Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-10 00:00:00

30 січня 2018 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом вселення. На обґрунтування заявлених вимог покликаються на те, що квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] була придбана за час шлюбу з [PERSON] , тобто належить йому та [PERSON] на праві спільної сумісної власності. 08 травня 2007 року шлюб між ними було розірвано, а рішенням Нововолинського міського суду від 05 березня 2008 року було встановлено порядок користування житловою квартирою. Виділено в користування [PERSON] житлову кімнату 10 кв.м., а йому та синам [PERSON] , [PERSON] в користування житлові кімнати площею 16,1 кв.м. та 12.3 кв.м. Кухню, ванну, кімнату, туалет та коридор залишили у загальному користуванні. Декілька років він не користувався своїм майном, однак на даний час, має намір проживати в спірній квартирі. Зазначає, що відповідач створює йому перешкоди в користуванні житлом, не дає ключі від вхідних дверей та не відповідає на дзвінки. Більше того, вона не виконує рішення суду від 05 березня 2008 року та користується всією квартирою. Просить суд постановити рішення, яким усунути перешкоди в користуванні житлом - квартирою, що за адресою: [ADDRESS] , шляхом вселення в неї та стягнути з відповідача в його користь судові витрати у справі. 18 квітня 2018 року [PERSON] подала до суду зустрічну позовну заяву, в якій просила суд усунути перешкоди у користуванні квартирою шляхом виселення [PERSON] та позбавлення його права користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . На обґрунтування позову зазначила, що [PERSON] не є співвласником житла. Незважаючи на те, що квартира придбана ними у шлюбі, за взаємною домовленістю, ними було розділено спільне майно. У власність чоловіка перейшли заощадження, які склали близько 30 000 доларів США та автомобіль марки «Мазда», а у неї залишалася у власності спірна квартира, яка була придбана за кошти подаровані її матір`ю. [PERSON] добровільно покинув житло і починаючи з 2010 року проживав із співмешканкою у смт. Благодатне м. Нововолинська. Також, відповідач [PERSON] вивіз з квартири усі свої речі та належне йому майно, проте в добровільному порядку не знявся з реєстрації, у зв`язку з чим вона несла додаткові витрати по утриманню майна. Також, у уточненій позовній заяві [PERSON] зазначила, що не чинила [PERSON] перешкоди у користуванні майном. Ухвалою суду від 15 квітня 2018 року зустрічний позов суд прийняв до свого провадження і об`єднав в одне провадження з первісним позовом. 30 травня 2018 року позивач [PERSON] збільшив позовні вимоги. Зазначив, що між ним та [PERSON] не було проведено добровільного поділу спільного сумісного майна. Жодних нотаріально посвідчених договорів щодо виділу [PERSON] квартири зі складу спільного сумісного майна подружжя, ним не укладалося. Кошти, які надходили на його банківський рахунок в період з 09 січня 2007 року по 01 червня 2007 року зняті ними в період шлюбу. Просив врахувати, що раніше, у рішеннях Нововолинського міського суду від 05 березня 2018 року та від 19 жовтня 2010 року, суд зазначав, що спірне житло придбане ними у шлюбі і є спільною сумісною власністю подружжя. Оскільки [PERSON] не визнає належність йому майна, просить суд визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири за адресою: [ADDRESS] та зобов`язати [PERSON] не чинити йому перешкоди в користуванні, шляхом вселення в неї. У судовому засіданні [PERSON] первісний позов підтримав, просив його задоволити, а у задоволенні зустрічного позову з підстав зазначених у уточненій позовній заяві (а.с. 87-89) просив відмовити. Зазначив, що донедавна [PERSON] визнавала належність йому частки в спірній квартирі, а тому він не вважав за необхідне звертатися до суду з позовом про визначення розміру цієї частки та визнання права власності на неї. Представник [PERSON] - адвокат Свередюк Ю.А. просила суд відмовити у задоволенні зустрічного позову та підтримала позовні вимоги за первісним позовом. Зазначила, що підстав стверджувати, що [PERSON] пропустив строк звернення до суду з позовом про визнання права власності на спірне майно, немає. Те, що [PERSON] не визнавала даного факту він довідався лише після подачі зустрічного позову, а доказів того, що [PERSON] чинить перешкоди [PERSON] у користуванні нею своєю власністю, не було надано суду. У судовому засіданні первісний позов [PERSON] не визнала, а зустрічний позов підтримала з підстав наведених у ньому. Зазначила що за спільною домовленістю з [PERSON] квартира перейшла у її приватну власність. Більше того, [PERSON] достовірно відомо, що кошти на придбання житла дали її батьки. Останні, тривалий час працювали на півночі Російської Федерації у Красноярському краї та переслали їй кошти. Понад сім років відповідач не проживав у cпірній квартирі та жодних витрат по її утриманню не здійснював. Заселившись в спірне житло, він чинить перешкоди у користуванні нею своєю власністю, погрожує та здійснює психологічний тиск, а тому вона вимушена була змінити місце проживання. Вважає, що наявні всі підстави для визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування спірним житлом. Представник відповідача за первісним позовом Герасимчук Л.Р. просила відмовити у первісному позові та задоволити зустрічний. Оскільки шлюб сторони розірвали в 2007 році, тому строк позовної давності за позовними вимогами [PERSON] про визнання права власності на спірне житло сплинув в 2010 році. З цих підстав просила суд застосувати строк позовної давності та відмовити у первісному позові повністю. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що відповідач [PERSON] є її дочкою. Спірна квартира була придбана у 2000 році за належній їй кошти і оформлена на дочку. На той час вона з чоловіком працювали на півночі Російської Федерації і через спільну знайому, на придбання житла, передали [PERSON] 3200 доларів США. Після оформлення договору купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , в житло вселилася їх дочка, зять і двоє їх синів. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що у березні 2000 року вона передала [PERSON] орієнтовно 3200-3400 доларів США, а в червні 2004 року ще 2000 доларів США. Ці кошти, з метою придбання житла, вона привезла з Красноярського краю від батьків відповідача, які тривалий час там працювали. Представник третьої особи [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що в серпні 2018 року у службу звернулася [PERSON] з приводу вчинення [PERSON] психологічного насилля щодо її дочки. За даним зверненням було обстежено умови проживання малолітньої [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Зі слів [PERSON] , її колишній чоловік [PERSON] погрожує та чинить психологічний тиск, а тому вона вимушена була змінити своє місце проживання та місце проживання дочки. Допитані сусіди не підтвердили вказані обставини, а навпаки, позитивно охарактеризували [PERSON] . Також, зазначила, що ознак небезпеки для проживання дитини за адресою: [ADDRESS] , не встановлено, а [PERSON] , з метою запобігання домашньому насильству, направлена в Нововолинський міський центр соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді та МБФ «Карітас-Волинь». Рішення просила суд ухвалити в інтересах дитини. Треті особи [PERSON] , [PERSON] у судове засідання не з`явилися, подали до суду письмові заяви в яких просили розгляд справи проводити у їх відсутності, первісний позов підтримали, а у задоволенні зустрічного позову просили відмовити (а.с.216-218). Суд, заслухавши позивача та відповідача за первісним та зустрічним позовами, їх представників, покази свідків та пояснення представника третьої особи, дослідивши письмові докази в їх сукупності, приходить до висновку, що первісний позов підлягає частковому задоволенню, а у задоволенні зустрічного позову слід відмовити повністю, з огляду на наступне. Сторони у справі перебували у шлюбі і 08 травня 2007 року їх шлюб був розірваний і на підтвердження цього у Відділі реєстрації актів цивільного стану Нововолинського міського управління юстиції Волинської області було видано свідоцтво про розірвання шлюбу (а.с.7). Згідно з копією договору купівлі-продажу квартири (а.с.10) та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.40), 31 березня 2000 року [PERSON] придбала квартиру за адресою: [ADDRESS] , тобто на час перебування в шлюбі з [PERSON] . У судовому засіданні встановлено, що у вищевказаному житлі зареєстроване постійне місце проживання наступних осіб: [PERSON] , [PERSON] , її малолітньої дочки [PERSON] та синів сторін: [PERSON] та [PERSON] . Суд, при ухваленні рішення враховує те, що неодноразово, судом вирішувалися спори між сторонами щодо порядку користування спірною квартирою. Так, рішенням Нововолинського міського суду від 05 березня 2008 року був встановлений порядок користування квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] виділено житлову кімнату 10,00 кв.м, а [PERSON] разом із синами [PERSON] , [PERSON] виділено у користування житлові кімнати площею 16,1 кв.м та 12.3 кв.м. Підсобні приміщення, а саме кухню, ванну кімнату, туалет, коридор залишено у загальному користуванні. Зобов`язано [PERSON] не чинити перешкоди у користуванні житловою кімнатою 10,00 кв.м та підсобними приміщеннями [PERSON] (а.с.11-12). Рішенням Нововолинського міського суду від 19 жовтня 2010 року зобов`язано [PERSON] не чинити [PERSON] та її неповнолітній дочці [PERSON] перешкоди у користуванні лоджією, площею 1,8 м.кв., що прилягає до кімнати площею 10,00 м.кв. в квартирі [ADDRESS] (а.с.13-15). Вирішуючи позовні вимоги [PERSON] щодо належності останньому 1/2 частини квартири, суд, насамперед бере до уваги те, що спірне майно було придбано сторонами в період їх шлюбу, а відтак, згідно положень ст.60 СК України, ст.368 ЦК України, є об`єктом спільної сумісної власності. Покази свідків [PERSON] , [PERSON] щодо придбання спірного майна за кошти, які належали [PERSON] особисто, суд не бере до уваги, оскільки [PERSON] є близьким родичем [PERSON] , а [PERSON] її хорошою знайомою, тобто вони є зацікавленими особами, а інших належних доказів про придбання квартири саме за кошти [PERSON] суду не було надано. Також, суд критично ставиться до тверджень [PERSON] про наявність між сторонами договору про поділ спільного сумісного майна, оскільки відповідач [PERSON] вказує на те, що такий договір ним не укладався, а документального підтвердження вищевикладених обставин, відповідач [PERSON] суду не надала. Стаття 256 ЦК України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред`явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (стаття 267 ЦК України). Визначення початку перебігу позовної давності міститься у статті 261 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права. При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене перебіг позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Щодо заявленого адвокатом Герасимчук Л.Р. клопотання про застосування строків позовної давності, суд враховує те, що раніше, звертаючись в суд з позовом про встановлення порядку користування квартирою, [PERSON] визнавала право спільної сумісної власності на житло. Більше того, у рішенні від 05 березня 2008 року судом було вирішено питання користування спірною квартирою, яка є спільною сумісною власністю сторін і рішення суду [PERSON] не оскаржувала. Тобто наявні всі підстави вважати, що [PERSON] довідався, що його право власності на квартиру не визнається відповідачем [PERSON] саме з часу подачі нею зустрічного позову до суду з вимогами про виселення [PERSON] як такого, який втратив право на користування житлом. Відтак, суд приходить до висновку, що строк позовної давності на час подачі [PERSON] позову до суду, не сплинув. Як зазначено в ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно ст.370 ч.2 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними. Враховуючи вищевикладені норми закону, з огляду на те, що позивачем [PERSON] доведено правомірність своїх вимог в частині належності йому частки в спірному майні, суд вважає за необхідне визнати за [PERSON] право приватної власності на 1/2 (одну другу) частку квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В статті 391 ЦПК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Також, ВП ВС у постанові від 13.10.2020 року зробив висновок, що питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання відповідача звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК УРСР вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла. На підтвердження позовних вимог за зустрічним позовом, [PERSON] надала копію заяви-повідомлення про вчинення 06 серпня 2018 року щодо її дочки психологічного насильства зі сторони [PERSON] та відповідь Нововолинського ВП Володимир-Волинського ВП ГУНП у Волинській області від 14 листопада 2017 року, якою даний факт спростовується і зазначається, що здійснення [PERSON] неправомірних дій неможливо встановити (а.с.155-157). Самі по собі повідомлення, що надходили на телефон [PERSON] без належного підтвердження показами свідків, суд не може взяти до уваги. Достатніх доказів того, що відповідачі за первісним та зустрічним позовами чинять один одному перешкоди у користуванні майном у судовому засіданні не здобуто. Пояснення [PERSON] про здійснення психологічного насильства [PERSON] щодо її малолітньої дочки, не були підтвердженні у судовому засіданні допитаною представником ССД [PERSON] . Оплата [PERSON] житлово-комунальних послуг за адресою: [ADDRESS] та понесення нею витрат на поточний ремонт квартири (а.с.117-139) не можуть вказувати на те, що [PERSON] чинить перешкоди в користуванні [PERSON] майном та/або тривалий час не користується спірною квартирою. У судовому засіданні сторони підтвердили, що на час ухвалення рішення у справі, [PERSON] проживає в квартирі за адресою: [ADDRESS] і нею користується, відтак підстав вважати, що у нього відсутні ключі від вхідних дверей, немає. При вирішенні позовних вимог позивача за зустрічним позовом, суд враховує також те, що [PERSON] є співвласником спірного майна, а тому, виходячи із задоволених позовних вимог та принципу непорушності прав власності, він не може бути виселений з квартири, що йому належна. Відтак, позовні вимоги позивача за первісним позовом [PERSON] щодо вселення в спірне житло та позивача за зустрічним позовом [PERSON] щодо виселення [PERSON] суд вважає необґрунтованими, а тому у задоволенні цих позовних вимог, суд відмовляє повністю. Відповідно до ст.141 ЦПК України, враховуючи обсяг задоволених позовних вимог, суд стягує з [PERSON] в користь [PERSON] 2302,33 грн. судового збору, що підтверджений документально

Outcome: approved