Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-31 00:00:00

31.01.2017 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом, в якому просять визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою за адресою: [ADDRESS]. Позовні вимоги мотивовані тим, що [PERSON] та [PERSON] проживають в одній квартирі із [PERSON] Останній зловживає спиртними напоями, не оплачує комунальні послуги, руйнує та псує житло, своєю поведінкою робить спільне проживання неможливим. [PERSON] в квартирі не проживає на протязі двадцяти років та не сплачує комунальні послуги. Позивачки та їх представник в судовому засіданні підтримали позовну заяву та просили виселити відповідачів з квартири, посилаючись на те, що [PERSON] протягом останніх п'яти років в квартирі не проживає, а [PERSON] робить неможливим проживання в квартирі інших мешканців та чинить дії, які несуть загрозу для мешканців всього будинку. Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні заперечували проти позову, зазначивши, що відповідач постійно проживає в квартирі, ця квартира є його єдиним житлом, жодних дій з приводу перешкод в користуванні квартирою він позивачкам не чинив. Відповідач [PERSON] в судове засідання 01.08.2017 року не з'явився. Про час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином. В судовому засіданні 22.06.2017 року відповідач [PERSON] позов не визнав, посилаючись на те, що користується квартирою, зберігає в ній свої речі, проте, не може в ній постійно проживати через ставлення до нього позивачок. Заслухавши позивачок та їх представника, відповідачів та представника відповідача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Квартира за адресою: [ADDRESS] складається з трьох кімнат загальною площею 64,00 кв.м., житловою - 37,60 кв.м. Квартира не приватизована та належить до житлового фонду Львівської міської ради. Основним квартиронаймачем був [PERSON], батько відповідачів, який помер [INFO]. В квартирі зареєстровані та проживають позивачки [PERSON] та [PERSON] і відповідач [PERSON] Також в квартирі зареєстровані [PERSON] і відповідач [PERSON] В позовній заяві позивачки просять визнати відповідачів такими, що втратили право користуватися вказаною квартирою. Вирішуючи позов, суд виходив з наступного. Відповідно до ст. 64 ЖК України, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору житлового найму. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти, батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. В судовому засіданні встановлено, що основним наймачем квартири за адресою: [ADDRESS], був [PERSON], який помер [INFO]. Сторони зареєстровані в квартирі як члені сім'ї основного квартиронаймача: відповідачі як сини наймача, позивачки як невістка та онука. Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. За правилами ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або члена його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. В судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] зареєстрований в квартирі, проте не проживає у ній протягом останніх п'яти років. Дана обставина сторонами не оспорюється. Проте, сам факт непроживання в квартирі не може слугувати підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Так, аналізуючи зміст ст.ст. 71, 72 ЖК України, можна зробити висновок, що можливість визнання особи такою, що втратила право користуватися жилим приміщенням законодавець пов'язує не з фактом непроживання, а з фактом відсутності. В судовому засіданні відповідач [PERSON] пояснив, що він не проживає постійно в квартирі останні п'ять років, оскільки спочатку доглядав за хворою бабцею, а тепер доглядає за її будинком, поки бабця лікується у Львові. [PERSON] також пояснив, що зберігає в квартирі свої особисті речі та час від часу перебуває в ній. Відповідач пояснив, що з метою уникнення сварок та конфліктів, він намагається приходити в квартиру в той час, коли позивачок немає вдома. Останній раз перебував у квартирі приблизно за тиждень до судового засідання. Тобто, згідно пояснень відповідача [PERSON], останній хоч і не проживає постійно в квартирі, але продовжує користуватися квартирою. Крім того, для визнання особи такою, що втратила право користуватися жилим приміщенням, факт відсутності у квартирі понад встановлені законом строки має бути пов'язаним з неповажними причинами такої відсутності. При чому відсутність поважних причин повинен довести позивач. Позивачки та їх представник не спростовували викладених в поясненнях відповідача [PERSON] обставини. Жодних доказів на підтвердження відсутності цього відповідача в квартирі без поважних причин не надали. В п. 11 постанови Пленуму Верховного суду України № 2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» зазначено, що суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї вказаної позивачем підстави, передбаченої ст. 71 або ст. 107 ЖК. Таким чином, факт відсутності відповідача [PERSON] в квартирі без поважних причини понад встановлені статтею 71 ЖК України строки, не знайшов свого підтвердження в судовому засіданні. Підстав, що передбачені ст. 107 ЖК України для визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням, зокрема, вибуття на постійне місце проживання в інше жиле приміщення, позивачками та їх представником не наведено та не доведено. Тому відсутні законні підстави для визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Так само відсутні підстави й для визнання таким, що втратив право користування квартирою, й відповідача [PERSON] Суд враховує, що передбачена в ст. 71 ЖК України, особа може бути визнана такою, що втратила право користуватися жилим приміщенням у разі вибуття на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (ст. 107 ЖК України). Позивачками та їх представником не наведено жодної з передбачених ст.ст. 71, 107 ЖК України підстави для визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Відповідач [PERSON] постійно проживає в квартирі, тому не може бути визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням в цій квартирі. Ті обставини, на які позивачки та їх представник посилалися, не є підставами, які передбачені діючим законодавством для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Впродовж всього судового засідання представник позивачок зазначала про необхідність виселення відповідачів. Дійсно, посилання позивачок та їх представника на такі обставини, як руйнування та псування житла, використання житла не за цільовим призначеннями, систематичне дії, які роблять спільне проживання неможливим, в разі доведення можуть бути підставою виселення. Згідно ч. 1 ст. 109 ЖК України виселення із займаного приміщення допускається з підстав, установлених законом. Підстави виселення передбачені в ст.ст. 110-117 ЖК України. Такими підставами є: знесення будинку або переобладнання будинку у нежилий; будинок загрожує обвалом; припинення трудових відносин (службове житло); позбавлення батьківських прав, якщо особа проживає разом з дитиною, відносної якої позбавлена батьківських прав; ліквідація дитячого будинку сімейного типу; визнання ордера на жиле приміщення недійсним; а також обставини, що зазначені в ст. 116 ЖК. Відповідно до ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Проте, незважаючи на те, що назва позовної заяви «Про виселення», і протягом всього судового засідання представник позивачок зазначала про необхідність виселення відповідачів та посилалася на обставини, які законом передбачені як підстави для виселення, суд виходить з вимог, які зазначені в резолютивній частині позовної заяви. Саме в резолютивній частині позовної заяви після слів «прошу» (а не в назві заяви) викладені позовні вимоги позивачок. Такими позовними вимогами є визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Позивачки та їх представник безпідставно та не грунтуючись на законі застосували поняття «визнання особи такою, що втратила права користування жилим приміщенням», і «виселення» одночасно в одному позові. Вони зазначили в назві позову поняття «виселення», протягом судового засідання застосовували поняття «виселення», а в резолютивній частині зазначено поняття «визнання особи такою, що втратила права користування жилим приміщенням», вочевидь вважаючи ці поняття синонімами. Проте, визнання особи такою, що втратила права користування жилим приміщенням, і виселення особи - не є синонімами, не замінюють однин одного, оскільки не однакові за своїм змістом, передбачені різними статями ЖК України та потребують різних підстав для застосування. За вимогами ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог. Тобто, суд не має права виходити за межі позовних вимог. Отже, враховуючи, що позивачками не заявлено позовної вимоги про виселення, заява про зміну предмету та підстав позову в передбаченому законом порядку позивачками подана не була, суд не може вирішувати питання про виселення відповідачів, а обмежений лише позовними вимогами про визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Тому суд розцінює подані позивачками квитанції про оплату комунальних послуг, фотографії, довідку Сихівського ВП ГУ НП у Львівській області, а також пояснення допитаних в судовому засіданні свідків як неналежні докази, оскільки вони не стосуються заявлених позивачками позовних вимог (ст. 58 ЦПК України). За таких обставин суд не вбачає законних підстав для задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed