Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-13 00:00:00

30.03.2020 до Краснолиманського міського суду Донецької області надійшла позовна заява [PERSON] , [PERSON] до Об`єднаної територіальної громади в особі Лиманської міської ради Донецької області про визнання права власності на майно(а.с. 1-3). В судове засідання позивачі не з`явилися, проте надали суду письмову заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримали в повному обсязі(а.с.34). Представник відповідача Об`єднаної територіальної громади м. Лиман в особі Лиманської міської ради Донецької області, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не прибув, просить справу розглянути без його участі, про що надав відповідну заяву (а.с. 29-30). На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд вважає можливим розглянути справу без особистої участі позивача та представника відповідача, оскільки матеріали справи містять всі необхідні відомості про права та взаємовідносини сторін. Дослідивши зібрані у справі докази, всебічно і повно з`ясувавши всі обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши письмові докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив фактичні обставини та відповідні їм цивільні правовідносини. Судом встановлено, підтверджується наявними у справі доказами, що на підставі свідоцтва про право на спадщину, посвідченого Краснолиманською ДНК за реєстровим № 709, та зареєстрованого в КП «БТІ» м. Слов`янська 26.12.2005 за реєстровим № 2029 в кн.38, позивачі [PERSON] та [PERSON] набули у власність 9/50 часток кожна на житловий будинок [ADDRESS] (а.с.5-6,8-12, 28,32-33). Водночас, з матеріалів справи вбачається, що правовстановлюючий документ є втраченим (а.с. 11). Оскільки правовстановлюючий документ на нерухоме майно, а саме свідоцтво про право на спадщину за законом, не зберіглося, оскільки знаходиться у Донецькому обласному державному нотаріальному архіві, тобто на тимчасово окупованій території (а.с. 33,50), а тому поновлення (отримання дубліката) правовстановлюючого документу на час розгляду справи є неможливим. В зв`язку з цим позивачі позбавлені можливості в повному обсязі здійснювати права власника майна, а саме розпоряджатися житловим будинком. Факт набуття та належності [PERSON] та [PERSON] житлового будинку(9/50 часток кожна), з господарськими будівлями і спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] , повністю підтвердився наданими письмовими доказами: довідкою КП «Бюро технічної інвентаризації» від 03.04.2020, згідно з якою за позивачами зареєстровано право власності на житловий будинок, з господарськими будівлями і спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] , в 9/50 часток за кожним (а.с.28); інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно а Реєстру прав власності на нерухоме майно від 30.01.2020(а.с.38-42). Нормами статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається па підставах, не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Стаття 41 Конституції України проголошує «кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю...; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом». Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 01.07.2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Статтею 182 ЦК України в редакції 2003 року передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Крім того, згідно п. 4 ст. 334 ЦК України - права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації відповідно до закону. Відповідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до п. 37 Постанови № 5 Пленуму Вищою Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютою 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Таким чином встановлені судом обставини вказують на можливість застосування до спірних відносин положень ст. 392 ЦК України, а тому позов [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на майно, ґрунтується на законі і його вимоги щодо визнання права власності підлягають задоволенню.

Outcome: approved