Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-13 00:00:00

29 березня 2018 року [PERSON] звернулась із позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], яким просила визнати договір міни квартир зареєстрований 01.04.1999 року на Українській Універсальній Товарно-Сировинній біржі за № 45/04. Свої вимоги мотивувала тим, що в 1999 році між позивачем та відповідачами було укладено договір міни нерухомого майна, а саме квартир, який був оформлений на Українській Універсальній Товарно-Сировинній біржі. Всі умови договору сторони виконали, претензій один до одного не мають, проте від нотаріального посвідчення договору міни відповідачі ухиляються. Згідно ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Клопотань від учасників справи про проведення судового засідання з повідомленнями (викликом) сторін не надходило, відтак суд вважає за можливе розглянути цивільну справу без участі сторін. Дослідивши надані докази, суд встановив наступне. Квартира № [ADDRESS], належала [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 07.02.1994 року посвідченого державним нотаріусом Другої Миколаївської державної нотаріальної контори Юрловою Т.Г. за № 3-373 від 07.02.1994 року, зареєстрованого в Миколаївському Бюро технічної інвентаризації за №11420. Квартира № [ADDRESS], належала [PERSON], [PERSON], яка діяла в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина [PERSON], на підставі свідоцтва про право власність на житло № 2207 від 24.02.1999 року, зареєстрованого в Миколаївському Бюро технічної інвентаризації за №16046. 01 квітня 1999 року на Українській Універсальній Товарно-Сировинній Біржі за № 45/04 був зареєстрований Договір міни, відповідно до якого [PERSON], [PERSON], яка діяла в своїх інтересах та в інтересах не повнолітнього сина [PERSON] передали квартиру № [ADDRESS] у власність [PERSON], а вона передала у відповідачам у власність квартиру № [ADDRESS]. Претензій сторони один до одного не мали, всі умови договору міни дотримані. Проте на даний час нотаріальне посвідчення договору неможливе. Відповідно до ст.ст.57,58 Конституції України, ст.5 ЦК України до застосування підлягають акти цивільного законодавства, що регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним», відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватись судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Відповідно до положень п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності з 1 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності. Враховуючи, що спірні правовідносини виникли у 01.04.1999 року, для їх врегулювання слід застосовувати норми ЦК УРСР в редакції 1963 року. Відповідно до ст. 242 ЦК УРСР за договором міни застосовуються відповідно правила про договір купівлі-продажу, якщо інше не випливає зі змісту сторін. Згідно ст. 225 ЦК УРСР право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. Згідно із ч. 1 ст. 227 ЦК УРСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, договір купівлі-продажу нерухомого майна повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу). Статтею 47 ЦК УРСР була передбачена обов'язковість нотаріальної форми угоди і наслідки недотримання такої форми. Частиною 2 ст.47 ЦК УРСР передбачено, що у разі, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, яка потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, що виконала угоду, визнати угоду дійсною. При цьому, вказана норма може застосовуватись лише за наявності таких необхідних умов: одна зі сторін має повністю або частково виконати угоду; інша сторона має ухилятись від нотаріального оформлення угоди; має існувати вимога сторони, яка виконала свої обов'язки. Відсутність хоча б однієї з цих умов унеможливлює визнання договору міни житла з недотриманням нотаріальної форми дійсним. Разом з тим, згідно ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що вона придбала квартиру на біржі, однак через необізнаність сторін договір міни нерухомого майна не був нотаріально посвідчений, а лише зареєстрований на біржі. Позивач вказує, що після укладання договору відповідачі звільнили квартиру від особистих речей та майна, передали позивачу ключі від неї, водночас позивач почала користуватися спірною квартирою та продовжує нею користуватись по теперішній час. Відповідно до ч.1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин. Відразу після укладання договору міни між сторонами позивачем було зареєстровано право власності в Миколаївському МБТІ, який на час виникнення спірних правовідносин мав повноваження реєстраційного органу. Разом з тим, позивач на теперішній час не має можливості зареєструвати своє право власності на спірну квартиру на підставі договору міни, укладеного з відповідачами, через те, що на час укладання договір не був нотаріально посвідчений, а відповідно його форма не відповідала формі, передбаченій діючим законодавством. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Суд оцінює докази відповідно до вимог ст.ст. 76-81, 263,264 ЦПК за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог і заперечень. З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про обґрунтованість та необхідність задоволення позовних вимог.

Outcome: approved