Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-20 00:00:00

29 грудня 2017 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком, належним позивачу, що розташований за адресою: с.Мішкове-Погорілове, провулок Шаховий, 49 Вітовського району Миколаївської області. В обґрунтування своїх вимог вказував, що є власником вище вказаного житлового будинку, та яким надав право на користування своєму братові відповідачу [PERSON], здійснивши реєстрацію його місця проживання за даною адресою 07.12.2011 року. Однак відповідач не проживає в будинку без поважних причин з 2014 року. Спірним житлом відповідач не цікавиться, за комунальні послуги та утримання будинку не сплачує, а позивач позбавлений можливості використовувати свої права, що зумовлені даною власністю, в тому числі що стосуються витрат з його утримання. Вимоги про зняття з реєстрації відповідач ігнорує. Вважає, що єдиним способом захисту його прав як власника вказаного будинку можливе лише з визнанням відповідача таким, що втратив право користування цим житлом. Представник позивача [PERSON] в адресованій суду заяві позовні вимоги свого довірителі підтримала в межах доводів позовної заяви та просила про задоволення позову, і розгляд справи за їх відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилась, причину неявки суду не повідомив, про дату та час розгляду справи судом повідомлений своєчасно, що підтверджується оголошенням в пресі про виклик відповідача до суду,а також на офіційному сайті Жовтневого районного суду Миколаївської області на порталі Судової влади України, у звязку з чим, відповідно до приписів ст. 223 ЦПК України, суд допустив розгляд справи за відсутності відповідача. Дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши надані докази в їх сукупності, судом встановлено, що позивач відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 18.05.2010 року є власником житлового будинку № 49 по провулку Шаховий в с.Мішкове-Погорілове Вітовського району Миколаївської області (а.с. 12, 13). За такого в даному випадку, підлягають застосуванню положення\~статей 405 ЦК України, статей\~150,\~156 ЖК України, які\~регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сімї, у тому числі у випадку припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сімї власника без поважних причин понад один рік. Відповідно до даних будинкової книги та акту про не проживання від 28.12.2017 року [PERSON] зареєстрований у вказаному будинку з 07.12.2011 року (а.с. 9-10), однак у ньому не проживав і не проживає, на даний час знаходиться на території Російської Федерації, точна адреса невідома (а.с.11). Зазначене також підтверджується даними відмітки у паспорті на імя [PERSON] на сторінці 13 якого мається запис УФІС по Воронежській області про надання дозволу на тимчасове проживання з 15.11.2011 року по 15.11.2014 року (а.с. 7). Тобто, відповідач з 2011 року не використовує надане йому позивачем право на користування вищевказаним житловим будинком. Відповідно до ст.ст. 41, 47 Конституції України, ст. 391 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь - які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь - яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Згідно ч.2\~ст.405 ЦК України\~член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як встановлено в ході судового розгляду, відповідач не проживає у даному житловому будинку з 2011 року, тобто не використовує надане йому позивачем право житлового сервітуту з власної волі, отже за положеннями ч.2 ст. 405 ЦК втратив право з використання даного сервітуту та позивач вправі, як власник даного майна, не продовжувати наданого відповідачу права з житлового сервітуту, яке відповідачем не використовувалось без поважних причин, отже вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право користування даним житловим будинком обґрунтовані та підлягають задоволенню. На підставі ст. 141 ЦПК України, ст.4 Закону України «Про судовий збір», з [PERSON] також підлягають стягненню на користь позивача судові витрати по справі.

Outcome: approved