Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-16 00:00:00

30 серпня 2019 року позивач Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (надалі АТ КБ «Приватбанк») в особі представника за довіреністю Гребенюка О.С. звернувся до Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області із позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилався на те, що 24 листопада 2011 року відповідач звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг та підписав заяву, згідно якої отримав кредит у розмірі 5000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку, які викладені на банківському сайта https://privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту Банк керувався п. 2.1.1.2.3 та п. 2.1.1.2.4 Договору, на підставі яких відповідач дав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку. При укладенні договору сторони керувались ст. 634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією з сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Формулярами та стандартними формами є саме Умови та Правила надання банківських послуг та Тарифи банку, які викладені на банківському сайті https://privatbank.ua. Банк свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконував, у зв`язку з чим, станом на 15 липня 2019 року має заборгованість в сумі 44179,22 гривень, яка складається з заборгованості за тілом кредиту в сумі 4210,71 гривень, заборгованості за простроченим тілом кредиту у сумі 12948,34 гривень, пені за прострочене зобов`язання в сумі 23190,21 гривень, пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 гривень в сумі 1250 гривень, штрафів у сумі 2579,96 гривень. На підставі переліченого, просить суд стягнути з відповідача зазначену заборгованість та судові витрати у вигляді судового збору в сумі 1921,00 гривень. Відповідно до ухвали Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 03 жовтня 2019 року справа розглядається у спрощеному позовну провадженні за участю сторін. 17 жовтня 2019 року відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позовні вимоги не визнає, проти задоволення позову заперечує, адже на його переконання сума процентів нарахована банком з порушенням вимог ст. 1054 ЦК України та є абсолютно необґрунтованою та недоведеною математично. Крім того, банк проводив зміну процентної ставки, не повідомивши його завчасно, більш того, визначена сторонами при укладенні договору процентна ставка 30% річних є фіксованою та не може змінюватись. Також відповідач зазначив про порушення позивачем строку позовної давності та просив про її застосування, навівши суми, що підлягають до стягнення з нього: 4210,71 гривень - тіло кредиту, 3789,60 гривень - проценти за кредитом, пеня за період з 30 липня 2018 року по 30 липня 2019 року - 1250 гривень. Разом з тим, просив у позові відмовити повністю. 20 грудня 2019 року від позивача надійшла відповідь на відзив у якій зазначено, що відповідач отримав кредит в розмірі 5000 гривень на картковий рахунок та підписавши анкету-заяву погодився з умовами договору. Як вбачається з виписки по рахунку, відповідач знімав кредитні кошти, потім частково погашав заборгованість, знову користувався кредитними коштами, отже йому були добре відомі і зрозумілі умови договору. Щодо підвищення процентної ставки зазначив, що на момент укладення договору діяла процентна ставка-2,5 % на місяць (30% на рік). Згодом дана процента ставка була змінена, що підтверджується наказами банку. При цьому підвищення процентної ставки відбулось тільки за витратами з певної дати, що дає можливість у разі незгоди з новою процентною ставкою погасити наявну заборгованість за кредитом по раніше встановленій процентній ставці. Зазначені зміни повністю узгоджуються з Умовами та Правилами надання банківських послуг, зокрема, п. 1.1.3.2.3 Умов. При цьому про зміну процентної ставки було повідомлено шляхом розміщення відповідної інформації на сайті банку. Відсотки були нараховані відповідачу за відповідною ставкою на максимальний залишок заборгованості по тілу кредиту за певний період, отже розрахунок проведено у повній відповідності до умов договору. Щодо пені та штрафів - це не окремий вид відповідальності, а різновид штрафних санкцій, які згідно чинного законодавства можуть застосовуватись одночасно. Щодо застосування позовної давності позивач зазначив, що відповідно до позиції Верховного Суду України (справа № 6-14цс14, № 6-61цс14, відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту - в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки, а не закінченням строку дії договору. Картка відповідача діє до останнього дня 11.2021 року. Позивач звернувся з позовом 28 серпня 2019 року - до спливу позовної давності, отже обставини, на які посилається відповідач у відзиві, не відповідають дійсності. Підстав для застосування позовної давності до позовних вимог про стягнення пені позивач також не вбачає, адже порушення зобов`язання триває, можливість встановити початок перебігу позовної давності відсутня, крім того, з виписки по рахунку вбачається, що відповідач до певного часу належним чином виконував свої зобов`язання за договором, отже визнав їх. Відповідач проти відповіді на відзив заперечував, надавши письмові заперечення, де зазначив, що останній платіж по картці був здійснений ним 31 жовтня 2016 року на суму 1500 гривень, а тому до позовних вимог слід застосувати позовну давність. Строк дії картки, якою він користувався, сплив 31 грудня 2016 року, інших карток він не отримував, будь-якої заяви про пере випуск картки не писав. Наголошує на тому, що отримав кредит в сумі 5000 гривень, але у розрахунку заборгованості тіло кредиту набагато більше, при цьому не зрозуміло, яким чином збільшилось тіло кредиту, які суми та за який період були сплачені на рахунок погашення тіла кредиту, відсотків, штрафних санкцій. Вважає, що розрахунок, наданий позивачем, не доведений та необґрунтований, тому просить у позові відмовити. 27 березня 2020 року до суду від позивача надійшли письмова відповідь на пояснення відповідача, яка за змістом аналогічна відповіді на відзив. До судового засідання сторони не прибули. Позивач просив розглядати справу без участі представника позивача, на підставі наявних доказів та наданих письмових пояснень. Просить позов задовольнити. Відповідач просить розглядати справу за його відсутності, у позові відмовити. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Так, відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк, або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі, та на умовах встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. У відповідності до ст. ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, і одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Судом встановлено, що 24 листопада 2011 року між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк», (нині АТ КБ «ПриватБанк»), та [PERSON] укладено кредитний договір у вигляді Анкети-заяви, зі змісту якої вбачається, що відповідач звернувся до банку і заявив про своє бажання оформити банківський продукт: платіжну картку «Універсальна». Предметом розгляду даної справи є стягнення заборгованості за кредитним продуктом кредитка «Універсальна». На підставі даного договору, відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку «Універсальна» у сумі 5000.00 гривень зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 2,5 % щомісячно на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Розмір процентної ставки за користування кредитом погоджений сторонами в Анкеті-заяві позичальника, власноручно підписаної останнім. Для користування кредитними коштами відповідачу банком були видані платіжні картки: № [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] зі строком дії пере випущеної картки до останнього дня 11.2021 року. Дані платіжні картки відповідач використовував, а саме знімав грошові кошти готівкою, погашав заборгованість за кредитом, що вбачається з виписки з його банківського рахунку. Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість [PERSON] за вказаним кредитним договором станом на 15 липня 2019 року становить 44 179,22 грн та складається з заборгованості за тілом кредиту у сумі 4 210,71 грн, заборгованості за простроченим тілом кредиту у сумі 12 948,34 грн, заборгованості за пенею за прострочення зобов`язання у сумі 23 190,21 грн, заборгованості за нарахованою пенею за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 гривень у сумі 1250 грн, а також штрафів, нарахованих на підставі п. 2.1.1.7.6 Умов та Правил надання банківських послуг, у сумі 500,00 грн (фіксована частина) та 2079,96 грн (процентна складова). Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення рішення. (стаття 267 ЦК України). З матеріалів справи вбачається, що відповідач в ході розгляду справи у суді першої інстанції надав заяву про застосування до позовних вимог банку строку позовної давності. Встановлено, що строк дії кредитного договору відповідає строку дії картки. Строк дії останньої платіжної картки [NUMBER] , яка була видана відповідачу, дійсна до останнього дня листопада 2021 року, до суду позивач звернувся 30 серпня 2019 року, а тому суд вважає, що строки позовної давності не порушено. Разом з тим, слід зазначити те, що в Анкеті-заяві сторони встановили строки виконання боржником окремих зобов`язань, що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору. Так, сторони погодили сплату позичальником 2,5 відсотків на місяць на залишок заборгованості. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10 цс 18 викладено, що оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів. Судом встановлено, що позивач нарахував заборгованість відповідачу за кредитним договором за період з квітня 2010 року по 30 квітня 2018 року. Останні платежі (оплата частинами) по картці було проведено 3 квітня 2018 року (а.с.95). Позивач звернувся до суду з позовними вимогами 06 червня 2018 року, тоб то в межах строку позовної давності, у зв`язку з чим суд вважає, що позивач не пропустив строки звернення до суду. Таким чином з відповідача підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту в розмірі 4210,71 гривень та заборгованість за простроченим тілом кредиту в розмирі 12948,34 гривень. Відповідач в своїх письмових запереченнях посилається на ті обставини, що Банком було неправомірно підвищено відсоткову ставку за користування кредитом. З підвищенням процентної ставки його не ознайомлювали, він з нею не погоджувався. Однак розглядаючи зазначене питання суд виходить з того, що в заявлених позовних вимогах, Банк не порушував питання щодо стягнення з відповідача відсотків за користування кредитом, а тому на думку суду не має підстав для надання аналізу щодо неправомірного підвищення відсоткової ставки за користування кредитом. Позивачем було заявлено вимоги про стягнення з відповідача нарахованої пені за прострочення зобов`язання в розмірі 23 190,21 гривня, заборгованості за нарахованою пенею за несвоєчасну сплату боргу на суму від 100 гривень в розмірі 1250,0 гривень а також штрафи в розмірі 500,00 гривень ( фіксована частина) та в розмірі 2079,96 ( процентна складова. ) Суд розглядаючи зазначені вимоги позивача прийшов до висновку що вони не підлягають задоволенню, з огляду на наступне. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та /або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам-підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов`язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Згідно з п. 5 ч. 2 Розпорядження № 1053-р від 30 жовтня 2014 року Кабінету Міністрів України, яким затверджено Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, місто Маріуполь Донецької області, де зареєстрований та проживає відповідач [PERSON] входить до переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Наказом керівника Антитерористичного центру при СБУ від 07 жовтня 2014 року № 33/6/а «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення» районами проведення АТО визначені всі населені пункти Донецької та Луганської області (без виключень). Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року № 1275-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визначення такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України» затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція і до цього переліку включено місто Маріуполь Донецької області. Оскільки на теперішній час вказані населені пункти Донецької області, згідно з затвердженим переліком, є територією де проводилася антитерористична операція, то визначені Законом України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» тимчасові заходи для забезпечення підтримки осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції, розповсюджуються на відповідача [PERSON] звільняють його від обов`язку по оплаті пені та штрафів на користь АТ КБ «ПриватБанк». Доказів того, що відповідач [PERSON] проживає поза межами м. Маріуполя суду АТ КБ «Приватбанк» не надано. До того ж, суд враховує, що АТ КБ «Приватбанк» звертаючись до суду з позовом до [PERSON] зазначив містом його проживання м. Маріуполь. Таким чином, позивачем безпідставно в порушення вимог зазначеного Закону нараховані відповідачу [PERSON] : пеня за прострочення зобов`язання в розмірі 23 190,21 гривень, заборгованість за нарахованою пенею за несвоєчасну сплату боргу на суму від 100 гривень в розмірі 1250,0 гривень а також штрафи в розмірі 500,00 гривень ( фіксована частина) та в розмірі 2079,96 (процентна складова), а тому в цій частині позовних вимог слід відмовити. В силу вимог ст. 141 ЦПК України, в користь позивача з відповідача слід стягнути понесені судові витрати по справі пропорційно до задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги було задоволено на 38,84% то з відповідача, з урахуванням сплаченого позивачем судового збору в розмірі 1921,00 гривень, підлягає стягненню сума судового збору в розмірі 746,12 гривень. На підставі викладеного та

Outcome: partial