Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-02 00:00:00

30.10.2014 року позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідача, в якому просить виділити частку [PERSON] із права спільної часткової власності у розмірі ? частини у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] в натурі; припинити право спільної часткової власності [PERSON] на ? частину вказаного житлового будинку; визнати за позивачем право власності на житловий будинок з господарськими спорудами за вказаною адресою, що має загальну площу - 251,3 кв.м. При цьому позивач посилається на те, що сторони є співвласниками спірного будинку, ? частина якого, площею 127,7 кв.м була отримана позивачем у спадок та згодом розібрана, позивачем побудований новий житловий будинок загальною площею 251,3 кв.м. Декларацією про готовність об'єкту до експлуатації від 04.07.2012 року будинок був введений в експлуатацію. ? частина житлового будинку, що належить на праві власності відповідачу, теж була реконструйована. Жодних дій щодо введення в експлуатацію житлового будинку відповідача не здійснено, позивач не в змозі виділити свою частку будинку, у зв'язку із чим змушена звернутися до суду із позовом. У судовому засіданні позивач та її представник [PERSON] позов підтримали та просять його задовольнити. При цьому, представник зазначив, що [PERSON] зверталася до Реєстраційної служби ОМУЮ із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, однак їй було відмовлено у зв'язку із відсутністю нотаріально посвідченої заяви [PERSON] про згоду на проведення реконструкції та про розподіл часток у спільній власності. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні підтримав надані письмові заперечення на позов. При цьому, пояснив, що позивач не зверталася до відповідача за письмовою згодою на проведення будь-яких дій, тому [PERSON] не порушувала жодних прав позивача. Окрім того, представник вказав, що [PERSON] не може бути належним відповідачем по справі, оскільки, у позивача є зареєстроване право власності на ? частину будинку площею 127,7 кв.м., а право власності на новостворений об'єкт площею 251,3 кв.м. позивачем не зареєстровано, тому у [PERSON] виникло право власності лише на будівельні матеріали. Щодо позовної вимоги [PERSON] про припинення права власності позивача на ? частину /площею 127,7 кв.м./ житлового будинку [PERSON] не заперечує, оскільки позивач є власником вказаного об'єкту, і може розпоряджатись ним на власний розсуд. Вислухавши позивача та її представника, а також представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як встановлено у судовому засіданні, на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 03.02.2012 року за [PERSON] визнано право власності на ? частку житлового будинку [ADDRESS] після матері [PERSON], померлої [INFO] року. Рішення набрало законної сили 15.02.2012 року /а.с. 8-9/. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ? частка житлового будинку [ADDRESS] що належить [PERSON] на праві власності є загальною площею 127,7 кв.м., житловою площею 91,52 кв.м. /а.с. 10-11/. Декларацією про готовність об'єкта до експлуатації, зареєстрованою Інспекцією ДАБК в Одеській області від 04.07.2012 року № 18212110766 встановлено наступне: вважати закінчений будівництвом житловий будинок за адресою [ADDRESS], загальною площею 251,3 кв.м, житловою площею 87,8 кв.м., готовим до експлуатації /а.с. 12-14/. Судом також досліджено технічний паспорт на ім'я [PERSON] від 04.04.2012 року на житловий будинок за адресою [ADDRESS], загальною площею 251,3 кв.м, житловою площею 87,8 кв.м. Статус позивача [PERSON] визначено, як користувача домоволодіння. /а.с. 15-22/. Згідно висновку № 148/2014 ПП «Одеський науково-дослідний центр експертних досліджень ім. Скібінського О.С.», складеному 17.11.2014 року, можливо виділити в окремий об'єкт нерухомості ? частину домоволодіння по [ADDRESS], що належить [PERSON] з присвоєнням окремого поштового адресу. В даному висновку дослідження здійснено стосовно домоволодіння загальною площею 251,3 кв.м, житловою площею 87,8 кв.м. /а.с. 27-38/. Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 338 ЦК України передбачено, що право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Положеннями п. 15 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року встановлено, що до завершення будівництва (створення) майна, а якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, то до моменту прийняття його до експлуатації, або якщо право власності на таке нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, то до моменту державної реєстрації право власності на новостворене майно та об'єкт незавершеного будівництва не виникає (стаття 331 ЦК). У зв'язку із цим до виникнення права власності на таке майно право власності існує лише на матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення) майна. Отже, законом не передбачено можливість визнання права власності на новостворене майно та об'єкт незавершеного будівництва в судовому порядку, якщо право власності на таке майно не було зареєстроване раніше в установленому законодавством порядку. Таким чином, судом встановлено, що позивач [PERSON] не є власником ? частини домоволодіння за адресою [ADDRESS] площею 251,3 кв.м., так як її право власності на зазначене нерухоме майно не зареєстровано належним чином. Доводи сторони відповідача стосовно безпідставного пред'явлення вказаного позову з заявленими позовними вимогами повністю підтверджені наданими письмовими доказами, дослідженими судом. Після звернення до суду з даним позовом позивач звернулась до відповідних органів з заявою про реєстрацію її права власності на домоволодіння загальною площею 251,3 кв.м., яке побудоване замість належної їй частки домоволодіння загальною площею 127,7 кв.м. Рішенням державного реєстратора № 21540109 від 25.05.2015 року [PERSON] відмовлено у державній реєстрації права власності на житловий будинок [ADDRESS] оскільки позивачем не надано нотаріально посвідченої заяви [PERSON] про згоду на проведення реконструкції та про розподіл часток у спільній власності. Позивачем не надано суду доказів звернення [PERSON] до відповідача [PERSON] про надання письмової згоди, а тому суд вважає, що доводи сторони відповідача не спростовані стороною позивача, в зв'язку з чим суд приходить до висновку, що позивачем не вірно обрано спосіб захисту свого права. Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. З урахуванням вказаного, а саме зареєстрованого права власності [PERSON] на ? частку домоволодіння площею 127,7 кв.м. за адресою: [ADDRESS] та відсутністю зареєстрованого права власності на новостворений об'єкт площею 251,3 кв.м. за тією ж адресою, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню, так як необґрунтовані та недоведені.

Outcome: dismissed