Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-27 00:00:00

31 липня 2014 року до суду надійшла вказана позовна заява. В своїх позовних вимогах позивачка просить: визнати [PERSON], який зареєстрований в квартирі [ADDRESS] таким, що втратив право користування житловим приміщенням; скасувати державну реєстрацію місця проживання [PERSON] у квартирі [ADDRESS]. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовує тим, що вона є власником квартири [ADDRESS]. Позивач на прохання відповідача зареєструвала його у власній квартирі, через деякий час між ними сталася сварка, внаслідок чого відповідач виїхав проживати до іншого місця. Де на даний час проживає відповідач позивачу невідомо. Він не здійснює витрати з утримання квартири, тому позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом для захисту порушеного права. Позивачка в судовому засіданні заявлені вимоги підтримала та просила задовольнити їх в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце слухання справи, про поважні причини неявки в судове засідання суд не повідомив. Третя особа - Шевченківський районний відділ Головного управління МВС України в м.Києві належним чином був повідомлений про час та місце слухання справи, представника в судове засідання не направив, як і не направив пояснення на заявлені вимоги. Тому суд продовжив розгляд справи у відсутність відповідача та представника третьої особи. Відповідно до ст.224 ЦПК України суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних матеріалів за згодою позивача. Позивачка не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов'язок доказування покладений на сторони. Вислухавши думку позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності надані в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], що підтверджується реєстраційним посвідченням від 11.11.1993 року. Як вбачається з відповіді адресно-довідкового підрозділу ГУ ДМС в м.Києві [PERSON] зареєстрований в квартирі [ADDRESS] з 03.02.2011 року. З актів від 01.10.2012 року, 18.03.2013 року та 17.06.2014 року, що складені комісією ЖБК «Юність» вбачається, що відповідач тривалий час, більше року, не проживає за місцем реєстрації, його речі в квартирі відсутні. Як було встановлено в судовому засіданні та не заперечувалось позивачем, на даний час вона володіє та користується квартирою. [PERSON] не проживав в квартирі, витрат по її утриманню не ніс. Крім того, позивачка в судовому засіданні пояснила, що відповідач має на праві власності інше житло, а саме: ? частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель і споруд під [ADDRESS], що підтверджується копією договору дарування від 14.06.2007 року та витягом про державну реєстрацію. Стаття 383 ЦК України визначає, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди (стаття 150 ЖК України). Стаття 156 ЖК України та ст.405 ЦК України передбачає право членів сімї власника квартири користуватись житловим приміщенням. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як було встановлено в судовому засіданні, [PERSON] відсутній за місцем реєстраціїй без поважних причин понад один рік. Як пояснила позивачка інших домовленостей між ними щодо користування квартирою не було. Отже, так як відповідач більше року не проживає за місцем реєстрації, не несе витрати на утримання квартири, а внаслідок цього відповідач втратив право користування зазначеною квартирою, тому суд приходить до висновку про задоволення заявлених вимог в цій частині. Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Оскільки [PERSON] втратив право користування житловим приміщенням за рішенням суду, що є підставою для зняття з реєстрації місця проживання, позивачка не зверталася до відповідних органів із заявою про зняття з реєстрації місця проживання відповідача, в цій частині на даний час не порушені права позивача, тому суд приходить до висновку про відмову в задоволенні вимог позивача в частині скасування державної реєстрації місця проживання [PERSON] у квартирі [ADDRESS]. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial