Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-15 00:00:00

30 липня 2018 року на адресу суду надійшла позовна заява [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] до [PERSON], третя особа - Відділ реєстрації місця проживання громадян [PERSON] комітету Саксаганської районної у місті ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначають, що вони мешкають в квартирі [ADDRESS], сплачують комунальні послуги. Відповідач по справі у вищевказаній квартирі не мешкає з серпня 2011 року по теперішній час, та не приймає участь в оплаті комунальних послуг. Тому вони вимушені звернутись до суду. Позивач [PERSON] 29.10.2018 року в судовому засіданні пояснила, що з відповідачем знаходилась в шлюбі з 1996 року, від шлюбу у них двоє дітей, шлюб розірвали 23.07.2018 року. В квартирі відповідач зареєстрований, але не мешкає з 2011 року, вона подавала до правоохоронних органів заяву про розшук відповідача. Представник позивача [PERSON] до судового засідання не зявилась, через канцелярію суду надала заяву, просила справу розглядати за її відсутності та за відсутності позивача, позовні вимоги задовольнити, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] до судового засідання не зявились, через канцелярію суду надали заяву про розгляд справи за їх відсутністю, позов підтримують. Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлений своєчасно та належним чином, що підтверджується поштовими повідомленнями та оголошенням на офіційному веб-сайті судової влади України, причина неявки до суду невідома. Представник третьої особи - Виконкому Саксаганської районної у місті ради [PERSON] в судове засідання не з'явилась, через канцелярію суду надала заяву, в якій просить розглянути справу за їх відсутності та прийняти рішення на розсуд суду. Свідок [PERSON] суду пояснила, що з 1979 року знає позивача та відповідача. Відповідача бачила останній раз в літку 2011 року. Квартира надавалась в користуванні бабусі відповідача, на даний час там проживають позивач та її діти. Свідок [PERSON] суду пояснила, що позивач мати її чоловіка, знає її з 2015 року. Відповідача ніколи не бачила, її чоловік казав, що його батько з 2011 року поїхав до Криму та неповертався. Згідно з вимогами ст. 280 ЦПК України\~суд вважає за можливе ухвалити по цій справі заочне рішення на підставі доказів, що є в матеріалах справи, оскільки відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не зявився в судове засідання, не повідомив причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог виходячи з наступного. Частинами 1,2\~статті 61 ЖК України\~передбачено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер. Так, згідно виписки із фінансового особового рахунку №830000002116 від 05.06.2018 року, виданої «Житлово-експлуатаційною організацією №65» квартиронаймач [PERSON], [INFO], знята з реєстрації 19.09.1995 року за адресою [ADDRESS]. Квартира неприватизована. У вказаній квартирі зареєстровані з 12.02.2009 року [PERSON], з 23.01.2014 р. [PERSON], з 23.08.2011 р. [PERSON], з 08.09.1998 р. [PERSON] Згідно з свідоцтва про смерть І-КИ №006117, [PERSON] померла 19.09.1995 року (а.с. 23). Відповідно до довідки КП ДОР «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» №166387 від 08.11.2018 року щодо право власності на нерухоме майно (спірну квартиру) за період з 08.09.1998 р. по 31.12.2012 р. відсутні будь-які дані. Стаття 71 ЖК\~УРСР передбачає, що у разі відсутності наймача або членів його сім'ї у житловому приміщенні понад шість місяців, він втрачає право користування ним. З аналізу вказаної норми слідує, що наявність у особи статусу наймача або члена сімї наймача не є визначальним при вирішенні питання щодо їх права на користування житловим приміщенням та реєстрації в ньому. Обовязковою умовою для цього є встановлення факту відсутності особи в займаному ним приміщенні понад встановлені законом строки без поважних на те причин, на чому також акцентує увагу Верховний Суд України в п.9 Постанови Пленуму №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України». Відповідно до положень\~ст.72 ЖК УРСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться виключно в судовому порядку. Таким чином, позов про усунення порушень права, не повязаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не повязаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння, на чому також акцентує увагу Вищий спеціалізований суд України з розгляду кримінальних і цивільних справ в п.п.33,34 Постанови №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав». Згідно з\~ст.58 ЖК УРСР, єдиною підставою для вселення в житлове приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду є ордер. Статтею 61 ЖК УРСР\~передбачено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер. Відповідно до\~ст. 65 ЖК УРСР, квартиронаймач вправі в установленому порядку, за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1\~ст. 2 ЦПК України). Згідно частин 1-3\~статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно\~ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Однак, з наданих суду доказів не вбачається на якій саме правовій підставі позивачі користуються чи мають право володіння житловим приміщення, яким саме чином вселились до спірного житлового приміщення, якщо реєстрація позивачів була проведена вже після смерті наймача [PERSON] то якими саме діями відповідача, порушуються їх право володіння. Питання про їх витребування у встановленому законом порядку перед судом не порушувалось. Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог за їх недоведеністю. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України у звязку із відмовою у позові судові витрати покладаються на позивачів. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed