Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-05 00:00:00

2 липня 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Рівчак-Степанівської сільської ради Носівського району Чернігівської області про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування, просив визнати за ним у порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], яка померла [INFO], право власності: - на житловий будинок [ADDRESS] з господарськими будівлями і спорудами; - земельні ділянки загальною площею 4,88 га, які призначені для ведення особистого селянського господарства, розташовані на території Рівчак-Степанівської сільської ради Носівського району Чернігівської області та належали [PERSON] на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії [NUMBER]. 18 грудня 2018 року Носівський районний суд Чернігівської області ухвалив у цій справі рішення, яким визнано за [PERSON], [INFO], РНОКПП [NUMBER], місце проживання: [ADDRESS], право власності на житловий будинок [ADDRESS], загальною площею 65,3 кв. м, житловою площею 23 кв. м, з господарськими будівлями та спорудами в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], яка померла [INFO]; судові витрати по сплаті судового збору покладено за рахунок позивача. Ухвалюючи вказане рішення суд не ухвалив рішення стосовно позовної вимоги [PERSON] щодо визнання за ним у порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], яка померла [INFO], права власності на земельні ділянки загальною площею 4,88 га, які призначені для ведення особистого селянського господарства, розташовані на території Рівчак-Степанівської сільської ради Носівського району Чернігівської області та належали [PERSON] на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії [NUMBER]. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення. За таких обставин суд вважає за необхідне ухвалити додаткове рішення. Суд не вбачає необхідності у виклику учасників справи в судове засідання, а тому розгляд питання про ухвалення додаткового рішення проводиться у їх відсутності. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України суд розглядає справу без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вивчивши і дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. З матеріалів справи (а.с. 11; 12) вбачається, що 9 лютого 2004 року на ім'я [PERSON] на підставі рішення Рівчак-Степанівської сільської ради Носівського району Чернігівської області № 196 від 12 липня 2002 року був виданий державний акт на право приватної власності на землю серії [NUMBER], відповідно до якого йому належить земельні ділянки загальною площею 4,88 га, яка призначена для ведення особистого селянського господарства та розташована на території Рівчак-Степанівської сільської ради Носівського району Чернігівської області. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] помер [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 5). Відповідно до ч. 4 ст. 25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. Ураховуючи те, що за життя [PERSON] не одержав у встановленому порядку вищезазначений державний акт та не здійснив реєстрацію права власності на конкретні земельні ділянки, то він вважається таким, що не набув права власності на ці земельні ділянки, а лише відповідно до вимог чинного законодавства України розпочав процес їх приватизації. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ листом від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних прав про спадкування» роз'яснив, що в разі, якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі ст. 125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім'я спадкоємця. Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Відповідно до ч. 1 ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. У судовому засіданні встановлено, що спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилася, останній за життя заповіту не складав, що підтверджується повідомленням Носівської районної державної нотаріальної контори № 1037/01-16 від 3 вересня 2018 року (а.с. 63) та інформаційними довідками зі Спадкового реєстрі (а.с. 64-70). Таким чином, спадкоємство після смерті [PERSON] здійснюється за законом. Відповідно до ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Відповідно до п. 1 ч. 1, ч. 2 ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Пунктом 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 року № 18/5, встановлено, що доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути, крім іншого, довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON], як спадкоємець першої черги за законом (дружина), після смерті [PERSON] фактично вступила в управління та володіння спадковим майном, безпосередньо перед його смертю проживала та була зареєстрована разом із ним, що підтверджується довідкою Рівчак-Степанівської сільської ради Чернігівської області № 122 від 23 квітня 2018 року (а.с. 9). Таким чином, [PERSON] визнається такою, що прийняла спадщину після смерті [PERSON], успадкувала після його смерті лише право на завершення приватизації земельних ділянок загальною площею 4,88 га, на які за життя мав право [PERSON], та одержання документів, що посвідчують право власності на ці земельні ділянки, на своє ім'я. Відповідно до ч. 2 ст. 548 ЦК УРСР прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. [INFO] померла [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 6). У судовому засіданні встановлено, що спадщину після смерті [PERSON] прийняв її син [PERSON], 15 червня 2018 року на його ім'я були видані свідоцтва про право на спадщину за законом на земельні ділянки, що підтверджується копією спадкової справи № 314/2010 до майна померлої [PERSON] (а.с. 57-62). Таким чином, [PERSON] успадкував після смерті [PERSON] право на завершення приватизації земельних ділянок загальною площею 4,88 га, яке було успадковане нею після смерті [PERSON], та одержання документів, що посвідчують право власності на ці земельні ділянки, на своє ім'я. У судовому засіданні встановлено, що 19 червня 2018 року державний нотаріус Носівської районної державної нотаріальної контори Чернігівської області виніс постанову, якою відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину на вищезазначені земельні ділянки, що підтверджується відповідною постановою (а.с. 17). Право на завершення процедури приватизації та отримання земельних ділянок у власність, яке належало померлій [PERSON] на момент відкриття спадщини, не припинилося внаслідок її смерті. Проаналізувавши докази по справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial