Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-11 00:00:00

30 серпня 2018 року позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що 16 вересня 2008 року між ним та ПАТ «ОТП Банк» укладено кредитний договір № ML-600/122/2008, за яким йому надано кредит на споживчі цілі у розмірі 90000 доларів США. Відсотковою ставкою за даним договором, а саме п. 3 Частини першої визначено плаваючу процентну ставку у вигляді фіксованого відсотка + FIDR. Зазначає, що пунктом 3 Частини № 1 Кредитного договору передбачено, що для розрахунку процентів за користування кредитом буде використовуватися плаваюча процентна ставка, яка складається з фіксованого відсотка в розмірі 5.99 % річних + FIDR. FIDR - це процентна ставка по строкових депозитах фізичних осіб у валюті, тотожній валюті кредиту, що розміщені у банку на строк 366 днів. В цьому пункті також вказано, що ставка FIDR може змінюватися банком в порядку передбаченому договором. Інформація щодо розміру ставки FIDR розміщується на сайті банку, а також в приміщеннях банку на інформаційних стендах. Разом з тим зазначав, що порядок розрахунку процентів за користування кредитом встановленні пунктом 3 Частини № 1 та пунктом 1.4. Частини № 2 Кредитного договору суперечить нормам чинного законодавства України, що регулюють спірні правовідносини - ст. 10 ЦК України, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», пп. 3.3. «Правил наданні банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вар кредиту». Окрім цього зазначає, що п. 2.1.1 Додаткового договору № 1 на період з 18 травня 2009 року по 18 січня 2010 року для розрахунку процентів за користування кредитом буде використовуватися фіксована плаваючи процентна ставка, яка складається з фіксованого відсотку у розмірі 7% річних + FIDR, а на період з 18 січня 2010 року до повного виконання зобов'язань використовується фіксована плаваюча процентна ставка, яка складається з фіксованого відсотку у розмірі 7,38% річних + FIDR. З огляду на зазначене вважає використання FIDR незаконним та таким, що не відповідає законодавству про захист прав споживачів. Окрім цього вказує, що за преамбулою кредитного договору від 16 вересня 2008 року зазначено, що він укладається між позивачем і Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», однак сторінки договору завірені печаткою Філії Закритого акціонерного товариства «ОТП Банк» м. Львова. Крім того оспорюваний кредитний договір укладений з юридичною особою Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», але зі виходячи зі змісту можна дійти висновку, що він укладений з Філією Закритого акціонерного товариства «ОТП Банк» м. Львова, яка є окремою юридичною особою. Вважає це істотним порушенням законодавства, а вчинений правочин у зв'язку з цим вважає таким, що може бути визнаний недійсним, оскільки договір не був підписаний належною стороною. Також зазначає, що відповідачем списуються відсотки у іноземній валюті, що є порушенням законодавства про обіг іноземної валюти. Вказує, що єдиним платіжним засобом в України і є гривня, а тому зазначені дії банку є незаконними. З огляду на зазначене, просить суд визнати недійсним кредитний договір № ML-600/122/2008 від 16 вересня 2008 року, укладений між [PERSON] та Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», визнати недійсним додатковий договір № 1 від 18 травня 2009 року до кредитного договору № ML-600/122/2008 від 16 вересня 2008 року, укладений між [PERSON] та Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», визнати недійсним договір про внесення змін та доповнень № 1 (про внесення змін валюти боргових зобов'язань) до кредитного договору від 24 січня 2017 року укладених між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк». Ухвалою судді Залізничного районного суду м. Львова від 25 жовтня 2018 року відкрито провадження у справі та вирішено розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження. Визначено відповідачу п'ятнадцятиденний строк з для вручення даної ухвали для відзиву на позовну заяву. Встановлено позивачу п'ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив, а відповідачу п'ятиденний строк з дня отримання відповіді на відзив для подання заперечення. Також роз'яснено сторонам, що відповідно до ч.5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними матеріалами справи, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Ухвалу про прийняття до розгляду та відкриття провадження у справі позивач отримав 12 листопада 2018 року про що розписався в рекомендованому повідомленні про вручення. Відповідач отримав зазначену ухвалу 12 листопада 2018 року, про що також розписався в рекомендованому повідомленні про вручення. Відповідачем по справі 06 грудня 2018 року було подано відзив на позовну заяву. У відзиві відповідач просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування відзиву зазначає, що доводи позивача про те, що кредитний договір слід визнати недійсним у зв'язку з тим, що він не містить печатки банку, а тільки її філії, є безпідставними, оскільки зазначений договір укладений між позивачем та філією, в особі якої діє сам банк. Окрім цього вказує, що посилання позивача використання іноземної валюти як на підставу недійсності правочину є також безпідставним, оскільки за ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Зазначає, що АТ «ОТП Банк» здійснює валютні операції на підставі банківської ліцензії та відповідного дозволу на здійснення валютних операцій. Також зазначає, що покликання позивача про не справедливість умов змінюваності відсоткової ставки, є необґрунтованим, оскільки не суперечить актам цивільного законодавства. Позивачем суперечностей в позовній заяві вказано не було. На додаток, відповідач вказує, що позивачем були порушені строки позовної давності, оскільки обставини, на які посилається позивач, були відомі ще на момент підписання самого договору, а саме 16 вересня 2008 року. У зв'язку із зазначеним, просить суд відмовити позивачу у задоволенні позову. Окрім цього відповідачем 06 грудня 2018 року було подано клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін. В обґрунтування зазначеної заяви, відповідач зазначає, що це є необхідним з огляду на характер спірних правовідносин, . Вказує, що розгляд справи з викликом сторін буде сприяти з'ясуванню всіх обставин укладення оспорюваного договору та його змісту та потрібен для повного та всебічного встановлення обставин справи. Відповідно до ч. 4 ст. 277 ЦПК України якщо відповідач в установлений судом строк подасть заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, суд залежно від обґрунтованості заперечень відповідача постановляє ухвалу про: 1) залишення заяви відповідача без задоволення; 2) розгляд справи за правилами загального позовного провадження та заміну засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням. Враховуючи аргументацію заперечень відповідача щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, суд дійшов висновку, що вони є недостатньо обґрунтованими і справу слід розглядати в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Враховуючи наведене, відповідно до ч. 8 ст. 178, ч. 4 ст. 277, ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові докази по справі, приходить до наступного висновку. Так, в силу ч.1ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 2 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 16 вересня 2008 року між позивачем [PERSON] та ЗАТ «ОТП Банк» укладено кредитний договір № ML-600/122/2008 від 16 вересня 2008 року, за яким йому надано кредит в розмірі 90000 доларів США. Цільовим призначенням кредиту згідно п.2 Частини першої є його використання на споживчі цілі. Відсотковою ставкою за даним договором, а саме п. 3 Частини першої визначено плаваючу процентну ставку у вигляді фіксованого відсотка + FIDR. Пунктом 3 Частини № 1 Кредитного договору передбачено, що для розрахунку процентів за користування кредитом буде використовуватися плаваюча процентна ставка, яка складається з фіксованого відсотка в розмірі 5.99 % річних + FIDR. FIDR - це процентна ставка по строкових депозитах фізичних осіб у валюті, тотожній валюті кредиту, що розміщені у банку на строк 366 днів. В цьому пункті також вказано, що ставка FIDR може змінюватися банком в порядку передбаченому договором. Інформація щодо розміру ставки FIDR розміщується на сайті банку, а також в приміщеннях банку на інформаційних стендах. Разом з тим, позивач вважає, що для того, щоб сплатити проценти, він повинен кожного разу з'ясовувати їх розмір у відділенні банку, оскільки порядок обчислення процентів, встановлений кредитним договором, дозволяє банку змінювати процентну ставку за кредитом за власним бажанням, що у свою чергу суперечить вимогам цивільного законодавства України, де вказано, що розмір процентів за користування кредитними коштами повинен визначатися в кредитному договорі у вигляді річної відсоткової ставки (в процентах річних). Так, відповідно до ст. 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Згідно ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагентів та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною 1 ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Разом з тим, судом встановлено, що оспорювані положення п.3 частини №1 та п. 1.4 частини №2 кредитного договору, як і сам кредитний договір, укладено за домовленістю сторін на добровільній основі з дотриманням положень ЦК України, з умовами якого позивач в повній мірі погодився при його укладанні, особисто підписавши кожну сторінку кредитного договору і на момент укладання даного кредитного договору не існувало жодних інших умов, які б примусили позивача підписати даний договір. Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Як встановлено судом, відповідач виконав всі свої зобов'язання за умовами кредитного договору, своєчасно надавши позивачу кредит в сумі 90000,00 доларів США, що підтверджується п. 2 частини №1 кредитного договору від 16 вересня 2008 року. Таким чином, суд вважає, що твердження позивача щодо невідповідності положення п.3 частини №1 та п.1.4 частини №2 кредитного договору вимогам чинного законодавства є недоведеним, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог. Крім того, як вбачається зі змісту оспорюваних положень п.3 частини №1 та п.1.4 частини №2 кредитного договору, які регулюють порядок нарахування процентів за користування кредитними коштами, в них було чітко закріплено всі відсоткові платежі, які повинен сплатити банку позичальник, і у позовній заяві позивач не вказує на жоден не передбачений договором відсотковий платіж. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Однак, позивачем не надано доказів на підтвердження того, що умови спірних положення п.3 частини №1 та п. 1.4 частини №2 кредитного договору порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршення його становища як споживача кредитних послуг. Суд критично ставиться до аргументів позивача щодо того, що кредитний договір суперечить законодавству з огляду на використання за його умовами іноземної валюти. Згідно ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон держави не встановлює якихось обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. При цьому згідно зі ст. 2 Закону України «Про банки та банківську діяльність» кошти це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного Банку України. Відповідно до п. 2.3. Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого постановою Правління НБУ №275 від 17.07.2001 року, за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного Банку України банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями. Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманих у встановленому порядку. Відповідно до листа НБУ від 15.10.2010р. згідно зі ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та п. 2.3 гл.2 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій , письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу НБУ. При цьому відповідно до п. 5.3 гл. 5 Положення № 275 письмовий дозвіл НБУ на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом КМУ від 19.02.1993р. «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Як вбачається з матеріалів справи, ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» має банківську ліцензію № 191 на право здійснювати банківські операції на право здійснювати операції з валютними цінностями. Окрім цього відповідно до дозволу № 191-1, виданого Національним банком України ЗАТ «ОТП Банк», останній має право здійснення операцій, визначених п.п. 1-4 ч.ч. 2, 4 ст. 34 Закону України «Про банки і банківську діяльність». Покликання позивача про те, що кредитний договір був підписаний не тією стороною, яка зазначалася в ньому, не заслуговує на увагу, оскільки за оскаржуваним кредитним договором, він був укладений між позивачем та Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» в особі Філії ЗАТ «ОТП Банк» у м. Львові. Дана обставина підтверджується зазначенням реквізитів на останній сторінці договору, а також відтиском печатки філії. Відповідно до п. 4.2 положення про Філію Закритого акціонерного товариства «ОТП Банк» у м. Львів від 2006 року керуючий Філією та інші особи, які уповноважені Правлінням Банку, в межах наданих Банком дозволу на здійснення операцій та довіреності, укладають від імені Банку договори та угоди ,які відносяться до банківської діяльності. За ч. 1 ст. 95 ЦК України філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій. Частиною 3 зазначеної статті встановлено, що філії не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення. Враховуючи вищевикладене, проаналізувавши та оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку що у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Outcome: dismissed