Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-01 00:00:00

30.01.2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання права особистої власності на обєкти нерухомого та рухомого майна, що були придбані під час перебування у шлюбі. У своєму\~позові позивач\~зазначила,\~що вона\~з 05.11.2005\~року по\~26.02.2008\~року перебувала\~в зареєстрованому\~шлюбі з\~[PERSON].\~За час\~перебування у\~шлюбі,\~нею за\~особисті кошти\~були придбані\~дві квартири\~у приватну\~власність,\~а саме:\~квартира №52\~по пр.Центральному\~(\~пр.Леніна),21\~в м.Миколаєві\~та квартира\~№ 73\~по вул.Шосейна\~(вул.Фрунзе),83\~в м.Миколаєві. Посилаючись на те, що дане майно було придбано нею за кошти від продажу домоволодіння, яке вона прийняла в дар від своєї бабусі, просила визнати за нею право приватної особистої власності на квартиру [ADDRESS] та на квартиру [ADDRESS]. У судове засідання позивач не зявилася, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач до судового засідання не зявився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причину неявки суду не повідомив. Суд вважає за можливе ухвалити рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Враховуючи, що всі особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не зявились, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Ухвалою від 05.02.2018 року по даній справі відкрито провадження. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, але шлюб між ними розірвано 26.02.2008 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу від 26.02.2008 року. Після реєстрації розірвання шлюбу прізвище позивача змінено з [PERSON] на [PERSON] Крім того, з матеріалів справи вбачається, що відповідно до дубліката свідоцтва про право власності від 13.11.2001 року, 18/100 частини домоволодіння розташованого по пр.Леніна,64 в м.Миколаєві, належать [PERSON] на праві приватної власності. Дане свідоцтво видано на підставі рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 25.05.2001 року № 458 замість договору дарування від 07.08.1998 року р№2571. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 10.11.2006 року (справа № 2-4636/06) за [PERSON] було визнане право власності на самочинно побудований гараж літ Е - 4,19 х 8,60 по пр.Леніна,64 в м.Миколаєві. Також у\~судовому засіданні\~встановлено,\~що відповідно\~до договору\~купівлі-продажу\~від 19.12.2006\~року,\~позивач [PERSON] продала належні їй 18/100 часток зазначеного вище домоволодіння з відповідною часткою господарських та побутових спору та отримала грошові кошти в сумі 407\~200,00 грн. На отриманні гроші від продажу придбала нерухоме майно, яке складається з наступного. Так, відповідно до договорів купівлі-продажу від 20.12.2006 року позивач [PERSON] придбала у власність: - однокімнатну квартиру загальною площею 22,2 кв.м., житловою площею 12,3 кв.м., яка розташована за адресою м.Миколаїв вул.Фрунзе (Шосейна),83 квартира №73, вартість якої становила 98\~980,00 грн.; - дві кімнати в квартирі спільного заселення, загальною площею 55,6 кв.м., житловою площею 29,0 кв.м., яка розташована за адресою м.Миколаїв пр. Леніна (Центральний),21 квартира № 52, вартість якої становила 111\~540,00 грн.; - кімнату в квартирі спільного заселення, загальною площею 15,3 кв.м., житловою площею 10,2 кв.м., яка розташована за адресою м.Миколаїв пр. Леніна (Центральний),21 квартира № 52, вартість якої становила 101\~400,00 грн. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Стаття 15 ЦК України гарантує кожній особі право на захист її порушених, оспорюваних чи невизнаних прав, а також охоронюваних законом інтересів судом. Відповідно до п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Положеннями ст. 60 Сімейного кодексу України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя відповідно до положень ч. 1ст. 61 Сімейного кодексу України може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто. Відповідно до положень ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. У зв'язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане, тобто власністю [PERSON]. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 05.04.2017 року (справа №6-399-цс17). Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У відповідності до ч.1 ст.392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Таким чином, суд дійшов висновку, що майно придбане позивачем [PERSON] в період шлюбу, а саме квартира [ADDRESS] та квартира [ADDRESS] придбані нею за особисті кошти, які вона отримала від продажу 18/100 частини домоволодіння по пр.Леніна,64 в м.Миколаєві. А тому вимоги позивача суд вважає обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved