Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-26 00:00:00

29.08.2019 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до [PERSON] (далі по тексту - відповідачка) про стягнення заборгованості за договором позики (а.с.2-5). Так, позивач просив суд стягнути на його користь з відповідачки: - борг за договором позики в розмірі 251 461 (двісті п`ятдесят одна тисяча чотириста шістдесят одна) грн. 60 (шістдесят) коп.; - сплачену суму судового збору в розмірі 2 514 (дві тисячі п`ятсот чотирнадцять) грн. 62 (шістдесят дві) коп.; - витрати на правову допомогу в розмірі 15 000 (п`ятнадцять тисяч) грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що 19.08.2014 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, згідно якого позивачем надано відповідачці в борг грошові кошти у розмірі 10 000 (десять тисяч) доларів США, які відповідачка зобов ?язалася повернути у встановлений строк в повному обсязі. Між тим, на теперішній час борг не повернуто. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30.09.2019 року відкрито загальне позовне провадження по справі № 495/7872/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Справу призначено до розгляду (а.с.31-32). В судове засідання позивач - [PERSON] , не з`явився, але його представник - адвокат Заєць В.П. (ордер серії ОД № 434851 виданий 15.01.2020) подала до суду заяву, згідно якої заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити, розглянути справу за її відсутності та не заперечує проти заочного розгляду справи (а.с.58). Крім того, разом із зазначеною заявою представником позивача приєднано до матеріалів справи наступні документи: розписки відповідачки [PERSON] , ордер серії ОД № 434851 виданий 15.01.2020 року та копія доручення від 23.01.2020 року (а.с.59-63). Відповідачка - [PERSON] , відзив або заперечення на позов [PERSON] до суду не подавала та в судові засідання 08.11.2019 року, 11.12.2019 року та 27.01.2020 року не з`явилася без поважних причин, про причини неявки суд не повідомила, будь-яких клопотань не заявляла, про час та місце судового розгляду повідомлялася належним чином, а саме через оголошення на сайті судової влади України, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями оголошень про виклик у судові засідання (а.с.40, 48, 57,). Згідно із ч.3 ст.131 Цивільного процесуального кодексу України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч.1 ст.223 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст.280 Цивільного процесуального кодексу України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Про заочний розгляд справи суд постановляє ухвалу. Розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою (ст.281 ЦПК України). Як встановлено матеріалами справи та було вище зазначено, відповідачка - [PERSON] , була належним чином повідомлена про дати, час і місце судових засідань, не з`явилася в судові засідання без поважних причин та без повідомлення причин, не подала відзив, а позивач - [PERSON] , не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 27.01.2020 року постановлено розгляд справи 495/7872/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позикипровести у заочному порядку (а.с.102). У відповідності до ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши позовну заяву, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд дійшов до наступних висновків. Відповідно до ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із ч.1 ст.4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Так, [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, 19.08.2014 року [PERSON] передав у борг [PERSON] грошову суму в розмірі 10 000 (десять тисяч) доларів США, про що [PERSON] власноручно написала розписку та зобов`язалась повернути отримані кошти 29.08.2014 року (а.с.10). 04.05.2016 року відповідачка склала нову розписку, якою зобов`язалась 19.05.2016 року віддати позивачу борг в розмірі 3 200 (три тисячі двісті) доларів США (а.с.11), однак вказаний борг не повернула. 14.07.2017 року відповідачка знов склала нову розписку, відповідно до якої зобов`язалась повернути позивачу борг в розмірі 3 860 (три тисячі вісімсот шістдесят) доларів США, в строк до 20.07.2017 року (а.с.12). Однак, станом на 29.08.2019 року відповідачка борг не повернула, постійно підтверджувала свої зобов`язання складанням нових розписок, які до теперішнього часу так і не виконала, що і стало підставою звернення позивача до суду із вказаною позовною заявою. Викладені обставини свідчать про те що, між сторонами виникли правовідносини, що витікають з договору позики, які регулюються нормами Цивільного кодексу України. Відповідно до ст.ст. 509, 510, 526 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Загальними умовами зобов`язання є те, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (ст.ст. 525, 625 ЦК України). Згідно із ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст.612 ЦК України). Поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями глави 71 Цивільного кодексу України. Так, відповідно до ст.1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ч.2 ст.1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 Цивільного кодексу України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Статтею 1047 Цивільного кодексу України визначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст.207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. Крім того, згідно із ч.ч. 1, 3 ст.1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Як вбачається з написаної [PERSON] власноруч і без примушення розписки від 19.08.2014 року, укладений сторонами письмовий договір позики є не лише фактом укладення договору, а й передачі позикодавцем - [PERSON] , грошової суми в розмірі 10 000 (десять тисяч) доларів США позичальнику - [PERSON] (а.с.10). Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 18.09.2013 року по справі № 6-63цс13 та від 24.02.2016 року по справі № 6-50цс16, за наслідками розгляду заяв про перегляд судових рішень з мотивів неоднакового застосування норм матеріального права та постанові Верховного Суду від 08.07.2019 року по справі № 524/4946/16-ц. Як встановлено матеріалами справи та було вище зазначено, [PERSON] в порушення зазначених вище норм чинного законодавства, умов Договору позики від 19.08.2014 року та написаної 19.08.2014 року власноруч і без примушення розписки, не повернула [PERSON] грошові кошти в розмірі10 000 (десять тисяч) доларів США до сих пір, у зв`язку з чим така сума підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача в примусовому порядку. Також, представником позивача до матеріалів справи долучено оригінал розписки від 19.08.2014 року (а.с.62), яка, по-перше, повністю відповідає її копії, наявної в матеріалах справи (а.с.10), а, по-друге, свідчить про те, що [PERSON] дійсно позичені гроші [PERSON] не повернула. Згідно із перевіреним судом розрахунком позивача, сума боргу [PERSON] перед [PERSON] за договором позики, згідно розписки від 19.08.2014 року, в загальному розмірі 10 000 доларів США в еквіваленті за курсом НБУ станом на дату звернення позивача до суду складає 251 461 (двісті п`ятдесят одна тисяча чотириста шістдесят одна) грн. 60 (шістдесят) коп., які він і просить стягнути. Крім того, позивач просить стягнути на його користь з відповідачки судовий збір в розмірі 2 514 (дві тисячі п`ятсот чотирнадцять) грн. 62 (шістдесят дві) коп. та витрати на правову допомогу в розмірі 15 000 (п`ятнадцять тисяч) грн. Відповідно до ч.1 ст.137 Цивільного процесуального кодексу України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно із ч.2 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.3 ст.137 ЦПК України). Як вбачається, в матеріалах справи перебуваєвитяг із договору № 130 від 14.08.2019 року про надання правової допомоги, розрахунок витрат по сплаті судового збору та витрат на правничу допомогу від 16.08.2019 року, квитанція б/н від 16.08.2019 року про сплату витрат на правову допомогу в розмірі 15 000 (п`ятнадцять тисяч) грн. (а.с.17-20). Таким чином, дослідивши вище зазначені документи по оплаті витрат на правову допомогу встановлено, що позивачем відповідно до вимог ст.137 Цивільного процесуального кодексу України, надані належні докази щодо обсягу наданих його представником послуг і виконаних робіт та їх сплаченої вартості; докази, які підтверджують здійснення його представником відповідних витрат; детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. У зв`язку з чим, суд вважає, що вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення на його користь з [PERSON] витрат на правову допомогу в розмірі 15 000 (п`ятнадцять тисяч) грн. обґрунтовані та такі, що підлягають задоволенню. Відповідно до ст.6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно із ст.2 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.ст. 12, 13 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 76-77 ЦПК України). Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ст.263 Цивільного процесуального кодексу України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, розглянувши справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, які оцінені судом в їх сукупності, суд, за своїм внутрішнім переконанням, дійшов до висновку прозаконність, обґрунтованість та правомірність позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, у зв`язку з чим такий позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст.141 Цивільного процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за розгляд позовної заяви та витрати на правову допомогу підлягають стягненню з відповідачки на користь позивача.

Outcome: approved