Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-15 00:00:00

29 грудня 2020 року [PERSON] звернулась до суду з даною позовною заявою, в якій просила стягнути з Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» на її користь заборгованість по заробітній платі за період з січня 2020 року по червень 2020 року включно у розмірі 25 707,56 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 26 893,92 грн., а також компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки у розмірі 10 007,04 грн., які визначені без утримання з цих сум податку з доходів фізичних осіб й інших обов`язкових платежів. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала на те, що з 17 серпня 2005 року вона працювала у Приватному акціонерному товаристві «Дніпропетровський агрегатний завод». Однак, починаючи з березня 2019 року по день складання даної позовної заяви відповідач не виплачує позивачу заробітну плату. У зв`язку з цим 07 липня 2020 року вона вимушена була звернутись до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» про стягнення заборгованості по заробітній платі. Заочним рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 13 листопада 2020 року було частково задоволено її позовні вимоги та стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» на її користь заборгованість по заробітній платі за період з березня 2019 року по грудень 2019 року включно у розмірі 27 440,00 грн., яка визначена з вирахуванням з даної суми передбачених податків та обов`язкових платежів . Однак, на день складання даного позову у відповідача перед позивачем існує заборгованість по заробітній платі за період з січня 2020 року по червень 2020 року включно у розмірі 25 707,56 грн., яка визначена без утримання з цих сум податку з доходів фізичних осіб й інших обов`язкових платежів. У зв`язку з тривалою затримкою виплати їй заробітної плати, 01 липня 2020 року вона подала відповідачу заяву про звільнення у зв`язку з виходом на пенсію, у зв`язку з чим 01 липня 2020 року було видано наказ про її звільнення у зв`язку з виходом на пенсію. Однак, при звільненні повний розрахунок щодо виплати їй заробітної плати так і не був проведений. Оскільки при звільненні розрахунок з нею так і не проведений, то відповідач має сплатити на користь позивача також і середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, який за період з 01 липня 2020 року по грудень 2020 року включно становить 26 893,92 грн. Також зазначила, що невикористані дні її відпустки складають близько 48 днів, у зв`язку з цим за розрахунками позивача розмір компенсації за невикористану відпустку становить 10 007,04 грн. У зв`язку з цим позивач звернулась до суду з даним позовом. У судове засідання представник позивача - [PERSON] не з`явилась, надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд їх задовольнити, проти розгляду справи у заочному порядку не заперечувала. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , з 17 серпня 2005 року працювала у Приватному акціонерному товаристві «Дніпропетровський агрегатний завод», що підтверджується копією її трудової книжки серії [NUMBER] (а.с. 10-11). У позовній заяві позивачем зазначено, що з березня 2019 року Приватне акціонерне товариство «Дніпропетровський агрегатний завод» перестало виплачувати позивачу нараховану їй заробітну плату. У зв`язку з чим у липні 2020 року [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації за невикористану відпустку. Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 13 листопада 2020 року по справі № 204/4281/20 позовну заяву [PERSON] було задоволено частково та стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» на її користь заборгованість за нарахованою, але не виплаченої заробітної плати за період з березня 2019 року по грудень 2019 року включно у розмірі 27 440,00 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 3 000,00 грн. (а.с. 12-14). 01 липня 2020 року позивач подала до Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» заяву, в якій просила звільнити її у зв`язку з виходом на пенсію (а.с. 15). Вказана заява була зареєстрована у відділі кадрів Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» того ж дня, тобто 01 липня 2020 року, за № 80-169. 01 липня 2020 року [PERSON] на підставі наказу № 637к від 01 липня 2020 року була звільнена з Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» по виходу на пенсію, згідно ст. 38 КЗпП України (а.с. 16). Однак, позивач у позовній заяві наполягала на тому, що відповідач при звільненні так і не виплатив їй нараховану заробітну плату за період з січня 2020 року по червень 2020 року включно у розмірі 25 707,56 грн. За клопотанням позивача, ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 18 січня 2021 року, серед іншого, судом було витребувано у Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод»: довідку про нараховану та не виплачену заробітну плату [PERSON] ; довідку про середньоденну заробітну плату [PERSON] ; довідку про розмір компенсації за невикористану відпустку із зазначенням інформації про кількість невикористаних днів відпустки (а.с. 24). Строк виконання ухвали в частині витребування доказів було встановлено судом до 28 січня 2021 року. Вказану ухвалу Приватне акціонерне товариство «Дніпропетровський агрегатний завод» отримало, однак станом на момент розгляду справи судом, тобто станом на 16 лютого 2021 року, витребувані судом докази відповідач так і не надав та не повідомив суд про причини неподання доказів або про неможливість надати докази. За таких обставин судом встановлено, що відповідачем без поважних причин не надано докази, витребувані судом. Відповідно до ч. 10 ст. 84 ЦПК України у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду. Оскільки відповідачем без поважних причин не надано суду докази, що витребовувались судом та не повідомлено причини неподання доказів, суд, з урахуванням обставин справи та враховуючи, що витребувані докази є необхідними для встановлення факту наявності заборгованості по заробітній платі позивача та її розміру, вважає за можливе визнати встановленими обставини для з`ясування яких вони витребовувались, а саме: те, що за період з січня 2020 року по червень 2020 року включно відповідач не виплачував позивачу нараховану їй заробітну плату. Відповідно до ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно з ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Нормами ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Аналогічні положення має ч. 1 ст. 115 Кодексу законів про працю України. Разом з тим, за період з 01 січня 2020 року по день звільнення, тобто по 01 липня 2020 року включно, відповідач не виплачував позивачу нараховану їй заробітну плату. Згідно з інформацією з Пенсійного фонду України про страхування застрахованої особи вбачається, що відповідачем позивачу за період з 01 січня 2020 року по день звільнення, тобто по 01 липня 2020 року включно, було нараховано заробітну плату у загальному розмірі 25 707,56 грн., з яких: січень 2020 року - 4 723,00 грн., лютий 2020 року - 4 723,00 грн., липень 2020 року - 16 261,56 грн. (а.с. 17). Крім того, слід враховувати роз`яснення наведені у абз. 5 п. 6 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999 року у відповідності до яких, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. За таких обставин суд вважає необхідним стягнути з Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» на користь [PERSON] нараховану, але не виплачену заробітну плату за період з 01 січня 2020 року по день звільнення, тобто по 01 липня 2020 року включно, у розмірі 25 707,56 грн. з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті, а отже позовні вимоги [PERSON] в цій частині підлягають задоволенню. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Таким чином, суд вважає за необхідне допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Вирішуючи питання щодо розміру заробітної плати, яка повинна бути стягнута за рішенням суду шляхом негайного виконання, суд виходить з наступних розрахунків: розмір заборгованості по заробітній платі, який стягнуто судом - 25 707,56 грн.; період стягнення дорівнює 6 повних місяців. Отже, розмір заробітної плати який підлягає стягненню шляхом негайного виконання за один місяць становить: 25 707,56/ 6 = 4 284,59 грн. Щодо позовних вимог [PERSON] про стягнення з Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні слід зазначити наступне. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до пункту 8 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Згідно з пунктом 2 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 визначено, що якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Оскільки згідно інформації з Пенсійного фонду України про страхування застрахованої особи у березні, квітні, травні, червні 2020 року позивачу заробітна плата не нараховувалась, то в даному випадку середня заробітна плата має обчислюватись виходячи з виплат за січень та лютий 2020 року. Середньоденна заробітна плата позивача становить: січень 2020 року - 4 723,00 грн., лютий 2020 року - 4 723,00 грн., що разом складає (4 723,00 грн. + 4 723,00 грн. = 9 446,00 грн.) поділеної на кількість робочих днів за ці два місяці (21 + 20 = 41 день) = 230,39 грн. Враховуючи наведене суд зазначає, що середній заробіток розраховується за період, починаючи з дня, наступного за днем звільнення, тобто з 02 липня 2020 року і по 29 грудня 2020 року включно, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог, оскільки суд розглядає справу виключно в межах заявлених позовних вимог (позов надійшов 29 грудня 2020 року). Кількість робочих днів за період з 02 липня 2020 року по 29 грудня 2020 року включно складає 126 днів, а саме: липень 2020 року - 22 дні, серпень 2020 року - 20 днів, вересень 2020 року - 22 дні, жовтень 2020 року - 21 день, листопад 2020 року - 21 день, грудень 2020 року - 20 дні. Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 02 липня 2020 року і по 29 грудня 2020 року включно складає 29 029,14 грн. Але, оскільки позивач просила стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 26 893,92 грн., враховуючи, що відповідно до положень статті 13 ЦПК України суд розглядає справу виключно в межах заявлених позивачем позовних вимог, суд приходить до переконливого висновку, що з Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» на користь [PERSON] слід стягнути суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 26 893,92 грн. з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті, тобто в межах заявлених позовних вимог, а тому позовні вимоги [PERSON] в цій частині підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача компенсації за невикористану відпустку у розмірі 10 007,04 грн. суд виходить з наступного. Дійсно, відповідно до ч. 1 ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. У позовній заяві позивачем зазначено, що за час роботи на підприємстві відповідача позивач має близько 48 днів невикористаної відпустки. Однак, матеріали справи не містять жодних доказів та документів на підтвердження того, що позивач має 48 днів невикористаної відпустки. При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). У зв`язку з цим, за відсутності доказів наявності у позивача 48 днів невикористаної відпустки суд позбавлений можливості встановити точний розмір компенсації за невикористані позивачем дні щорічної відпустки, а тому на теперішній час позовні вимоги [PERSON] в цій частині задоволенню не підлягають за їх недоведеністю. Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, а порушені права позивача судовому захисту. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги майнового характеру про стягнення заборгованості по заробітній платі задоволені та позивач був звільнений від сплати судового збору за цими позовними вимогами на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», то з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 840,80 грн. Крім того, оскільки позовні вимоги майнового характеру про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за які позивачем було сплачено судовий збір, задоволені на загальну суму 26 893,92 грн., то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір за позовними вимогами майнового характеру у розмірі 840,80 грн. Також, оскільки у задоволенні позовних вимог про стягнення компенсації за невикористану відпустку, за якими позивач був звільнений від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», позивачу відмовлено, то вказані судові витрати підлягають віднесенню на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial