відведення у власність [PERSON] земельної ділянки в межах повноважень, так як таке рішення жодним чином не порушує прав позивачки, що свідчить про очевидну безпідставність позовних вимог, ні зареєстрованим у встановлену Законом порядку правом власності на спірну земельну ділянку. Суд з`ясував, що відповідачами Дальницькою сільрадою Овідіопольського району Одеської області було проведено перевірку дотримання [PERSON] вимог земельного законодавства та встановлено факт самовільного зайняття земельної ділянки її чоловіком [PERSON] , померлим [INFO] встановлено, що згідно державного акту на право приватної власності на землю серії І-ОД-18 № 067869 від 19.06.1997 р. у власності [PERSON] знаходиться земельна ділянка площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) за адресою : [ADDRESS] , але фактично у користуванні [PERSON] знаходиться земельна ділянка площею 0,1553 га згідно технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель населених пунктів Дальницької с/р. Тобто, [PERSON] самовільно зайнята земельна ділянка, площею 0,0533 га за вказаною адресою, що було встановлено Актоом обстеження земельної ділянки від 20.07.2018 р., в якому зокрема вказано, що територія вказаної ділянки [PERSON] огороджена парканом та на ній розташована забудова з житлового будинку, гаражу, господарських будівель, на які відсутні дозвільні та правовстановлюючі документи. Збільшення самовільно захопленої [PERSON] земельної ділянки площею 0,0533 га відбулось за рахунок земель комунальної власності, що стало підставою для звернення голови Дальницької с/р [PERSON] до Іллічівської місцевої прокуратури та Овідіопольського ВП ГУНП в Одеській області з заявою про злочин від 30.10.2018 р., дані про який були внесені до ЄРДР № 42018161160000077 від 30.10.2018 р. на підставі матеріалів перевірки, проведеної Іллічівською місцевою прокуратурою за фактом самовільного використання [PERSON] земельної ділянки площею 0,055 га по [ADDRESS] (т. 1 а.с. 120-141,172-175). З копії листа Дальницької сільради Овідіопольського району Одеської області № 1330 від 30.08.2019 року, вбачається, що технічна документація щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) [PERSON] (померлому [INFO] ) в [ADDRESS] , розроблялась КП «Центр інженерних досліджень» за договором № 8716/16.02.2018 та при її розгляді встановлено, що - кадастровий план земельної ділянки не відповідає лінійним параметрам, зазначеним у правовстановлюючому документі - в Державному акті на право приватної власності на землю, серія І-ОД-18 № 067869, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право власності на землю за № 203 від 19.06.1997 року. Також в цьому листі запропоновано навести обґрунтування зміни конфігурації земельної ділянки (т. 1 а.с. 196). У відповідь на адвокатський запит від 10.02.2021 року КП «Центр інженерних досліджень» надано відповідь листом № 1849 від 16.02.2021 р., з якого вбачається, що КП «Центр інженерних досліджень» в термін з 16.02.2018 р. по 22.11.2018 р. працював над розробкою Технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва та обслуговування жилого будинку (присадибна ділянка) гр. [PERSON] (померлому). Конфігурація земельної ділянки були незначно змінені, проте змінені межі земельної ділянки - не були узгоджені Дальницькою сільрадою, Державним кадастровим реєстратором Відділу в Овідіопольському районі Міськрайонного управління в Овідіопольському районі та м. Чорноморська видано рішення № РВ-5100937992018 про відмову внесення відомостей про дану земельну ділянку до Державного земельного кадастру з причин розбіжностей у лінійних промірах земельної ділянки згідно Державного акту, що стало причиною зупинення робіт з землеустрою у 2018 році. (т. 1 а.с. 251-253). З детального плану частини території с. Санжійка Овідіопольського району Одеської області вбачається, що земельна ділянка за адресою [ADDRESS] передбачена площею 0,100 га, земельна ділянка за адресою : [ADDRESS] - 0,0555 га (т. 1 а.с. 197-198). В той же час, судом встановлено, що [PERSON] відведено у власність земельну ділянку, площею 0,05 га у межах, менших, ніж визначені детальним планом території, таких, що жодним чином не стосуються земельної ділянки за адресою : [ADDRESS] , належну померлому [PERSON] . Конфігурацією земельної ділянки є зовнішній обрис межі (контур) земельної ділянки з взаємним розташуванням кутів поворотів. При цьому, можливі такі додаткові поняття - фактична конфігурація земельної ділянки (конфігурація земельної ділянки за фактом користування), конфігурація земельної ділянки згідно з державним актом на право власності або згідно з іншим документом, який підтверджує, що координати кутів поворотів земельної ділянки визначені, а також конфігурація земельної ділянку, згідно з планом у технічному паспорті на домоволодіння. В матеріалах справи відсутні документальні докази того, яким чином було змінено конфігурацію земельної ділянки за адресою [ADDRESS] , яка перебувала у власності померлого [PERSON] , яка що розроблялась КП «Центр інженерних досліджень» за договором № 8716/16.02.2018 р., у внесенні відомостей про яку було відмовлено Державним кадастровим реєстратором, та яким чином така зміна конфігурації стосується земельної ділянки за адресою [ADDRESS] , що перебуває у власності відповідача [PERSON] . Викликає сумніви у суду експертний висновок судової будівельно-технічної експертизи № 156/20 від 06.01.2021 року, наданим позивачкою до суду, та здійснений за результатами вимірювання за допомогою лінійки, відповідно до якого площа земельних ділянок, які знаходяться за адресою : [ADDRESS] та [INFO] , згідно даних детального плану частини території с. Санжійка, Овідіопольського району Одеської області становить 0,13 га. з огляду на таке. Відповідно до п. 6.1 п. 6 8 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 53/5 від 08.10.1998 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 09.11.1998 року за № 705/3145, основними завданнями земельно-технічної експертизи є, зокрема: визначення фактичного землекористування земельними ділянками, а саме фізичних характеристик земельних ділянок (конфігурації, площі, промірів тощо); визначення відповідності фактичного розташування будівель, споруд та інших об`єктів відносно меж земельних ділянок їх розташуванню у відповідній технічній документації; визначення відповідності фактичного землекористування в частині порушення меж та накладання земельних ділянок відповідно до правовстановлювальних документів та документації із землеустрою на ці земельні ділянки. П.п. 6.1.1 Інструкції визначено орієнтовний перелік вирішуваних питань: який фактичний порядок користування земельною ділянкою? Яка конфігурацій, проміри та площа земельної ділянки, що перебуває у користуванні співвласника (співвласників) ? Чи відповідає фактичне розташування будівель, споруд та інших об`єктів відносно меж земельних ділянок технічній документації ? Чи є порушення меж (або накладання) земельних ділянок відповідно до правовстановлювальних документів та документації із землеустрою на ці земельні ділянки? Зазначені питання земельно-технічної експертизи вирішуються за наявності відповідної правовстановлювальної та технічної документації, зокрема результатів виконання топографо- геодезичних робіт, які проводяться відповідними фахівцями з використанням відповідного обладнання та бази даних. За умовами п.п. 6.1.3, для вирішення питань земельно-технічної експертизи експерту необхідно надати оригінали або завірені якісні копії відповідної правовстановлювальної та технічної документації із землеустрою на земельну ділянку. У разі неможливості експертом самостійно виконати топографо-геодезичні роботи результати таких робіт повинні бути надані на дослідження органом (особою), який (яка) призначив(ла) експертизу (залучив (ла) експерта). Для вирішення питань щодо визначення технічної можливості розподілу (порядку користування) земельними ділянками та надання варіантів такого розподілу (порядку користування) експерту, крім зазначених документів, необхідно надати правовстановлювальні документи на об`єкти нерухомого майна (будівлі, споруди тощо), що розташовані на земельній ділянці, дані про користування співвласників цими об`єктами або їх частинами, дані про частки співвласників, матеріали технічної інвентаризації. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про топографо-геодезичну і картографічну діяльність», кадастрові зйомки - комплекс робіт, спрямованих на вивчення необхідних топографічних елементів місцевості щодо пунктів геодезичної мережі (зокрема меж земельних ділянок з їх найменуваннями, кількісними та якісними показниками) і нанесення їх на планшет для створення планів (карт), що служать основою для кадастрів. Згідно з п. 1.2. Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України за № 391/17686 від 16.06.2010 року, встановлення (відновлення) меж земельної ділянки здійснюється з метою визначення в натурі (на місцевості) метричних даних земельної ділянки, у тому числі місцеположення поворотних точок її меж та їх закріплення межовими знаками. Пунктом 1.3 цієї з Інструкції визначено, що виконавцем може бути юридична особа, що володіє необхідним технічним і технологічним забезпеченням та у складі якої працює не менше двох сертифікованих інженерів-землевпорядників або фізична особа - підприємець, яка володіє необхідним технічним і технологічним забезпеченням та є сертифікованим інженером-землевпорядником. Згідно п. 1.7 Інструкції «Про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди)», затвердженої Наказом Державного комітету України по земельних ресурсах № 28 від 15.04.1993 року (що була чинною станом на дату видачі Державного акту на право приватної власності на землю серії І-ОД-12 № 067689 [PERSON] ) складання державного акту на право власності на земельну ділянку або право постійного користування земельною ділянкою при передачі або наданні земельних ділянок громадянам, підприємствам, установам, організаціям та об`єднанням громадян всіх видів, проводиться після перенесення в натуру (на місцевість) меж земельної ділянки та закріплення їх довгостроковими межовими знаками встановленого зразка за затвердженим в установленому порядку проектом відведення цієї ділянки. Таким чином, порядок визначення меж, площі, конфігурації тощо земельних ділянок встановлений чинним законодавством, встановлення фактичного землекористування земельними ділянками, а саме фізичних характеристик земельних ділянок (конфігурації, площі, промірів тощо); фактичного розташування будівель, споруд та інших об`єктів відносно меж земельних ділянок їх розташуванню у відповідній технічній документації, існування порушення меж (або накладання) земельних ділянок можливо виключно шляхом проведення земельно-технічної експертизи, але аж ніяк не будівельно-технічної. Згідно з п. 1.1 Інструкції № 53/5, призначення судових експертиз та експертних досліджень (далі - експертизи та дослідження) судовим експертам державних спеціалізованих науково- дослідних установ судових експертиз Міністерства юстиції України (далі - експертні установи) та атестованим судовим експертам, які не є працівниками державних спеціалізованих установ (далі - експерти), їх обов`язки, права та відповідальність, організація проведення експертиз та оформлення їх результатів здійснюються у порядку, визначеному Кримінальним процесуальним, Цивільним процесуальним, Господарським процесуальним кодексами України, Кодексом України про адміністративні правопорушення. Кодексом адміністративного судочинства України, Митним кодексом України, Законами України «Про судову експертизу», «Про виконавче провадження», іншими нормативно-правовими актами з питань судово-експертної діяльності та цією Інструкцією. За умовами ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судову експертизу», підставою проведення судової експертизи є відповідне судове рішення чи рішення органу досудового розслідування, або договір з експертом чи експертною установою - якщо експертиза проводиться на замовлення інших осіб. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 102 ЦПК України, висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. \~ \~ \~ \~ Згідно з\~ч.ч.\~6-8\~ст.\~102\~ЦПК України,\~у висновку\~експерта повинно\~бути зазначено:\~коли,\~де,\~ким (ім`я,\~освіта,\~спеціальність,\~а також,\~за наявності,\~свідоцтво про\~присвоєння кваліфікації\~судового експерта,\~стаж експертної\~роботи,\~науковий ступінь,\~вчене звання,\~посада експерта),\~на якій\~підставі була\~проведена експертиза. хто був присутній при проведенні експертизи, питання, що були поставлені експертові, які матеріали експерт використав. Інші вимоги до висновку експерта можуть бути встановлені законодавством. У висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а у випадку призначення експертизи судом - також про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків. Якщо експерт під час підготовки висновку встановить обставини, що мають значення для справи, з приводу яких йому не були поставлені питання, він має право включити до висновку свої міркування про ці обставини. З огляду на вищезазначені положення чинного законодавства, судом вбачається, що експертний висновок № 156/20 від 06.01.2021 р., на який посилається представник позивачки - є недопустимим доказом. Суд дійшов висновків, що позовні вимоги [PERSON] суперечать засадам цивільного законодавства, оскільки посягають на право власності [PERSON] на земельну ділянку кадастровий номер 5123781300:03:001:2396, за відсутності будь-яких прав позивачки на зазначену земельну ділянку, що, на думку суду є неприпустимим зловживанням з боку [PERSON] правом на звернення до суду. Перший протокол ратифікований Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР і з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України застосовується судами України як частина національного законодавства. При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) ЄСПЛ, яка згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права. Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. Згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29). Відповідно до приписів ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені частиною 2 статті 16 ЦК України. Однак, як встановив суд, жоден з наведених у ч. 2 ст. 16 ЦК України способів захисту і порушеного права чи інтересу позивачів у досліджуваному спорі не порушений як діями відповідачів фізичними особами, так і державними реєстраторами. З урахуванням викладеного, суд вважає що в даному випадку - не підлягають захисту непорушені права чи інтереси позивачів. Суд вважає, що державним реєстратором - було отримано повний пакет необхідних документів з приводу реєстрації права власності [PERSON] на спірну земельну ділянку, що відповідає вимогам Закону, а тому реєстрація права власності відповідача [PERSON] була проведена у відповідності до норм чинного законодавства після отримання відповідачем законного та обґрунтованого рішення органу місцевого самоврядування, яке не підлягає сумніву в його законності, у зв`язку з чим, суд вважає позов безпідставним, необґрунтованим, а його вимоги такими, що жодним чином не порушують ні законні права позивачки на спірну землю, яких у неї ніколи не виникало, ні її приватного інтересу, який в даному випадку відсутній, а тому в його задоволенні слід відмовити повністю.

Outcome: dismissed