Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-16 00:00:00

\~ \~ \~ \~30 жовтня 2020 року позивач [PERSON] звернулася до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] про: визнання за [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , право власності на 13/100 частини житлового будинку з надвірними спорудами по [ADDRESS] , які складються: з житлового будинку, літ. «А», загальною площею 72,8 кв. м, житлова площа 34,7кв. м, житлова кімната, площею 17,4 кв. м, коридор, площею 6,0 кв. м, санвузол, площею 4,5 кв. м; літ. «а1» житлова, площею 17,3 кв. м, кухня, площею 7,5 кв. м.; літ. «а2», веранда, площею 18,3 кв. м, тамбур 1,8 кв. м, надвірні споруди: вбиральна літ. «Е», сарай літ «3», навіси літ. «Я,Я1», № 3,5 огорожа, 11 вимощення, 111 вигрібна яка, що розташовані на земельній ділянці, площею 0,0531 га в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] ; припинення право спільної часткової власності [PERSON] на 13/100 частин житлового будинку з господарськими спорудами по [ADDRESS] , що розташовані на земельній ділянці, площею 0,0531 га та визнати за [PERSON] право власності на самовільний об`єкт вищезазначеного нерухомого майна, розташованого у [ADDRESS] , яка складається з житлового будинку літ. «А», загальною площею 72,8 кв. м, житлова площа 34,7 кв. м, житлова кімната, площею 17,4 кв. м, коридор, площею 6,0 кв. м, санвузол, площею 4,5 кв. м; літ. «а1» житлова, площею 17,3 кв. м, кухня, площею 7,5 кв. м; літ. «а2» веранда 18,3 кв. м,тамбур, площею 1,8 кв. м, надвірни споруди: вбиральна, літ. «Е», сарай літ. «3», навіси, літ. «Я,Я1», № 3,5 огорожа, 11 вимощення, 111 вигрібна яма, що розташовані на земельній ділянці, площею 0,0531 га, посилаючись на те, що вона є спадкоємцем після смерті [PERSON] . Представник позивача надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] у судове засідання не з`явились, до суду надали заяви про розгляд справи за їхньою відсутністю, позовні вимоги визнає. Дослідивши надані докази, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що, [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . Відповідно до договору дарування від 28 серпня 1974 року, [PERSON] належить 3/10 частини житлового будинку з надвірними спорудами, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Іншими співвласниками цього будинку є [PERSON] та [PERSON] . Згідно з розпорядженням Київської районної адміністрації від 29 липня 1999 року № 1220 «Про затвердження розрахунку ідеальних часток в домоволодінні частина, померлої складала 13/100. Згідно зі свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , батьками [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про одруження серії [NUMBER] , [PERSON] та [PERSON] одружились, та [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] ». Згідно зі\~ст. 1216 ЦК України, спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до\~ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно зі ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно зі\~ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини, з умовою чи із застереженням. Відповідно до ст.1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 1297\~ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна, як те передбачено ст. 1299 ЦК України. Відповідно до п. 3.1 листа № 24-753/0/4-13 Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16 травня 2013 року, визнання права\~власності на\~спадкове майно\~в судовому\~порядку є\~винятковим способом\~захисту,\~що має\~застосовуватися,\~якщо існують\~перешкоди для\~оформлення спадкових\~прав у\~нотаріальному порядку,\~в тому\~числі й\~у випадку\~визначення судом\~за позовом\~спадкоємця додаткового\~строку для\~прийняття спадщини. Без звернення спадкоємців до нотаріальної контори за одержанням свідоцтва про право на спадщину збільшується ймовірність порушення прав інших осіб, спадкоємців за заповітом, спадкоємців, які прийняли спадщину. Проте практика розгляду спадкових справ без попереднього звернення спадкоємців у нотаріальну контору та відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії склалася в окремих судах усіх областей. Згідно з ч. 2 ст. 331\~ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. 3 ст. 3\~Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»,\~права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як\~Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі\~наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56,\~Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін`юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності\~ЦК\~та\~Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном. Відповідно до\~ст.\~325\~ЦК України,\~суб`єктами\~права приватної\~власності є\~фізичні та\~юридичні особи. Фізичні\~та юридичні\~особи можуть\~бути власниками\~будь-якого\~майна,\~за винятком\~окремих видів\~майна,\~які відповідно\~до закону\~не можуть\~їм належати. Склад, кількість та вартість майна, яке може бути у власності фізичних та юридичних осіб, не є обмеженими. Відповідно до\~ст.\~328\~ЦК України,\~право власності\~набувається на\~підставах,\~що не\~заборонені законом,\~зокрема із\~правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 356\~ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Частиною 1 статті 357\~ЦК України передбачено, що частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. Відповідно до п. 26-27 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року, при\~\~поділі\~\~спадщини\~\~між\~\~спадкоємцями\~\~ необхідно враховувати правило частини першої\~статті 1278\~ЦК про те, що коли спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між спадкоємцями, частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними. При розподілі такої спадщини необхідно застосовувати\~\~норми,\~\~що регулюють відповідні правовідносини спільної часткової власності. Отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до\~статті 1296 ЦК\~є правом, а не обов`язком спадкоємця. Відсутність у спадкоємця свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для відмови у відкритті провадження у справі. Відповідно до пункту 4.15 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженого\~наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 № 296/5\~зареєстровано в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Згідно п. 4.18 глави 10 цього ж Порядку вчинення нотаріальних дій якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус виготовляє витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Відповідно до частини\~першої\~статті 377 Цивільного кодексу України до особи, яка набула право власності на житловий\~будинок (крім\~багатоквартирного), будівлю\~або\~споруду, переходить право власності, право користування на земельну\~ділянку, на якій вони розміщені, без зміни\~її\~цільового\~призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього\~землевласника (землекористувача). Згідно з ч. 1 ст. 120 ЗК України, в разі\~набуття права власності на жилий\~будинок, будівлю\~або\~споруду, що\~перебувають у власності, користуванні\~іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій\~розташовані\~ці\~об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий\~будинок, будівлю\~або\~споруду, розміщені на земельній\~ділянці, що\~перебуває у власності\~іншої особи, переходить право власності на земельну\~ділянку\~або\~її\~частину, на якій вони розміщені, без зміни\~її\~цільового\~призначення. Аналіз\~змісту норм статті 120 ЗК України у їх\~сукупності\~дає\~підстави для висновку про однакову\~спрямованість\~її\~положень\~щодо переходу прав на земельну\~ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені\~норми\~закріплюють\~загальний принцип цілісності \~об`єкту\~ нерухомості\~ із земельною ділянкою, на якій\~цей\~об`єкт\~розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної\~ділянки\~перебуває у прямій\~залежності\~від права власності на будівлю і споруду та передбачається\~ механізм\~роздільного правового регулювання нормами цивільного\~ законодавства\~ майнових \~відносин, що \~виникають при укладенні \~правочинів\~ щодо\~ набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного\~законодавства\~відносин при переході прав на земельну\~ділянку у разі\~набуття права власності на нерухомість. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині\~першій\~статті 120 ЗК України, особа, яка набула право власності на будівлю\~ чи\~споруду\~стає\~власником\~земельної\~ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому\~власнику, якщо\~інше не передбачено у договорі\~ відчуження\~ нерухомості. Така\~правова\~позиція\~висловлена\~Верховним Судом України в постанові\~від 13 квітня 2016 року в справі № 6-253цс16. Тобто, до набувача права власності на житловий\~будинок, будівлю\~або\~споруду, розташованих на земельній\~ділянці, яка перебуває у користуванні в силу закону, незалежно\~від \~волі\~попереднього\~ користувача \~земельної\~ділянки та органу, уповноваженого\~ розпоряджатися землею (у випадку\~належності\~земельної\~ділянки до земель державної\~або\~комунальної\~власності) переходить право користування земельною ділянкою, на якій\~розміщені\~відповідні\~об`єкти\~нерухомості, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що\~були у попереднього\~землекористувача. Верховний Суд у постанові\~від 14 березня 2019 року в справі № 902/341/17 вказав, що\~виходячи з положень\~статті 377 ЦК України, статей 120, 125ЗК України та принципу слідування\~юридичної\~долі\~земельної\~ділянки\~долі\~нерухомості, що на ній\~розташована, слід\~дійти\~висновку, що у випадку переходу права власності на об`єкт\~нерухомості у встановленому законом порядку право на земельну\~ділянку у набувача\~нерухомості\~виникає\~одночасно\~із\~виникненням права власності на розташовані на земельній\~ділянці\~об`єкти, оскільки право власності на будівлі, з усіма\~притаманними для власності\~складовими\~володіння, користування, розпорядження ними, неможливе без перебування у власника\~ будівель \~земельної\~ділянки, на якій\~розташовані\~ об`єкти\~ нерухомості, у власності \~або\~користуванні. Отже, наведені\~норми\~слід\~розуміти таким чином, що при виникненні в іншої особи права власності на жилий\~будинок, будівлю\~або\~споруду право попереднього\~власника\~або\~користувача на земельну\~ділянку, на якій\~ розташований\~ відповідний\~ об`єкт\~нерухомості, припиняється автоматично, в силу закону, без оформлення\~припинення права будь-якими актами та документами. Таку\~правову\~позицію\~висловив\~Верховний Суд у постанові\~від 04 травня 2018 року в справі № 910/14212/17. Виходячи з положень\~статті 377 ЦК України, статей 120, 125 ЗК України та принципу слідування\~юридичної\~долі\~земельної\~ділянки\~долі\~нерухомості, що на ній\~розташована, слід\~дійти\~висновку, що у випадку переходу права власності на об`єкт\~нерухомості у встановленому законом порядку право на земельну\~ділянку у набувача\~нерухомості \~виникає\~одночасно\~із\~виникненням права власності на розташовані на земельній\~ділянці\~об`єкти, оскільки право власності на будівлі, з усіма\~притаманними для власності\~складовими - володіння, користування, розпорядження ними, неможливе без перебування у власника\~ будівель\~ земельної\~ ділянки, на якій\~розташовані\~об`єкти\~нерухомості, у власності\~або\~користуванні. За змістом\~положень\~частини 4 статті 41 Конституції\~України, частини 1 статті 321 ЦК України\~ніхто не може бути протиправно\~позбавлений права власності. Право приватної\~власності є непорушним. Згідно\~зі\~статтею 328 ЦК України, право власності\~набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності\~вважається набутим правомірно, якщо\~інше прямо не випливає\~із закону або\~незаконність\~набуття права власності не встановлена судом. У відповідності із ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 1297 ЦК України\~спадкоємець, який\~прийняв\~спадщину, у складі\~якої є нерухоме\~майно, зобов`язаний\~звернутись до нотаріуса за видачею\~йому\~свідоцтва про право на спадщину на нерухоме\~майно. У передбачений законом строк спадкоємці виконали вимоги закону, але не змогли оформити право на спадкове майно у повному обсязі Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України\~від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», зазначено, що\~свідоцтво про право на спадщину\~видається за письмовою\~ заявою \~спадкоємців, які\~прийняли\~спадщину в порядку, установленому\~цивільним\~законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній\~конторі\~свідоцтва про право на спадщину\~вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі\~відмови\~нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може\~звернутися до суду за правилами позовного\~провадження. Як роз`яснено у листі\~Вищого\~спеціалізованого суду України з розгляду\~цивільних і кримінальних\~від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду\~цивільних справ про спадкування», якщо\~документи, що\~засвідчують право власності на нерухоме\~майно, не можуть бути відновлені в передбаченому законом порядку, застосуванню\~підлягає ст. 392 ЦК України. У відповідності до ч. 6\~ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позов - це вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб`єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі. Предмет позову - це певна матеріально - правова вимога позивача до відповідача, яка кореспондує зі способами захисту права, визначеними зокрема,\~ст. 16 Цивільного кодексу України. Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача [PERSON] передбачене\~ст. 64 Конституції України\~право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду. Відсутність порушеного права є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.\~\~ Згідно\~ ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України,\~цивільне\~судочинство здійснюється\~на засадах\~змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом .\~Кожна сторона\~повинна довести\~обставини,\~які мають\~значення для\~справи і\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. У відповідності\~до ч.\~1-3\~ст.\~13\~ЦПК України,\~суд розглядає\~справи не\~інакше як\~за зверненням\~особи,\~поданим відповідно\~до цього\~Кодексу,\~в межах\~заявлених нею\~вимог і\~на підставі\~доказів,\~поданих учасниками\~справи або\~витребуваних судом\~у передбачених\~цим Кодексом\~випадках. Збирання\~доказів у\~цивільних справах\~не є\~обов`язком суду,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом.\~Суд має\~право збирати\~докази,\~що стосуються\~предмета спору,\~з власної\~ініціативи лише\~у випадках,\~коли це\~необхідно для\~захисту малолітніх\~чи неповнолітніх\~осіб або\~осіб,\~які визнані\~судом недієздатними\~чи дієздатність\~яких обмежена,\~а також\~в інших\~випадках,\~передбачених цим\~Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до\~ст.\~76\~ЦПК України,\~ доказами\~є будь-які\~дані,\~на підставі\~яких суд\~встановлює наявність\~або відсутність\~обставин (фактів),\~що обґрунтовують\~вимоги і\~заперечення учасників\~справи,\~та інших\~обставин,\~які мають\~значення для\~вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами :\~письмовими,\~речовими і\~електронними доказами; висновками\~експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування .\~Предметом доказування\~є обставини,\~що підтверджують\~заявлені вимоги\~чи заперечення\~або мають\~інше значення\~для розгляду\~справи і\~підлягають встановленню\~при ухваленні\~судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі\~ст.\~80\~ЦПК України,\~достатніми є\~докази,\~які у\~своїй сукупності\~дають змогу\~дійти висновку\~про наявність\~або відсутність\~обставин справи,\~які входять\~до предмета\~доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27\~Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі»,\~під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.\~\~\~\~ Як вбачається з положень ч. 1\~ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до\~ч. 1 ст. 2 ЦПК України,\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі\~ч. 1 ст. 3 ЦПК України,\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Приймаючи рішення Суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі\~«Руїс Торіха проти Іспанії»\~(Ruiz Torija v.\~Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі\~«Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v.\~Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі\~«Гірвісаарі проти Фінляндії»\~(Hirvisaari v.\~Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Відповідно до\~ \~ст.\~263\~ ЦПК\~ України,\~судове рішення\~повинно ґрунтуватися\~на засадах\~верховенства права,\~бути законним\~і обґрунтованим. Законним\~є рішення,\~ухвалене судом\~відповідно до\~норм матеріального\~права із\~дотриманням норм\~процесуального права. Судове\~рішення має\~відповідати завданню\~цивільного судочинства,\~визначеному цим\~Кодексом. При\~виборі і\~застосуванні норми\~права до\~спірних правовідносин\~суд враховує\~висновки щодо\~застосування відповідних\~норм права,\~викладені в\~постановах Верховного\~Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст. 124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Outcome: approved