Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-04 00:00:00

29 липня 2020 року [PERSON] звернулася до суду з указаним позовом, в якому просила визначити їй додатковий строк - два місяці для подання заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . На обґрунтування своїх вимог позивачка зазначила, що [INFO] помер [PERSON] , після смерті якого залишилося спадкове майно у вигляді земельної ділянки частки (паю) площею 1,0685 га, кадастровий номер 7423385900:05:001:1595, яка розташована на території Кунашівської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області, а також житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] . Указаним будинком на теперішній час користується позивачка, так як до цього користувалася ним на підставі довіреності серії ВМР № 430034 від 08 квітня 2010 року, виданої спадкодавцем [PERSON] . На день смерті спадкодавець проживав у будинку-інтернаті за адресою: [ADDRESS] . За життя спадкодавець [PERSON] розпорядився своїм майном, склавши 08 квітня 2010 року заповіт, яким заповів позивачці [PERSON] все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося. Єдиним спадкоємцем за заповітом є [PERSON] , [INFO] . Передбачений ч. 1 ст. 1270 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) строк (шість місяців) для подання заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON] закінчився 05 січня 2020 року. Позивачка пропустила цей строк з тієї причини, що її батько [PERSON] , 1953 року народження, 22 липня 2019 року тяжко захворів на онкохворобу (рак), був поміщений на стаціонарне лікування до Ніжинської міської лікарні «ім. М. Галицького», де перебував до дня своєї смерті - 20 липня 2020 року. За період лікування батько проходив хіміотерапію, потребував постійного її догляду та супроводу, про що лікуючим лікарем зазначено у виписці із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого від 24 липня 2020 року. Крім цього, позивачці не було вчасно відомо про смерть спадкодавця [PERSON] , так як його похованням займався інтернат, в якому він проживав до дня своєї смерті. Зазначені обставини позивачка просить вважати поважними. На цей час спадкова справа не заводилася, спадкове майно не успадковане. Позивачка має намір і бажає прийняти спадщину після смерті [PERSON] . Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 31 липня 2020 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, підготовче судове засідання призначено на 18 серпня 2020 року. У подальшому підготовче судове засідання у справі відкладалося на 04, 14 вересня та 05 жовтня 2020 року. У підготовче судове засідання 05 жовтня 2020 року сторони не з`явилися, повідомлені належним чином про час та місце розгляду справи. У заявах від 17, 18 серпня, 05 жовтня 2020 року позивачка [PERSON] підтримала позов, просила розглянути справу за її відсутності. У заявах від 18 серпня, 16 та 23 вересня 2020 року відповідач просив справу розглянути у відсутність його уповноваженого представника та не заперечував проти визнання задоволених позовних вимог, просив ухвалити рішення згідно з чинним законодавством України. Відповідно до ст. 200 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому ст. 206 ЦПК України. Статтею 206 ЦПК України встановлено, що відповідач має право визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Перевіривши матеріали справи, суд вважає за можливе прийняти визнання позову відповідачем, ухвалити в підготовчому судовому засіданні рішення у справі. Таке визнання позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тобто в даному випадку наявні законні підстави для ухвалення рішення про задоволення позову в підготовчому засіданні. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч. 2 ст. 247ЦПКУкраїни не здійснювалося. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом установлено, що [INFO] помер [PERSON] , що вбачається з копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 13 липня 2019 року (а. с. 6). На день смерті [PERSON] проживав у будинку-інтернаті за адресою: [ADDRESS] . Після смерті [PERSON] залишилося спадкове майно у вигляді: земельної ділянки частки (паю) площею 1,0685 га, кадастровий номер 7423385900:05:001:1595, яка розташована на території Кунашівської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області, про що свідчить копія державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 248192 (а. с. 10), а також житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] . За свого життя спадкодавець [PERSON] розпорядився своїм майном, склавши 08 квітня 2010 року заповіт, яким заповів позивачці [PERSON] все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося. Указаний заповіт посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Борисовою Т. А. та зареєстрований у Спадковому реєстрі за № 49147366 (а. с. 7, 8). На а. с. 9 міститься копія довіреності, посвідченої 08 квітня 2020 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Борисовою Т. А. та зареєстрованої в реєстрі за № 929, згідно з якою, зокрема, [PERSON] уповноважив [PERSON] бути його представником у всіх установах, організаціях незалежно від їх підпорядкування та підприємства усіх форм власності з питань: -укладення від його імені всіх необхідних договорів та угод на обслуговування належного йому житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , з надання комунальних та інших послуг, відділах телефонного зв`язку; -переобладнання (перебудови) належного йому житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; -здачі в експлуатацію на його ім`я житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та одержання на його ім`я свідоцтва про право власності на вказане нерухоме майно; -приватизації на його ім`я земельної ділянки, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; -укладення від його імені договору дарування, за яким подарувати [PERSON] належний йому житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , або укладення від його імені договорів купівлі-продажу, за якими продати за ціну на умовах, на власний розсуд представника належний йому житловий будинок з надвірними будівлями та земельну ділянку, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Указана довіреність дійсна до 08 квітня 2013 року. Зі змісту вказаної довіреності не вбачається того, що [PERSON] уповноважив [PERSON] користуватися житловим будинком з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , про що зазначає в позовній заяві позивачка. У відповідь на запит суду Перша чернігівська державна нотаріальна контора повідомила, що спадкова справа після смерті [INFO] [PERSON] не заводилася (а. с. 37, 38). За твердженням позивачки, її батько [PERSON] , 1953 року народження, 22 липня 2019 року тяжко захворів на онкохворобу (рак), був поміщений на стаціонарне лікування до Ніжинської міської лікарні «ім. М. Галицького», де перебував до дня своєї смерті - 20 липня 2020 року. За період лікування батько проходив хіміотерапію, потребував постійного її догляду та супроводу, про що лікуючим лікарем зазначено у виписці із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого від 24 липня 2020 року. [INFO] [PERSON] помер, про що свідчить копія свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а. с. 12). Згідно з копією виписки з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого [PERSON] у 2019 та 2020 роках, за свого життя, проходив курси стаціонарних лікувань, а саме: 22 липня - 06 серпня 2019 року; 08 серпня - 01 грудня 2019 року; 16 - 22 квітня 2020 року; 03 - 07 липня 2020 року; 12 - 20 липня 2020 року. Відповідно до ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків від фізичної особи, яка померла, до інших осіб. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Частиною 1 ст. 1270 ЦК України встановлено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Статтею 1272 ЦК України передбачено, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом ст. 1272 ЦК України поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Пленум Верховного Суду України в п. 24 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснив, що, вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити із того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Положеннями ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини, як джерело права. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ілхан проти Туреччини» від 27 червня 2000 року при вирішення питання пропуску строку на вчинення дій має застосовуватись правило встановлення всіх обставин з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру. З огляду на наявні у справі матеріали суд вважає, що позивачка пропустила строк для подання до нотаріуса заяви прийняття спадщини з поважної причини - внаслідок тривалого захворювання та подальшої смерті її батька [PERSON] . Зі справи не вбачається, що спадщина після смерті [PERSON] визнана відумерлою. При цьому суд враховує визнання позову відповідачем, і таке визнання, на переконання суду, не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, що є також підставою в порядку ст. 200, 206 ЦПК України для ухвалення рішення про задоволення позову в підготовчому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення від 18 липня 2006 року у справі Проніна проти України, заява № 63566/00).

Outcome: approved