Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-10 00:00:00

29 жовтня 2020 року [PERSON] звернулась до суду із позовною заявою до [PERSON] про зобов`язання звільнити земельну ділянку. Позов обґрунтовує тим, що у неї виникла необхідність звернутись до суду за захистом права на вільне володіння, користування та розпорядження належною їй земельною ділянкою з кадастровим номером 6820910100:01:002:1182, право власності на яку вона набула на підставі договору купівлі-продажу від 15.05.2020. На її земельній ділянці знаходяться будівельні матеріали, в складі незакінченого будівництвом житлового будинку ступенем готовності 72,32%, 1/2 частина яких належить на праві власності відповідачу, що підтверджується рішенням Волочиського районного суду Хмельницької області в справі № 671/1453/15. Будівельні роботи з 2015 року не ведуться, будинок знаходиться в занедбаному стані. Плату за користування земельною ділянкою [PERSON] від відповідача не отримує, що порушує її право власності. На пропозицію позивача викупити земельну ділянку, а в разі незгоди - знести незакінчений будівництвом будинок та приведення землі до стану, в якому вона була до початку забудови [PERSON] не відреагувала. Як власник земельної ділянки, позивач заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за відповідачкою, яка здійснює самочинне будівництво на її земельній ділянці та просить суд зобов`язати [PERSON] звільнити земельну ділянку від самочинного будівництва у вигляді 1/2 частини будівельних матеріалів і конструктивних елементів в незакінченому будівництвом житловому будинку. Ухвалою Волочиського районного суду Хмельницької області від 10.11.2020 позовну заяву [PERSON] було прийнято до розгляду та відкрито провадження в справі. Залучено третю особу без самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] . 30.11.2020 до суду надійшов зустрічний позов [PERSON] , інтереси якої представляє [PERSON] , до [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 15.05.2020. Вимоги зустрічного позову представник обґрунтовує тим, що на підставі вищевказаного судового рішення від 21.02.2020, [PERSON] набула право власності на 1/2 частину будівельних матеріалів і конструктивних елементів в незакінченому будівництвом житловому будинку ступенем готовності 72,32%, розташованого за адресою [ADDRESS] . Рішенням Волочиського районного суду Хмельницької області від 14.06.2017 у справі № 671/1584/16-ц відмовлено [PERSON] та [PERSON] (правонаступником якого є [PERSON] ) до [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на будівельні матеріали та роботи при зведенні спірного житлового будинку, та виключення зі складу спільного майна подружжя, що підлягає поділу, незавершеного будівництвом житлового об`єкту. Судовими рішеннями встановлено, що власниками спірних будівельних матеріалів і конструктивних елементів в незакінченому будівництвом житловому будинку є [PERSON] та [PERSON] , як такі, що набуті ними спільно під час шлюбу. Незакінчений будівництвом житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,0275 га, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , кадастровий номер 6820910100:01:002:1182. 15 травня 2020 року [PERSON] , як покупець, та [PERSON] , як продавець, уклали договір купівлі-продажу вказаної земельної ділянки, який посвідчено приватним нотаріусом Лаврентьєвим Ю.В. Згідно з п. 1.5. договору сторони підтверджують, що вищевказана земельна ділянка вільна від будь-яких забудов. Адвокат [PERSON] в зустрічному позові вказує, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. У позивачки [PERSON] , як власника незавершеного будівництвом житлового будинку ступенем готовності до експлуатації 72,32% виникли речові права на спірну земельну ділянку на якій він розташований на підставі ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України, а оспорюваний договір купівлі-продажу істотно порушує її майнові права, тому підлягає визнанню недійсним. Ухвалою від 02.12.2020 суд прийняв зустрічний позов [PERSON] до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] . Призначив підготовче судове засідання на 15.12.2020. 09.12.2020 представником [PERSON] - [PERSON] було подано до суду відзив на зустрічний позов, в якому проти задоволення позовних вимог [PERSON] заперечує та просить у його задоволенні відмовити. Вказує на те, що юридичних підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 15.05.2020 не має. Ухвалою від 15.12.2020 суд закрив підготовче засідання та призначив справу до судового розгляду по суті на 11.01.2021. В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом [PERSON] підтримав вимоги [PERSON] та просив зобов`язати відповідача [PERSON] звільнити земельну ділянку від 1/2 частини будівельних матеріалів і конструктивних елементів в незакінченому будівництвом житловому будинку. В зустрічному позові просив відмовити з підстав, зазначених у відзиві. Представник відповідача за первісним позовом [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення первісного позову повністю заперечив. Вважав його безпідставним та необґрунтованим. Зустрічний позов підтримав та просив задовольнити з підстав у ньому наведених. Третя особа за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) [PERSON] в судове засідання не з`явився. Про розгляд справи повідомлений особисто. Відзив, пояснення, заяви чи клопотання від нього до суду не надходили. Заслухавши вступне слово представників сторін, дослідивши наявні у справі докази та надавши таким доказам відповідну оцінку, суд приходить до висновків про відмову у задоволенні первісних і зустрічних позовних вимог. В ході розгляду справи судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 1997 по 2015 рік. Після розлучення [PERSON] зареєстрував новий шлюб із [PERSON] , в якому перебуває по теперішній час. Між учасниками даної справи існували та продовжують існувати спори, пов`язані із визначенням їхніх майнових прав, в тому числі, на різні об`єкти нерухомості. Вказане не заперечується сторонами, а також доводиться численними судовими рішеннями Волочиського районного суду Хмельницької області. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Судом встановлено, що судовим рішенням від 21.02.2020 в справі № 671/1453/15-ц, яке набрало законної сили 04.06.2020, було поділено спільне сумісне майно подружжя [PERSON] та [PERSON] . Зокрема, визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину будівельних матеріалів і конструктивних елементів в незакінченому будівництвом житловому будинку, ступенем готовності до експлуатації 72,32%, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Крім того, рішенням Волочиського районного суду Хмельницької області від 14.06.2017 у справі № 671/1584/16-ц було відмовлено [PERSON] та [PERSON] (правонаступником якого є [PERSON] ) до [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на будівельні матеріали та роботи при зведенні спірного житлового будинку, та виключення зі складу спільного майна подружжя, що підлягає поділу, незавершеного будівництвом житлового об`єкту. Вказаними судовими рішеннями встановлено, що під час перебування в шлюбі [PERSON] на підставі рішення Волочиської міської ради від 25.12.2006 набув право власності на земельну ділянку по [ADDRESS] , площею 0,16 га, з них: 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, 0,06 га - для ведення особистого селянського господарства і 27.11.2012 року йому було видано Державний акт серії ЯЖ № 960496 на земельну ділянку 0,10 га для обслуговування житлового будинку. 28 жовтня 2013 року за замовленням [PERSON] . Волочиським районним відділом містобудування та архітектури Волочиської РДА було видано будівельний паспорт на будівництво житлового будинку на вказаній земельній ділянці, і з 20 листопада 2013 року земельна ділянка використовувалася для будівництва. Отже, [PERSON] та [PERSON] під час спільного проживання в шлюбі на земельній ділянці, що є особистою власністю [PERSON] розпочали будівництво житлового будинку по [ADDRESS] , готовність якого станом на час припинення їх спільного проживання становила 72,32%. Ухвалою Волочиського районного суду Хмельницької області від 21.02.2020 на підставі п. 4 ч. 1 ст. 255 ЦПК України було закрито провадження в справі № 671/1453/15-ц про поділ майна подружжя в частині вимог про визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1000 га для обслуговування житлового будинку, що розташована по [ADDRESS] . 15 травня 2020 року між подружжям: [PERSON] (покупець) та [PERSON] (продавець) було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером 6820910100:01:002:1182 по [ADDRESS] , для будівництва і обслуговування житлового будинку, який посвідчено приватним нотаріусом Лаврентьєвим Ю.В., зареєстрованим в реєстрі № 807. Згідно з п. 1.5. договору сторони підтверджують, що вищевказана земельна ділянка вільна від будь-яких забудов. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 23.06.2020 право власності на вищевказану земельну ділянку, площею 0,0275 га зареєстровано за [PERSON] . Сторони по справі визнають, що незакінчений будівництвом житловий будинок, ступенем готовності до експлуатації 72,32%, розташований за адресою: [ADDRESS] ще не здано в експлуатацію і статусу житлового будинку цей об`єкт не набув (продовження його будівництва не здійснювалось). Вирішуючи спір в частині заявленого первісного позову суд приходить до висновків, що набуття в 2020 році позивачем права власності на земельну ділянку не породжує у неї права власності на розташовані на ній об`єкт незавершеного будівництва, 1/2 частина якого на підставі судового рішення належить [PERSON] , і не надає підстав для знесення чи демонтажу розташованих на ній 1/2 частини будівельних матеріалів і конструктивних елементів в незакінченому будівництвом житловому будинку ступенем готовності 72,32%, розташованого за адресою [ADDRESS] . Суд вважає, що позовна вимога [PERSON] є надмірним і невиправданим втручанням у законне право власності [PERSON] на належну їй частку в майні. Зі змісту ст. 41 Конституції України слідує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Саттею 17 Конвенції закріплено, що кожна людина має право володiти майном як одноособово, так i разом з iншими. Нiхто не може бути безпiдставно позбавлений свого майна. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07). Також заслуговує на увагу та обставина, що набуваючи право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 6820910100:01:002:1182, позивачу [PERSON] було достеменно відомо про наявність на ній об`єкта незавершеного будівництва, на частку якого вона претендувала ще у 2017 році, однак судом їй було відмовлено в позові згідно з рішенням Волочиського районного суду Хмельницької області від 14.06.2017 у справі № 671/1584/16-ц. Враховуючи вищенаведене, суд у задоволенні позову [PERSON] відмовляє. Вирішуючи по суті заявлену вимогу зустрічного позову суд зазначає наступне. Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України). Статтею 16 ЦК України передбачено, що визнання правочину недійсним є одним з визначених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені статтею 215 цього Кодексу. Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Як вже зазначалось вище, [PERSON] відмовилась від позовних вимог про визнання за нею права власності на 1/2 частину земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, що розташована по [ADDRESS] , за результатами чого, ухвалою Волочиського районного суду Хмельницької області від 21.02.2020 було закрито провадження в справі № 671/1453/15-ц про поділ майна подружжя в цій частині вимог. Суд вважає, що продавець земельної ділянки [PERSON] був її власником, а тому мав право розпоряджатись належним йому нерухомим майном. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] не набула прав на вищевказану земельну ділянку, а тому спірний договір, на переконання суду, не порушує її прав. Враховуючи вищевикладені норми в сукупності із встановленими обставинами справи, судом не встановлено правових підстав для визнання недійсним оспорюваного договору купівлі-продажу земельної ділянки від 15.05.2020. На переконання суду, вказівка в п. 1.5. договору про те, що вищевказана земельна ділянка вільна від будь-яких забудов не може бути безумовною підставою для визнання договору недійсним, за умов додержання в момент вчинення правочину вищевказаних вимог ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. Наведені стороною позивача за зустрічним позовом аргументи не можуть бути підставами для визнання спірного правочину недійсним, а тому зустрічну позовну вимогу суд вважає необґрунтованою та такою, що не підлягає до задоволення. Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд вважає, що ключові аргументи, необхідні та достатні для ухвалення даного рішення, отримали достатню оцінку. Вирішуючи питання про судові витрати суд враховує таке. Згідно з ст. 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Відповідно до ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача. Оскільки суд відмовив у задоволенні як первісного, так і зустрічного позовів, понесені [PERSON] і [PERSON] судові витрати (судовий збір і втрати на професійну правову допомогу) покладається на кожну із них. Даний висновок суд робить

Outcome: dismissed