Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-22 00:00:00

30 січня 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про захист права власності та визнання майна особистою власністю одного з подружжя. В позовній заяві покликається на ту обставину, що між сторонами по справі було укладено шлюб, який був зареєстрований 22 березня 2012 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Володимир-Волинський реєстраційною службою Володимир-Волинського міськрайонного управління юстиції Волинської області. Шлюб було розірвано 07 вересня 2016 року на підставі рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 15 серпня 2016 року. Через місяць після укладення шлюбу, відповідачем, 03 травня 2012 року, на підставі посвідченого нотаріусом Володимир-Волинської державної нотаріальної контори Ушаковою Ю.А. договору купівлі-продажу квартири, за особисті кошти [PERSON] , було набуто нерухоме майно: квартира [ADDRESS] , будинок під номером 105/1 (сто п`ять/один). Вартість квартири згідно умов договору була визначена 120 387грн. (еквівалент 15 048 доларів США). Позивач перебуває на військовій службі з 12.05.2005р. у військовій частині № [NUMBER] м.Львів, військове звання - старший прапорщик. Всього за період з 2006 по 2012 рік позивач отримав грошове забезпечення в сумі 139 020,82грн. (еквівалент 20 053 долари США). Майно, а саме спірна квартира, придбана позивачем за особисті кошти, які він заробив до укладення шлюбу. Дохід, який отримала їхня сім`я в період шлюбу, становив з 22 березня по 03 травня 2012 р. - 3033грн. (еквівалент - 380 доларів США). Просить визнати квартиру [ADDRESS] , загальною площею 51,6 м.кв., особистою власністю [PERSON] . Ухвалою Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 12 лютого 2020 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. 21 лютого 2020 року до суду надійшов відзив відповідача [PERSON] на позовну заяву, в якій вона заперечує обставини, викладені у тексті позовної заяви, вказує що з березня 2011 року проживала однією сім`єю з позивачем без реєстрації шлюбу і спірну квартиру вони разом купили за спільні кошти подружжя, які разом заощадили проживаючи тривалий час однією сім`єю до реєстрації шлюбу. Ухвалою суду від 14 серпня 2020 року закрито підготовче провадження у справі. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позов підтримали та просили його задовольнити з підстав, викладених у тексті позовної заяви. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] заперечили проти задоволення позову, просять відмовити в його задоволенні з підстав, викладених у письмових запереченнях проти нього. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, допитавши свідків, дослідивши письмові докази та оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що між сторонами по справі було укладено шлюб, який був зареєстрований 22 березня 2012 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Володимир-Волинський реєстраційною службою Володимир-Волинського міськрайонного управління юстиції Волинської області. Шлюб було розірвано 07 вересня 2016 року на підставі рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 15 серпня 2016 року. 03 травня 2012 року, на підставі посвідченого нотаріусом Володимир-Волинської державної нотаріальної контори Ушаковою Ю.А. договору купівлі-продажу квартири, позивачем [PERSON] було придбано нерухоме майно: квартира [ADDRESS] , будинок під номером 105/1 (сто п`ять/один). Вартість квартири згідно умов договору була визначена 120\~387 грн. Згідно з п.3 ч.1 ст.57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. В пункті 9 постанови Пленуму Верховного суду України №16 від І2.06.1998р. «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» суд зазначив, «Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25,27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Якщо котрийсь із подружжя зробив вкладення у придбання спільного майна за рахунок майна, яке належало йому до одруження або було одержане ним під час шлюбу в дар, у порядку спадкування, надбане за кошти, що належали йому до шлюбу, або іншого роздільного майна, то ці вкладення (в тому числі вартість майна до визнання його спільною сумісною власністю на підставі ст. 25 КпШС) мають враховуватися при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності (ст. 28 КпШС)». Аналогічні норми передбачені і п.3 ч.1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. Згідно п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за - кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів, подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя. Аналогічні правові позиції викладені в Постанові ВСУ від 05.04.2017 року справа №6399цс17 та постанові Верховного Суду від 18.06.2018 року № 61-1935св18. Положеннями ст.55, 124 Конституції України та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, передбачено, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту не забороненого законом, зокрема таким, що відповідає змісту порушеного права. Позивач вказує, що перебуває на військовій службі в Державній прикордонній службі України з 12.05.2005р. у військовій частині № [NUMBER] м.Львів, військове звання - старший прапорщик. Всього за період з 2006 по 2012 рік позивач отримав грошове забезпечення в сумі 139 020,82грн., що в еквіваленті становить 20 053 долари США. До реєстрації шлюбу з відповідачем він однією сім`єю з нею не жив, спільного господарства не вів. В іншому шлюбі не перебував. Вказує, що спірна квартира була придбана ним за його особисті кошти, які він заробив до укладення шлюбу, зазначає що дохід, який отримала їхня сім`я в період шлюбу, становив з 22 березня по 03 травня 2012р. 3033 грн., що становило 380 доларів США. Ці його доводи знайшли своє підтвердження в суді та стверджуються довідкою військової частини [NUMBER] про проходження ним військової служби від 07.10.2019 року, довідкою №342 від 15.10.2019 року про одержані ним доходи за місцем проходження служби. Допитана в якості свідка матір позивача [PERSON] , ствердила, що син відкладав гроші на квартиру, щоб після одруження мати своє власне, більше житло, оскільки раніше проживав в однокімнатній квартирі в м.Володимир-Волинський. Перед одруженням сина вона позичила в своєї куми [PERSON] 10\~000 доларів США, на купівлю квартири для сина, оскільки власних коштів сина не вистачало, які він згодом на протязі тривалого часу їй повертав частинами. До одруження син ні з якою жінкою однією сім`єю не проживав. Оскільки син є прикордонником, тому квартиру при купівлі мали спочатку оформити на двоюрідну сестру позивача [PERSON] , але на це треба було згоду її чоловіка, який фізично не міг бути присутній в нотаріуса, тому купівлю квартири відразу оформили на [PERSON] . Допитані як свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили ці показання свідка [PERSON] та дали аналогічні показання. Допитана в якості свідка [PERSON] ствердила, що відповідачка з позивачем ніколи не жила в одній квартирі, він проживав до 2012 року самотньо. Показання свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про те, що відповідач та позивач, разом їх зустрічали, проводили спільно час на свята та разом ходили в гості, за відсутності інших доказів, не доводять факту спільного проживання сторонами як подружжям без реєстрації шлюбу та спільного ведення господарства та спільного бюджету. При цьому суд враховує також ту обставину, що із заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу відповідач у встановленому порядку не зверталась. Окрім цього, допитана як свідок матір відповідача [PERSON] ствердила, що їй не відомо, за які саме кошти через місяць після одруження донька з позивачем купувала квартиру. Матеріально коштами вона їм на придбання квартири не допомагала. Суд погоджується з доводами позивача про те, що дохід, який отримала його сім`я в період шлюбу, становив з 22 березня по 03 травня 2012р. - 3033грн. (еквівалент - 380 долари США), що стверджується довідками про одержані доходи сторін та витягом про курс іноземної валюти. За таких обставин справи, суд приходить до висновку, що у даному випадку має місце придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти позивача [PERSON] , тому це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю позивача, за особисті кошти якого воно придбане. Суд вважає, що сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя, на що вказує в своїх запереченнях проти позову відповідач, яка звернулась до суду з іншим позовом про визнання майна спільним майном подружжя і вимагає його поділу в рівних частинах. За таких обставин справи суд приходить до висновку, що вимоги позивача про захист його права власності на спірну квартиру ґрунтуються на законі, є підставними а тому підлягають до задоволення. Процесуальні витрати, понесені позивачем та підтверджені документально, суд покладає на відповідача відповідно до ст.141 ЦПК України. На підставі викладеного, ст.ст.57, 60 СК України,

Outcome: approved