Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-02 00:00:00

31.10.2018 року представник позивача адвокат Павленко А.Л. звернулася до суду з зазначеним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що між позивачкою [PERSON] та відповідачем ТОВ «Єврокар Україна» 26.05.2017 року було укладено договір фінансового лізингу № 20565, згідно якого лізингодавець - відповідач у справі, зобов'язався придбати та передати лізингоодержувачу - позивачці по справі, у користування автомобіль «Skoda Rapid», а лізингоодержувач - позивач у справі, - сплачувати лізингові платежі відповідно до умов договору. Того ж дня позивачка здійснила платіж у розмірі 111 715,00 гривень на рахунок ТОВ «Єврокар Україна». Предмет договору їй передано не було. Представник позивачки зазначила, що умови договору фінансового лізингу не відповідають чинному законодавству , є несправедливими та порушують права позивачки як споживача , у зв»язку з чим позивачка звернулася до відповідача з заявою про повернення сплачених коштів, на що ні відповіді ні коштів від ТОВ «Єврокар Україна» так і не отримала. Посилаючись на зазначені обставини та положення ст..ст. 203, 215, 216, 220, 628, 799 ЦК України, ст. 18, 22 закону «Про захист прав споживачів» Закон України «Про фінансовий лізинг» , представник позивачки просила суд визнати договір фінансового лізингу недійсним , стягнути з відповідача сплачені кошти в сумі 111715,00 гривень та судові витрати на правову допомогу у розмірі 11170,00 гривень. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала та не заперечувала проти заочного розгляду справи. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про день час і місце розгляду справи був повідомлений рекомендованим повідомленням, про що в матеріалах справи є відповідний доказ. Оскільки в даній справі існують усі умови передбачені ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд постановив провести заочний розгляд справи. Вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов належить задовольнити повністю виходячи зі слідуючого. Згідно ст. 806 Цивільного кодексу України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Строк лізингу визначається сторонами договору лізингу відповідно до вимог цього Закону. У відповідності до ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж, як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Судом встановлено, що 26.05.2017 між ТОВ «Єврокар Україна» ( лізингодавець) та [PERSON] (лізингоодержувач) було укладено договір фінансового лізингу № 2056, за умовами якого лізингодавець зобов'язався придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування лізингоодержувачу автомобіль «Skoda Rapid», а лізингоодержувач зобов'язався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі й інші платежі згідно з умовами цього договору. Відповідно до договору вартість предмета лізингу становить 12 798,83 доларів США , авансовий платіж - 23% , щомісячний періодичний платіж - 295,07 доларів США, комісія за організацію 10%, комісія за передачу предмета лізингу - 3%. На виконання умов договору позивачка 26.05.2017 р. сплатила на рахунок відповідача перший внесок в сумі 111715,00 гривень, що становить 33% від усієї суми, який в подальшому виявився не першим внеском, а комісією за організацію договору. Як вбачається зі змісту п.9.1 договору лізингу, укладеного між сторонами, комісія за організацію договору - це першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу обов'язкових платежів, підлягає сплаті за розгляд та підготовку документів для укладення Договору, та становить 10% від вартості предмета Лізингу. Тобто комісія за організацію договору - це одноразова плата лізингоодержувача лізингодавцю при укладенні договору. Вказаний пункт Договору порушує принцип добросовісності, оскільки відповідач не обґрунтував співмірність розміру платежу за організацію даного договору, виконаній послузі, який згідно ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», не є лізинговим платежем, а фактично є платою за виготовлення стандартної форми договору. Крім того згідно вищевказано пункту договору позивачка малаб сплатити суму в розмірі 10% від вартості предмета лізингу, однак нею була сплачена сума в розмірі 33% від вартості предмета лізингу. Згідно заяви, що міститься в матеріалах справи позивачка [PERSON], звернулася до відповідача з заявою про повернення сплаченого платежу у розмірі 111 715,00 гривень. Однак відповідачем зазначені кошти повернуті не були. Як вбачається із змісту Договору комісія за організацію договору є окремою оплачуваною послугою відповідача. Тому неповернення цих коштів суперечить п.4 та п.5 ч.3 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом «Про фінансовий лізинг» № 723/97-ВР. Стаття 18 Закону «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991р. № 1023-XII містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання несправедливим окремого положення договору, включаючи ціну договору, може бути визнано недійсним або змінено таке положення, а не сам договір. У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону № 1023-XII). Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи цю норму, можна зробити висновок, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими згідно із частиною третьою статті 18 Закону № 1023-XII є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. Пунктом 9.4. спірного договору передбачено , що у разі зміни вартості предмета лізингу з моменту укладання даного Договору та з метою виплати Лізингоодержувачем не менше 23% від вартості предмета лізингу на момент купівлі предмету лізингу та його передачі, лізингоодержувач зобов»язаний єдиноразово доплатити різницю такої вартості до вже сплачених авансових платежів до моменту підписання Додатку №3 до даного Договору та до моменту купівлі предмета лізингу та передачі його лізингоодержувачу. У такому випадку сплата різниці проводиться лізингоодержувачем на підставі наданої Лізингодавцем квитанції або рахунку. В такому випадку остаточна вартість предмета лізингу та подальші лізингові та інші обов»язкові платежі будуть визначені у Додатку №3 до даного Договору , який сторони зобов»язані підписати та який є його невід»ємною частиною. Крім того , відповідно до п.8.3 спірного Договору гривневий еквівалент вартості предмета лізингу, який визначений на дату укладання даного договору, може змінюватися у випадку зміни обмінного курсу долара США до української гривні або в разі зміни відпускної ціни транспортного засобу у продавця. Як зазначено у п.10.12 даного Договору дострокове погашення може відбуватися не раніше ніж через 12 календарних місяців після підписання акта приймання-передачі предмета лізингу між лізингодавцем та лізингоодержувачем. За змістом частини п'ятої статті 11 Закону № 1023-XII до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Несправедливими є положення договору фінансового лізингу, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за дострокове його погашення. Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Тому, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Дана позиція суду також висвітлена в постанові Верховного Суду України 16.12.2015 року( справа № 6-2766 цс15). Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Судом встановлено, що договір фінансового лізингу від 26 травня 2017 року, укладений між [PERSON] та ТОВ «Єврокар Україна» нотаріально посвідчено не було. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Аналіз змісту спірного договору фінансового лізингу , укладеного між сторонами, дає підстави дійти висновку, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки та значно розширені права лізингодавця, зокрема виконання зобов'язань забезпечено лише відповідальністю лізингоодержувача, передбачена сплата лізингоодержувачем штрафів, пені, при цьому адекватного захисту його прав від неналежного виконання договірних зобов'язань лізингодавцем умови договору не передбачають; договором установлено право лізингодавця змінювати та розривати договір в односторонньому порядку, однак таке право не передбачається для лізингоодержувача, якому встановлено жорсткі зобов'язання та непропорційно великий розмір штрафу. За таких обставин суд вважає, що договір фінансового лізингу, укладений між сторонами, містить несправедливі умови, а тому в силу вимог Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 215 ЦК України спірний договір належить визнати недійсним. Приймаючи рішення про визнання спірного договору недійсним , суд також враховує правову позицію , висловлену у постановах Верховного Суду України від 11.05.2016 р. ( справа № 6-3020 цс15) та від 16.12.2015 року( справа № 6-2766 цс15) , з яких, зокрема, вбачається , що несправедливі умови договору лізингу та відсутність нотаріального посвідчення є підставою для визнання його недійсним. Згідно з ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Тому вимога позивачки про стягнення з відповідача на її користь сплачених коштів в сумі 111 715,00 гривень відповідно до умов спірного договору підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України якщо позивача на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору згідно з Законом України «Про захист прав споживачів» , то належить стягнути з відповідача на користь держави 1117 гривні 15 коп., виходячи з того , що позивач звернувся з вимогою про визнання договору недійсним та з вимогою про застосування реституції, тобто повернення сплачених коштів. Вимога про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 11170 гривень підлягає задоволенню, оскільки розмір витрат на правничу допомогу заявлено з урахуванням ч. 4 ст. 137 ЦПК та відповідач не заявив клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу. На підставі викладеного ,

Outcome: approved