Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-28 00:00:00

30.11.2020 року [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання за нею право власності на Ѕ частки квартири по [ADDRESS] . Ухвалою судді Кіровського районного суду міста Кіровограда від 01.12.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 10.03.2021 року накладено арешт на спірну квартиру в порядку забеспечення позовних вимог. Ухвалою суду від 14.04.2021 року закрито підготовче засідання. В судове засідання представник позивача адвокат Шепеленко А.О., надала заяву де зазначила, що підтримує заявлені вимоги та просила їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судове засідання надав заяву про визнання позову, просив розглянути справу за його відсутності. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, щодо задоволення заявлених позовних вимог, виходячи з наступного. 28 серпня 1977 року між сторонами було зареєстровано шлюб, який на день розгляду справи було розірвано відповідно до рішенням Кіровського районного суду від 10.02.2021 року у справі №404/2997/20. Від шлюбу мають двох повнолітніх синів [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] . У період проживання у зареєстрованому шлюбі відповідачем було зареєстровано право власності на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , в якій вони проживали усією родиною починаючи з 19.05.1982 року. Відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 13.02.2009 року на праві приватної власності [PERSON] належить квартира, у частці 1/1, що розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с.8-10). В позовній заяві позивач вказала, що відповідач не бажає розділити майно, яке було спільно нажите в період шлюбу. Право власності в Україні захищено ст. 41 Конституції України де зазначено, що право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. \~ \~ \~ \~ Частиною першою статті 57 СК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу: 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею. ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй. йому особисто. У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ. набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, с об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 2 статті 60 СК України визначено презумпцію спільного майна, оскільки кожна річ, набута під час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності. Таким чином, позивач та відповідач набули права спільної сумісної власності на придбану у шлюбі квартиру в момент її придбання. Частиною 3 ст. 61 СК України визначено, що якщо одним з подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то майно, одержане за цим договором, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Згідно положень ч.1 ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте під час шлюбу. Згідно з ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих. які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування: набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто: речі індивідуальною користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя: кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Згідно із ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину, щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22\~постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 р. N 11). Як встановлено судом, спірна квартира придбана під час перебування позивача та відповідача по справі у зареєстрованому шлюбі. Відповідно до п. 30\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»\~рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст.\~63, ч. 1 ст.\~65 СК. З огляду на викладені обставини вбачається, що спірна квартира придбана під час перебування сторін у шлюбі, тому відповідно до вищевказаних положень сімейного законодавства є спільною сумісною власністю подружжя, у зв`язку з чим суд доходить висновку про його поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за позивачем та відповідачем право власності на Ѕ частину квартири за кожним. Виходячи з положень вищевикладених норм позивач має право на 1/2 частку квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , право власності на яку, згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, від 30.11.2020 року, зареєстровано за [PERSON] , за реєстраційний номер 26424966 від 13.02.2009 року (а.с.11-12). Таким чином, виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом доказів, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Судовий збір підлягає розподілу в порядку\~ст. 141 ЦПК України. Зняти арешт\~з кв. [ADDRESS] , реєстраційний номер 26424966, загальною площею 49,49 кв.м накладений в порядку забеспечення позовних вимог відповідно до ухвали суду від 10.03.2021 року. На підставі викладеного та

Outcome: approved