Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-26 00:00:00

29 червня 2017 року позивач звернулась в суд з наведеним позовом до відповідача мотивуючи тим, що відповідно до наказу № 123 к від 21.06.2013 року вона була призначена на посаду головного бухгалтера ПрАТ «Івано-Франківський локомотиворемонтний завод» Наказом № 15 від 13.03.2017 року про припинення трудового договору (контракту) позивач була звільнена за згодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КзПП України. На день звільнення та до цього часу з позивачем не було проведено належного розрахунку при звільненні, а саме не виплачено заборгованість по заробітній платі в сумі 13127,35 грн.\~ 24 травня 2018 року позивач подала заяву про збільшення позовних вимог та просила також стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 214 783 грн. 52 коп. відповідно до ст. 117 КзпП України. Справа перебувала в провадженні судді Островського Л.Є. Рішенням Вищої ради правосуддя від 13.09.2018 року та наказом від 21.09.2018 року суддю Островського Л.Є. звільнено із займаної посади у звязку з поданням заяви про відставку.На виконання вимог п. 2.3.50 Положення про АСДС проведено повторний автоматизований розподіл незавершених розглядом судових справ, які перебувають у провадженні судді Островського Л.Є. Шляхом проведення автоматизованого розподілу судової справи визначено головуючого суддю Татарінову О.А. 01 жовтня 2018 року справу передано судді Татаріновій О.А. 02 жовтня 2018 року суддею прийнято до провадження вказану цивільну справу, судове засідання призначено на 17.10.2018 року. 16.10.2018 року позивач подала заяву про збільшення позовних вимог, а фактично зробила донарахування суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23.05.2018 року до 12.10.2018 року. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали з мотивів викладених в позовній заяві та заяві про збільшення позовних вимог, просили середній заробіток розрахувати на день ухвалення судом рішення. Представник відповідача в судове засідання не зявився, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, попередньо подав клопотання про відмову у прийнятті заяви про збільшення позовних вимог та відзив. Як вбачається зі змісту ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.\~ Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обовязок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Заслухавши пояснення позивача та її представника, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. Як вбачається із копії трудової книжки позивача, [PERSON] працювала в Приватному акціонерному товаристві «Івано-Франківський локомотиворемонтний завод» на посаді головного бухгалтера з 21.06.2013 року по 13.03.2017 року (а.с.9-12). Згідно ч. 1 ст. 94 КЗпП заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Статтею 115 КЗпП визначено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Стаття 43 Конституції України гарантує кожному, право заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Але, відповідачем вказані норми права були порушені, позивачу заробітна плата не виплачена вчасно за березень 2017 року, що вбачається із довідки від 17.10.2018 року № 1030/10, заборгованість складає 13127 грн. 35 коп. (а.с.80). Згідно ст. 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Поважності причин невиплати позивачу при звільненні всіх сум, що належать йому, зокрема заборгованої заробітної плати, відповідача суду не надано. Отже, вимога позивача про стягнення з відповідача нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за березень 2017 року в сумі 13127 грн. 35 коп. є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Статтею 117 КЗпП встановлено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Відповідно до вказаної статті, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Як встановлено судом, відповідач не провів повний розрахунок із позивачем в день звільненні, а тому він повинен понести відповідальність згідно вимог ст. 117 КЗпП. Відповідач прострочив виплату позивачу розрахунку в день звільнення строком на 425 робочих дні. Середньоденна заробітна плата позивача становить 725 грн. 62 коп., ( 13342,71 зарплата за січень 2017 року + 15682 грн. 000 коп. Зарплата за лютий 2017 року) : 40 роб. днів ). Розрахунок проведено відповідно до постанови КМУ від 08.02.1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». Отже, відповідач повинен виплатити позивачці середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13.03.2017 року\~ по 23.11.2018 року в розмірі 308388 грн. 50 коп. (725,62*425). З врахуванням наведеного вимога позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13.03.2017 року по день фактичного розрахунку, а саме по 23.11.2018 року є обґрунтованою та підлягає до задоволення. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 43 Конституції України, ст.ст. 94, 115, 116, 117 Кодексу законів про працю України,

Outcome: approved