Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-02 00:00:00

30.07.2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], треті особи [PERSON], Головне управління державної міграційної служби у Дніпропетровській області про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, в обґрунтуванні своїх вимог позивач зазначив, що він є співвласником квартири [ADDRESS] на праві приватної спільної сумісної власності. Відповідач по справі є його зятем. [PERSON] з часу реєстрації до квартири не заселявся, фактично ніколи там не мешкав. Через реєстрацію відповідача позивач змушений нести додаткові витрати на оплату комунальних послуг, існує велика заборгованість за комунальні послуги, тому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS]. У судове засідання сторони не з'явилися, до суду надали заяви про розгляд справи у їх відсутність: позивач [PERSON] на позовних вимогах наполягає, відповідач [PERSON] проти позову не заперечує, третя особа [PERSON] проти позову не заперечував, третя особа Головне управління державної міграційної служби у Дніпропетровській області покладались на розсуд суду. (а.с.18,23, 26-27 заяви). Відповідно до ст. 174 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем суд, за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити без здійснення фіксування процесу за допомогою звукозаписувального засобу (ч.2 ст. 197 ЦПК України). Дослідивши наявні у справі матеріали, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що відповідно свідоцтва про право власності на житло, а саме квартиру [ADDRESS] власниками квартири на праві приватної спільної сумісної власності є [PERSON] та [PERSON]. ( а.с.9 копія свідоцтва про право власності). В спірній квартирі зареєстрований відповідач [PERSON], але фактично з травня 2003 року в квартирі не проживає. ( а.с. 6 - акт, а.с.7 довідка). Згідно із ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та відповідно ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 386 ЦК України передбачає, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, тому суд приходить до висновку, що право позивача на користування власністю, а саме квартирою [ADDRESS] порушено й потребує захисту шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved