Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-14 00:00:00

30.05.2019 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів у сумі 428 800 гри. 00 коп. (16 000 доларів США за курсом НБУ станом на 14.03.2017 року) в якості несплаченої частини вартості 2-х золотих каблучок із діамантами. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 14.11.2019 року цивільну справу передано за підсудністю на розгляд до Солом`янського районного суду м. Києва, до якого справа надійшла 27.03.2020 року. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 27.03.2020 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. У позовній заяві, поданій 19.08.2019 року після усунення недоліків на виконання ухвали Печерського районного суду м. Києва від 05.06.2019 року, позивач посилається на те, що 14.03.2017 року він звернувся до магазину « LUX GROUPS » (вул. Велика Васильківська, 5, м. Київ Бізнес - Центр «Arena Class», 3-й поверх), який займається купівлею-продажем ювелірних виробів, хутра, дорогих аксесуарів, тощо, з метою продати 2 золоті каблучки з діамантами вагою 6.5 та 2.55 карата. Спілкування з даного приводу відбувалось з представником магазину « LUX GROUPS » - відповідачем [PERSON] . В ході огляду вищевказаних каблучок спеціалістами (експертами) магазину з позивачем було узгоджено купівлю магазином у позивача даних ювелірних виробів за ціною 31 000 доларів США, що за курсом НБУ станом на 14.03.2017 року становило 833 590 гри. Письмовий договір купівлі - продажу із визначенням умов правочину не укладався. Однак позивач з відповідачем домовились про те, що останній приймає у позивача 2 каблучки і одразу сплачує йому частину погодженої вартості у розмірі 15 000 доларів СІНА, що за курсом НБУ станом на 14.03.2017 року становило 403 350 гри. Відповідно до даної усної угоди, яка, на думку позивача, не суперечить вимогам ч. 1 ст. 206 ЦК України, останній передав відповідачеві 2 золоті каблучки з діамантами вагою 6.5 та 2.55 карата, а відповідач одразу сплатив позивачеві половину вартості ювелірних виробів у розмірі 15 000 доларів США (403 350 грн.). Іншу половину вартості каблучок у розмірі 16 000 доларів США (428 800 грн.) за згодою позивача відповідач зобов`язався сплатити пізніше. На підтвердження вищевказаних правовідносин між сторонами спору відповідач склав Акт попередньої оплати від 14.03.2017 року, в якому зазначив про те, що отримав дві каблучки: 1- з діамантом 6.5 карата; 2 - з діамантом 2.55 карата, загальною вартістю 31 000 доларів США. Видано на руки 15 000 доларів США. Позивач визнає, що сума передоплати у розмірі 15 000 доларів США була видана йому відповідачем і з приводу даної суми передоплати спір відсутній. Однак всупереч домовленостям відповідач станом на 19.08.2019 року не сплатив суму боргу за отримані 2 каблучки з діамантами, у розмірі 16 000 доларів США, що за курсом НБУ станом на 14.03.2017 року становило 428 800 грн. Водночас, оскільки актом не встановлено строк сплати грошових коштів, то позивач звернувся з вимогою про повернення коштів в порядку ч. 2 ст. 530 ЦК України, відповідно до правил якої, якщо у зобов`язанні строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Таким чином, відповідач мав сплатити позивачу грошові кошти на першу вимогу позивача. Однак, оскільки з моменту вчинення правочину минуло 2 роки і позивач неодноразово по телефону звертався до відповідача з вимогою виконати вищевказане зобов`язання, то очевидним є ігнорування відповідачем своїх зобов`язань, що змусило позивача звертатися за захистом своїх прав до суду. Так, позивач намагався вирішити спір у досудовому порядку шляхом телефонних перемовин, проте відповідач так і не виконав своїх зобов`язань. Окрім цього, приблизно наприкінці лютого 2019 року адвокатом позивача було здійснено візит до магазину « I.UX GROUPS », де відбулося спілкування з особою на ім`я « [PERSON] » з приводу обставин виникнення даного спору і можливості його врегулювати у досудовому порядку. Представник магазину визнав факт купівлі - продажу ювелірних виробів між позивачем та відповідачем, проте зауважив, що відповідач в повному обсязі розрахувався з позивачем і сплатив частину вартості каблучок у розмірі 16 000 доларів США (428 800 грн.) представнику позивача, який прибув до магазину з довіреністю від останнього. В гой же час, представник магазину « LUX GROUPS » в ході бесіди не зміг надати відповідні документи, що могли б підтвердити зазначену обставину, посилаючись на те, що наразі не може їх знайти. В свою чергу позивач, відстоюючи свою позицію, стверджує про те, що жодних осіб, тим більше нотаріально, він не уповноважував отримувати грошові кошти від свого імені, а саме частину вартості каблучок у розмірі 16 000 доларів США (428 800 грн.), які позивач продав відповідачу. Таким чином, у відповідача внаслідок укладення усного договору купівлі-продажу ювелірних виробів, виникло зобов`язання сплатити позивачу гроші у сумі розмірі 16 000 доларів СІІІА (428 800 гри 00 кой.), як несплачену частину вартості золотих каблучок з діамантами. Тому, виходячи із загальних положень про зобов`язання, передбачених ст.ст. 11, 509, 526 ЦК України, позивач вважає, що відповідач своє зобов`язання по сплаті грошових коштів не виконав, у зв`язку з чим просить стягнути з відповідача грошові кошти у сумі 428 800 грн. (16 000 доларів США за курсом НБУ станом па 14.03.2017 року). Відповідач у відзиві вказує, що в задоволені позову має бути відмовлено у повному обсязі, так як в порушення вимог процесуального закону позивач не надав жодних доказів на підтвердження обґрунтованості своїх вимог саме до відповідача, оскільки документи, додані до позовної заяви, не є належними, достатніми та достовірними. Посилається на те, він не є учасником правовідносин, про які йде мова в позовній заяві, не отримував від позивача цінностей, не видавав позивачу грошових коштів та не зобов`язувався здійснити будь-які дії з цінностями позивача, а також не зобов`язувався виплатити та/або видати та/або передати та/або повернути позивачу будь-які грошові кошти, тобто взагалі не має відношення до ситуації, що склалася. До позовної заяви було додано лише один документ, який позивач вважає доказом, що вказує на обґрунтованість його претензій саме до відповідача, - це копія Акту попередньої оплати, на якому стоїть підпис невідомої особи та штамп з назвою «Lux Groups». Проте, відповідач не підписував даний документ та відповідно підпис в даному документі йому не належить. Крім того, стверджуючи, що не має жодного відношення ані до юридичної особи з назвою « [INFO] », якщо така взагалі існує, ані до такого бренду/торгової марки, якщо такі існують, вказує на те, що цей документ взагалі не має жодних ознак того, що саме відповідач підписав даний документ - у документі не стоїть прізвища особи, що видала даний документ. Відповідачу взагалі невідомо, ким саме був виданий вказаний документ та яке відношення останній має до нього. Твердження позивача про те, що, начебто, саме відповідач отримував цінності позивача, є лише словами позивача, не підтвердженими жодними доказами, жодними обставинами, жодними фактичним даними, тобто, позивач жодним чином не аргументує свою голослівну позицію При цьому згаданий акт не містить підтвердження тих даних, про які зазначає позивач в своєму позові. Так, в даному документі не зазначено взагалі нічого про зобов`язання будь-якої особи видати/виплатити/передати будь-які інші (додаткові) кошти, зазначений документ лише вказує на суму, яка була передана певною особою позивачу. При цьому жодних підтверджень тому, що якісь особи в майбутньому зобов`язуються видати позивачу додаткові кошти, у вказаному документі не міститься. Так само, не вказано жодних строків, у які має відбутися видача/передання коштів позивачу, та/або обставин, через які має відбутися видача/передання коштів позивачу. Крім того, в даному документі також відсутні будь-які дані, які б свідчили про те, що саме позивач передав певні цінності, а не будь-яка інша особа. Більш того, не вказано прізвище, ім`я, по-батькові, посаду, контактні дані особи, що видала акт попередньої оплати, на який посилається позивач, що б надавали змогу встановити або ідентифікувати цю особу. Аналогічно, у акті попередньої оплати не визначено, з яких саме підстав або для яких саме цілей передаються певні цінності - чи це купівля-продаж цінностей, чи це приймання цінностей під реалізацію, умови такої реалізації - усе це з доданого позивачем акту попередньої оплати не вбачається. Як не вбачається, до речі, і факт саме передачі цінностей від однієї особи до іншої. За таких умов, даний документ, на думку відповідача, взагалі не підтверджує тих обставин, які зазначає позивач в своєму позові як підставу позову. У відповіді на відзив представник позивача вказує на те, що позивачеві для звернення до суд необхідно було встановити особу, якій 14.03.2017 року в приміщенні Бізнес - Центру «Arena Class» він передав 2 золоті каблучки із діамантами, отримавши частину грошових коштів від оціночної вартості та акт здійсненої передплати з боку вищеозначеної особи. Оскільки позивач добре запам`ятав зовнішність вказаної особи, то за допомогою пошукової системи Google в мережі Інтернет здійснював пошук даних за запитом « [INFO] », тобто за назвою магазину, в якому позивачем здійснювалася продаж належних йому каблучок. В результаті пошуку на різних ресурсах у мережі Інтеренет, конкретно на яких саме на даний час вказати не видається за можливе, позивачем знайдено фотографії особи, з якою відбувалося спілкування з приводу продажу каблучок. Таким чином, з відкритих джерел інформації, зокрема, статті з мереж Інтеренет, скрін-шот (роздруківку) якої він додає, стало відомо, що вказаною особою є відповідач - [PERSON] . Також зауважує, що в мережі Інтернет на сайті [INFO] можливо відшукати статтю під назвою « [INFO] »: одиозный мошенник снова в центре скандала», яку датовано груднем 2019 року, тобто після подання позову, яка містить ті самі фотозображення відповідача, що були відшукані в попередніх публікаціях, які позивач використовував для визначення особи відповідача. Окрім вищенаведеного, на думку позивача, в ході спілкування із ним в 2017 році відповідач скористався тим, що позивач не є фахівцем у галузі права і не має спеціальних знань, яким чином мають укладатися договори купівлі-продажу ювелірних виробів, а тому надав позивачу акт передплати в тому вигляді, в якому його долучено до позовної заяви. Дійсно, в зазначеному акті відсутні дані особи, яка підписала даний документ, а також реквізити юридичної особи «Lux Groups», печатка якої також міститься на акті та якої, як з`ясувалося згодом, як юридичної особи з такою назвою в Україні не існує, тому в печатці не вказані код ЄДРПОУ та організаційно-правова форма юридичної особи. Разом із тим, позивач має намір доводити обставини, на які посилається у позові, за допомогою інших доказів, які можливо вдасться здобути до розгляду справи по суті, зокрема відшукання свідків. Враховуючи викладене, позивач наполягав на правильності визначення відповідача у даній справі та повністю підтримав позовні вимоги і просив їх задовольнити. У судовому засіданні позивач та його представник підтримали викладені обставини та просили задовольнити позовні вимоги. Так, позивач у судовому засіданні посилався на те, що 14.03.2017 року в приміщенні магазину « LUX GROUPS » спілкувався особисто з відповідачем, якого в подальшому впізнав по фото у мережі Інтеренет, та особисто від нього отримував кошти, але оцінку вартості каблучок та оформлення акту здійснювали інші експерти магазину. Чому він при неповній, на його думку, оплаті зданого в магазин товару він залишив весь товар, а не лише оплачену частину, пояснити не зміг. У судовому засіданні представник відповідача заперечував проти заявленого позову та просив відмовити в його задоволенні, оскільки позивачем не доведено факту порушення його прав відповідачем. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Форма правочину - це спосіб вираження волі його сторін, яка залежить від: - суб`єктного складу правочину; - предмета правочину; - ціни правочину; - строку, на який правочин укладається; - конкретного виду правочину; - прямих вказівок закону на форму конкретного правочину. Чинне законодавства допускає укладення правочинів в усній, простій письмовій та письмовій нотаріальній формі. Судом встановлено, що 14.03.2017 року позивач з метою продати 2 золоті каблучки з діамантами вагою 6.5 та 2.55 карата звернувся до магазину « LUX GROUPS » в Бізнес - Центрі «Arena Class», де за усною домовленістю, без укладання у письмового договору, здійснив продаж вказаних каблучок. На сплату їх вартості був виписаний Акт попередньої оплати від 14.03.2017 року з підписом представника магазину та печаткою «Lux Groups», в якому зазначено про те, що отримано дві каблучки: 1.з діамантом 6.5 карата; 2 - з діамантом 2.55 карата, загальною вартістю 31 000 доларів США; видано на руки 15 000 доларів США. Отже, як свідчать надані суду документи, між учасниками угоди склалися відносини договору купівлі-продажу з досягненням сторонами згоди по усіх істотних умовах, необхідних для таких угод, що породили взаємні обов`язки. Обов`язки позивача виразились у передачі товару, а обов`язки іншої сторони полягають в оплаті отриманого товару. Згідно зі ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, у встановлений строк у відповідності з вказівками закону, договору, а за відсутності таких вимог -у відповідності до звичайно пред`явлених вимог. Як зазначалось вище, згідно зі ст.205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, та мають, зокрема, такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву осіб, якими складено документ; зміст та обсяг правочину; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні правочину. Письмова форма правочину означає, що воля осіб, що його здійснюють, закріплюється в документі. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами), а для юридичних осіб - підписаний особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплений печаткою. При цьому, перевагами письмової форми є те, що такий правочин забезпечує чітке вираження волі учасників і її фіксацію; дозволяє у будь-який час ознайомитись з умовами правочину; є належним доказом при захисті інтересів потерпілої сторони. Згідно зі ст. 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами під час їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Тобто, правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків, та які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за законодавчо встановленим винятком. Для застосування даної законодавчої норми є ситуація, коли, зокрема, одна сторона правочину продає товар, а інша сторона - отримує товар та сплачує за нього кошти. Такий правочин є виконаним повністю під час його вчинення. Положеннями глави 54 ЦК України (купівля-продаж) не передбачено обов`язковість додержання письмової форми при укладенні договорів купівлі-продажу індивідуально визначеного майна. Так, до відносин за договором купівлі-продажу за участю фізичних осіб застосовують загальні правила законодавства про договір - усний чи письмовий правочин між сторонами про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізують продукцію. Щоб підтвердити вчинення усного правочину, під час продажу товару оформляють, зазвичай, розрахунковий документ, що засвідчує факт купівлі, з позначкою про дату продажу. Тому за відсутності письмового договору купівлі-продажу вирішальну силу має розрахунковий документ, який буде єдиним і належним доказом його вчинення. Отже, за відсутності документа, що фіксує зміст правочину, вважається, що такий правочин вчинено усно. У разі наявності розрахункового документа останнім лише підтверджується вчинення усного правочину. Так, про прийняття сторонами запропонованих усно умов купівлі-продажу свідчить Акт попередньої оплати від 14.03.2017 року, тобто, встановлена судом поведінка учасників угоди, яка полягає у прийнятті товару від позивача та оплатою його іншою стороною за актом, засвідчує волю сторін щодо настання відповідних правових наслідків, а саме до вчинення правочину в усній формі. Разом з тим, позивач просив стягнути кошти та в якості доказу виникнення обов`язку з оплати проданого товару посилався на цей же Акт попередньої оплати від 14.03.2017 року з підписом представника та печаткою «Lux Groups», мотивуючи тим, що саме на підставі даного Акту і саме у відповідач виник обов`язок по оплати переданого товару. Але відповідач, не пояснюючи причин, відмовився сплатити в повному обсязі коштів за товар, та в подальшому заперечив складення такого акту. Між тим, суд встановив, що цей Акт, з підписом та печаткою іншої особи, не містить даних, які підтверджують наявність будь-яких зобов`язальних правовідносин між позивачем (продавцем) та його контрагентом (покупцем), тому не є належним доказом. Акт за своїм призначенням не відповідає ознакам документа, яким фіксується будь-яка дія, а носить лише інформаційний характер. Тобто форма акту не містить можливості визначення змісту правочину (зокрема, купівлі-продажу) та не визначає вид договірних зобов`язань і не вказує на ідентифікацію сторін правочину. Даних про наявність відносин зобов`язального характеру між сторонами матеріали справи також не містять, а інших доказів на підтвердження заявлених позовних вимог позивач до суду не надав. Однак згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона мусить довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Отже, позивач не довів наявності будь-яких зобов`язальних правовідносин між ним і як відповідачем, так і іншою особою як «покупцем». При цьому підписання покупцем вказаного вище акту, який не є первинним обліковим документом у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», зокрема, ст. 9 цього Закону, і не відповідає вимогам Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, а тому не фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, не є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар. Крім того, зазначені правила стосуються відносин за договором роздрібної купівлі-продажу та в частині цих відносин, не врегульованих Цивільним Кодексом, застосовується законодавство про захист прав споживачів. Надані ж позивачем докази є недостатніми для доведення обґрунтованості його вимог, оскільки з наявних у справі документів не вбачається безумовного зобов`язання сплатити грошову суму або будь-яких інших зобов`язань в подальшому за умовами усного правочину, який був виконаним повністю сторонами під час його вчинення відповідно до вимог ч. 2 ст. 206 ЦК України, на застосування правил якої посилається і сторона позивача. З огляду на викладене, суд відмовляє у задоволенні позову.

Outcome: dismissed