Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-22 00:00:00

30 жовтня 2015 р. позивач звернулася до суду з вказаними вимогами до відповідача, які в подальшому зменшила. Обґрунтовує її тим, що 18 квітня 2013 р. між нею та [PERSON] укладено нотаріально посвідчений договір позики, за яким вона позичила цьому відповідачу грошові кошти в сумі 80\~000 грн, з терміном повернення до 01 січня 2014 р. Вказує, що у зазначений в договорі позики термін відповідач гроші не повернув. З посиланням на ці обставини та статті 625, 1048, 1049 і 1050 ЦК України просить стягнути на її користь з [PERSON] 173\~269,62 грн, які включають в собі як основну суму боргу (80\~000 грн), так і пеню (17\~117,81 грн), 3 проценти річних (5\~753 грн) та інфляційні втрати (70\~398,81 грн). У судовому засіданні позивач цивільний позов підтримала та просила його задовольнити. Відповідач заявлені вимоги не визнав та просив в їх задоволенні відмовити мотивуючи тим, що не підписував спірний договір позики і ці гроші в борг у позивача не брав. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши обставини справи і перевіривши їх письмовими доказами, оцінивши досліджені в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню частково з таких підстав. Відповідно до положень ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у такій самій сумі, що була передана йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві (ч. 3 ст. 1049 ЦК). Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, 18 квітня 2013 р. [PERSON] уклала з [PERSON] нотаріально посвідчений письмовий договір позики, за яким позичила відповідачу [PERSON] грошові кошти у розмірі 80\~000 грн, з терміном повернення до 01 січня 2014 року. Зі змісту пункту 4 спірного Договору випливає, що грошова сума позики, передана позичальнику до підписання цього договору, а своїм підписом на договорі Позичальник підтверджує факт отримання грошей. Пунктом 5 спірного Договору позики його сторони добровільно узгодили, що в разі своєчасного не повернення суми позики, позичальник зобовязаний сплатити на вимогу Позикодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. За правилами ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням\~\~умов,\~\~визначених\~\~змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк (ст. 613 ЦК). Судом зясовано, що у зазначений в договорі позики термін відповідач вказані грошові суми позивачу не повернув. Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК). Зі змісту нотаріально посвідченого договору позики від 18 квітня 2013 р. видно, що при їх укладанні сторони не визначили розмір процентів. За такого, ураховуючи доведеність факту порушення прав позивача, з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню борг за договором позики у загальному розмірі 156 151,81 грн, що складається з: основної суму боргу 80\~000 грн; трьох процентів річних від простроченої суми боргу за період з 01 січня 2014 року по 25 травня 2016 року у розмірі 5\~753 грн; інфляційних втрат за період з 01 січня 2014 року по 25 травня 2016 року, які становлять 70\~398,81 грн. За правилами ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 59 ЦПК). Оспорюючи укладання договору з [PERSON] та фактичне отримання грошових коштів від неї за вказаним договором позики відповідач не надав суду належних, допустимих та достовірних доказів, які би підтверджували його твердження або спростовували вимоги [PERSON] Так, вказаний договір позики не був предметом розгляду справи у суді щодо визнання його недійсним. Висновком експерта № 2189 від 10.04.2017 р.) підтверджується, що підпис та рукописний запис у спірному договорі позики виконані самим [PERSON], тобто відповідачем. Викладеним спростовуються твердження відповідача щодо не укладення цього договору з [PERSON] Разом з тим, суд дійшов висновку про те, що вимоги в частині стягнення пені в розмірі 17\~117,81 грн задоволенню не підлягають. Так, якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552\~цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048\~цього Кодексу. Частиною 1 статті 546 і частиною 1 статті 549 ЦК України визначено, що пеня є одним видом забезпечення виконання зобовязання. Виконання зобовязання (основного зобовязання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 548 ЦК). [PERSON] звертаючись до суду з позовом просила стягнути з [PERSON] пеню за весь період прострочення виконання зобовязання, виходячи з облікової ставки Національного банку України. Проте, зі змісту укладеного між сторонами 18 квітня 2013 р. договору позики випливає, що у ньому відсутні умови щодо забезпечення виконання зобовязання шляхом нарахування та сплати пені, зокрема й виходячи з облікової ставки Національного банку України. Не визначені такі умови і законом. За правилами ст. 88 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до розміру задоволених вимог.

Outcome: partial