Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-26 00:00:00

29 червня 2017 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, який обґрунтувала тим, що 18 червня 2012 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем, від якого вони мають малолітнього сина - [PERSON], [INFO]. Шлюбні відносини у сторін погіршились через різні погляди на сімейне життя та обов'язки, внаслідок чого в сім'ї почали відбуватись сварки. Сторони фактично припинили шлюбні відносини з серпня 2015 року. 27 липня 2017 року ухвалою суду сторонам було надано строк для примирення (а.с. 18). В судовому засіданні позивач просила задовольнити позовні вимоги, оскільки вони з відповідачем не проживають разом більше 2 років, а вжиті судом заходи щодо примирення сторін позитивного результату не дали, відповідач свого ставлення не змінив, вони не проживають разом більше двох років та жодних заходів під час примирення позивач не здійснював, майже не спілкувався з нею. Відповідач в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог та пояснив, що він буде намагатися налагодити сімейні стосунки, але він хоче, щоб вони проживали деякий час в його будинку (поруч із його мамою), а деякий час в будинку дружини. Таке бажання пояснює маленькою площею будинку дружини, а частина будинку, яка є в нього поруч із матір'ю, є більш зручнішою. Після спливу строку на примирення пояснив, що він намагався налагодити стосунки, однак дружина не хоче проживати в нього в будинку, а він не бажає жити в неї. Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 18 червня 2012 року сторони зареєстрували шлюб в виконавчому комітеті Олександрівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, про що в Книзі реєстрації шлюбів 18 червня 2012 року зроблено відповідний актовий запис за № 03 (а.с. 4). Від шлюбу сторони мають малолітнього сина - [PERSON], [INFO] (а.с. 6). Причиною розірвання шлюбу позивачка зазначає те, що у них з відповідачем різні погляди на сімейне життя та обов'язки, внаслідок чого у них почали виникати сварки, вона майже 2 роки забезпечує себе повністю сама, чоловік постійно проживає в селі у своєї матері, по дому нічого не допомагає, за все сплачує вона самостійно та утримання родини також повністю забезпечує вона сама, а тому не бачить сенсу збереження сім'ї з відповідачем. Вказані вище спірні правовідносини регулюються Сімейним кодексом України. В силу ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється шляхом його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду у відповідності зі ст. 110 цього Кодексу. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 112 СК України суд з'ясовує фактичні взаємовідносини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, приймає до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інших обставин життя подружжя. Суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило би інтересам одного з них, інтересам їх дітей, які мають суттєве значення. Згідно п. 10 роз'яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. У відповідності до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суд застосовував передбачені ч. 1 ст. 111 СК України заходи щодо примирення подружжя. 27 липня 2017 року ухвалою суду сторонам було надано строк для примирення три місяці, однак цей строк не забезпечив фактичного вжиття заходів для примирення з боку відповідача, який просив суд його надати (а.с. 18). Позивач в судовому засіданні після спливу строку на примирення наголосила на тому, що вони з відповідачем і надалі разом не проживають, позитивних змін не відбулося, все залишилося без змін, він фактично живе біля своєї матері у селі, а вона у своєму будинку з дитиною, де забезпечує себе повністю самостійно і не відчуває ніякої підтримки з боку чоловіка, який майже не намагається щось змінювати та примирятися і будувати родину, а тому вона наполягає на розірванні шлюбу. Відповідач в судовому засіданні після спливу строку на примирення заперечував проти розірвання шлюбу. У пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», зазначається, що якщо після закінчення призначеного судом строку примирення подружжя не відбулося і хоча б один з них наполягає на припиненні шлюбу, суд вирішує справу по суті. З огляду на те, що позивач після спливу строку на примирення наполягає на задоволенні позовних вимог, оскільки ніяких змін у їх сім'ї не відбулося, а відповідач хоча і заперечує проти розірвання шлюбу, проте ніяких заходів для примирення не вживає, тому суд приходить до висновку про можливість задоволення позову про розірвання шлюбу, так як подальше спільне життя подружжя і збереження цього шлюбу суперечитиме інтересам позивачки, яка не бажає його зберігати суто з формальних причин, про які зазначає відповідач.

Outcome: approved