Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-10 00:00:00

9 січня 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] кооперативу «Садове товариство «Буревісник», [PERSON] про визнання звільнення незаконним та поновлення на роботі. Позовні вимоги мотивує тим, що за наказом №3-К від 07.03.2013 року з 7 березня 2013 року був прийнятий на роботу до ОК «Садове товариство «Буревісник» на посаду контролера кооперативу. Наказом №6-К від 30 липня 2013 року йому було надано чергову відпустку з 1 серпня 2013 року по 10 серпня 2013 року включно, з 11 серпня 2013 року по 17 серпня 2013 року - відпустку без збереження заробітної плати, а з 18 серпня 2013 року - відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Проте в судовому засіданні при розгляді в суді справи про стягнення грошових коштів, що відбувалося 25 грудня 2013 року він дізнався, що з 12 серпня 2013 року, тобто у період перебування у відпустці, його було звільнено з роботи. Просить суд поновити строк звернення до суду з позовом про поновлення на роботі, визнати його звільнення незаконним та поновити його на роботі в ОК «Садове товариство «Буревісник» на раніше займаній посаді. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав, надав суду пояснення, аналогічно викладеному у позовній заяві та просив суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] кооперативу «Садове товариство «Буревісник» та відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується їх розпискою, яка міститься в матеріалах справи. Причини неявки суду не повідомили. При таких обставинах зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Третя особа [PERSON] позовні вимоги [PERSON] підтримав та просив суд їх задовольнити. Вислухавши доводи позивача та третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги [PERSON] до ОК «СТ «Буревісник» обґрунтованими та підлягаючими задоволенню, а позовні вимоги до [PERSON] не підлягаючими задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що за наказом №3-К від 07.03.2013 року позивач [PERSON] з 7 березня 2013 року був прийнятий на роботу до ОК «Садове товариство «Буревісник» на посаду контролера кооперативу. Наказом №6-К від 30 липня 2013 року позивачу [PERSON] було надано чергову відпустку з 1 серпня 2013 року по 10 серпня 2013 року включно, з 11 серпня 2013 року по 17 серпня 2013 року - відпустку без збереження заробітної плати, а з 18 серпня 2013 року - відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Відповідно до наказу №4 від 12 серпня 2013 року позивача [PERSON] було звільнено з роботи з 12 серпня 2013 року за прогули без поважних причин відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України. Зі змісту зазначеного наказу вбачається, що підставою для звільнення [PERSON] є Акт від 12 серпня 2013 року про те, що штатні працівники ОК «СТ «Буревісник» [PERSON], [PERSON] та [PERSON] не являлися на робочі місця з 3 по 12 серпня 2013 року, чим скоїли прогули без поважних причин. Вказаний акт підписаний членами комісії у складі чотирьох осіб. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Положеннями частини третьої ст. 40 КЗпП України встановлено, що не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Як роз'яснено Пленумом Верховного Суду України у п. 17 Постанови №9 від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч.3 ст.40 КЗпП) стосуються як передбачених статтями 40, 41(1) КЗпП, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. При цьому маються на увазі щорічні, а також інші відпустки, що надаються працівникам як із збереженням, так і без збереження заробітку. В судовому засіданні достовірно встановлено, що позивача [PERSON] було звільнено з роботи під час перебування його у відпустці, яка була йому надана у відповідності до наказу №6-К від 30 липня 2013 року. При цьому відомості про те, що вказаний наказ у встановленому законом порядку було скасовано чи визнано недійсним, а також доказів у підтвердження таких відомостей суду не представлено. Отже, в судовому засіданні достовірно встановлено, що на момент звільнення позивач [PERSON] перебував у відпустці, внаслідок чого звільнення його за ініціативою власника було не допустимо. Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. В судовому засіданні достовірно встановлено, що позивача [PERSON] було звільнено з роботи 12 серпня 2013 року, проте з наказом №4 від 12 серпня 2013 року позивача у встановленому законом порядку ознайомлено не було та відповідний розрахунок при звільненні з ним не проведено. Як зазначає позивач [PERSON] про своє звільнення з роботи він дізнався випадково лише 25 грудня 2013 року. Доказів, спростовуючих зазначені обставини, суду не представлено. Отже, враховуючи, що копію наказу про звільнення позивачу [PERSON] у встановленому законом порядку вручено не було, суд приходить до висновку, що визначені законом строки звернення до суду ним не пропущені, а отже підстави для їх поновлення відсутні. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином безпосередньо, всебічно, повно та об'єктивно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які є у справі, оцінивши належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд прийшов до висновку про обґрунтованість вимог позивача [PERSON] до ОК «СТ «Буревісник» в заявлених ним межах та про наявність правових підстав для задоволення позову. Що стосується позовних вимог [PERSON] до відповідача [PERSON], суд вважає їх необґрунтованими та безпідставними, оскільки трудовий договір позивачем [PERSON] було укладено з юридичною особою ОК «СТ «Буревісник» та [PERSON], підписуючи наказ №4 від 12 серпня 2013 року про звільнення позивача з роботи діяв від імені юридичної особи ОК «СТ «Буревісник». Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача ОК «СТ «Буревісник» підлягає стягненню на користь держави судовий збір в сумі 243,60 грн. На підставі ст. 43 Конституції України, ст. ст. 21- 24, 40, 47, 48, 74, 79, 84, 221, 232, 233, 235, 236 Кодексу Законів про працю України,

Outcome: approved