Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-24 00:00:00

30.06.2017 року позивач звернувся до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з даним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначено на наступне. Постановою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10.11.2016 року у справі № 333/5719/16-а адміністративним позов [PERSON] до Управління праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Комунарському району про визнання протиправними та стягнення недоплаченої щорічної разової грошової допомоги як інваліду війни задоволено. Визнано протиправними дії Управління праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Комунарському району щодо недоплати [PERSON] разової грошової допомоги до 5 травня, передбаченої ч. 5 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», за 2016 рік. Зобовязано Управління праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Комунарському району здійснити перерахунок та виплату [PERSON], недоплачену суму щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2016 рік в сумі 5208 грн. Так, судом визнані протиправними дії та визнане незаконним і скасовано рішення Управління праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Комунарському району щодо відмови [PERSON] у виплаті щорічної грошової допомоги до 5 травня у 2016 році в розмірі, передбаченому Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», що свідчить про вину Управління праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Комунарському району у невиплаті позивачу щорічної разової допомоги до 5 травня у повному обсязі, що відбулося з причин, що не залежали від волі позивача. Судове рішення набрало законної сили і було звернуто до виконання. В результаті виконання у квітні 2017 року йому було виплачено недоплачену суму щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2016 рік у розмірі 5\~208,00 грн. Позивач вважає, що протиправними діями Управління йому спричинена моральна шкода, яка полягає у душевних та моральних стражданнях, переживаннях, яких він зазнав у звязку з протиправною поведінкою щодо себе. Невиконання державою своїх зобовязань перед ним поставило його у нерівні умови, підірвало довіру до держави, що призвело до порушення принципів соціальної, правової держави. Таким чином, позивач просив суд стягнути з відповідача Державної казначейської служби України його користь моральну шкоду в розмірі 30\~000 гривень 00 копійок. У судове засідання позивач не зявився, надав суду заяву, в якій наполягав на задоволенні позовних вимог з підстав, зазначених в позові, не заперечував проти заочного розгляду справи. У судові засідання, призначені 25.09.2017 року, 31.10.2017 року, 22.11.2017 року, 17.12.2017 року та на 25.01.2018 рокувідповідачі у справі не зявилися, суд вважає відповідачів повідомлених належним чином про час та місце судового розгляду, причини неявки суду не повідомили, заяв та клопотань до суду не надавали. Відповідно до ч.1 ст.131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв'язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Відповідно до ч.3 ст.131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з'явилися в судове засідання без поважних причин. Таким чином, згідно з вимогами ст. ст. 128, 131 ЦПК України, відповідач повідомлений про час та місце слухання справи за адресою його місця проживання чи місця перебування, зареєстрованого у встановленому законом порядку та не з'явився у судове засідання без поважних причин. Статтею 210 ЦПК України\~визначено, що суд має розпочати розгляд справи по суті не пізніше ніж через шістдесят днів з дня відкриття провадження у справі, а у випадку продовження строку підготовчого провадження - не пізніше наступного дня з дня закінчення такого строку. Суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті. Крім того, однією з основних вимог до поведінки судді, закріплених у\~ст. 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»\~: - при здійсненні правосуддя дотримуватися вимог\~Конституції\~та законів України, забезпечувати повний, всебічний та обєктивний розгляд судових справ з дотриманням установлених законом строків. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких є не допустити судовий процес у безладний рух. З рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998р. та «Креуз проти Польщі» від 19.06.2001р. вбачається, що право на суд не є абсолютним та воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. Виходячи з зазначених нормативно-правових актів України, наведених рішень Європейського суду з прав людини, взявши до уваги заяву позивача та з урахуванням того, що відповідачі належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання та не з'явилися в судове засідання без поважних причин, суд у відповідності до ст. 280 ЦПК України\~приходить до висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідачів у справі та ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити по справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Ухвалою судді від 03 липня 2017 року було відкрито провадження у справі (а.с. 14). 15 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу Адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції. У відповідності до п. п. 9 п. 1 Розділу ХIII Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції справи в судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, подальший розгляд цієї справи відбувався за правилами, що передбачені новою редакцією ЦПК України. Суд, вивчивши позовні вимоги позивача, перевіривши наявні в матеріалах справи докази, взявши до уваги заяву позивача, приходить до наступного. Відповідно до ст. ст.. 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, і має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України, зокрема, шляхом відшкодування моральної (немайнової шкоди). Ст. 56 Конституції України, визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно з\~ст. 23 ЦК України\~особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Розмір моральної шкоди визначається судом залежно від обставин, передбачених ч.3\~ст.23 ЦК України. Згідно з ч.1\~ст.1167 ЦК України\~моральна шкода відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч.2 цієї статті. Так, відповідно до ч.2 ст. 1167, ст. 1173 ЦК України\~моральна шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади АР Крим, органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень відшкодовується державою, АР Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що постановою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10.11.2016 року у справі № 333/5719/16-а адміністративним позов [PERSON] до Управління праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Комунарському району про визнання протиправними та стягнення недоплаченої щорічної разової грошової допомоги як інваліду війни задоволено, а саме: визнано протиправними дії Управління праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Комунарському району щодо недоплати [PERSON] разової грошової допомоги до 5 травня, передбаченої ч. 5 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», за 2016 рік; зобовязано Управління праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Комунарському району здійснити перерахунок та виплату [PERSON], недоплачену суму щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2016 рік в сумі 5208 грн. (а.с. 9-10). Постанова суду набрала законної сили 22.11.2016 року. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, суд приходить до висновку, що обставини, встановлені вказаним судовим рішенням, відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України не підлягають доведенню під час розгляду даної цивільної справи, яка стосуються наслідків протиправних дій Управління праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Комунарському району. Постанову суду від 10.11.2016 року у справі № 333/5719/16-а була виконана відповідачем у справі, що підтверджується листом в.о. начальника Управління Державної казначейської служби України у Комунарському районі м. Запоріжжя Запорізької області № 02-08.1/235-545 від 25.04.2017 року (а.с. 11). З'ясувавши повно, всебічно та об'єктивно усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозв'язку, виходячи з вимог діючого законодавства, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість позову [PERSON] При цьому, суд виходить з того, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, права і свободи людини та їх гарантії є невідчужуваними та непорушними, вони визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ст.3 Конституції України). В Україні визнається і діє принцип верховенства права (ст.8 Конституції України). Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені\~Конституцією\~та законами України (ст.19 Конституції України). Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані (ст. ст.. 21,22 Конституції України). Конституційні принципи, на яких базується здійснення прав і свобод людини і громадянина в Україні, включаючи і право на пенсійне забезпечення, передбачають за змістом ст. ст.. 1, 3, 6, 8, 19, 22, 23, 24 Основного Закону України\~правові гарантії, правову визначеність і пов'язану з ними передбачуваність законодавчої політики у сфері пенсійного забезпечення, необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізований, тобто набуте право не може бути скасовано, звужене (п.4 рішення КСУ №8-рп/2005 від 11.10.2005р.). В силу вищезазначеного, саме держава в особі відповідних державних органів зобов'язана забезпечувати дотримання прав людини, не допускати порушення таких прав. Оцінивши обставини даної справи, суд вважає встановленим та доведеним факт заподіяння позивачу моральної шкоди незаконними діями Управління праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Комунарському району, в результаті винесення рішення про виплату позивачу щорічної допомоги до 5-ого травня у 2016 році в розмірі, встановленому постановою КМУ України від 02.03.2016 року № 141. Дане рішення визнано судовим рішення від 10.11.2016 року у справі № 333/5719/16-а протиправним. Виходячи з аналізу норм діючого законодавства, зокрема,\~ст. 23 ЦК України, ст. 4\~Закону № 266, роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених в\~постанові №4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд вважає, що внаслідок незаконної відмови в призначенні пенсії позивачу однозначно спричинена моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях, які він зазнав у зв'язку з протиправною поведінкою щодо себе. Так, суд вважає, що протиправні дії Управління праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Комунарському району завдали позивачу моральних втрат, оскільки він протягом тривалого часу за наявності законних на те підстав був позбавлений права на соціальний захист, яке гарантоване державою в\~ст. 46 Конституції України. Виходячи з практики Європейського суд з прав людини, суд також вважає, що протиправні дії Управління праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Комунарському району свідчать про незаконне втручання в право власності позивача, яке гарантовано ст.1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950р.,\~ст.41 Конституції України, оскільки він, маючи законні очікування, на протязі тривалого часу позбувся можливості отримувати грошові кошти, чим, в свою чергу, був обмежений в здійсненні права на достатній життєвий рівень, гарантованого\~ст.48 Конституції України. Протиправні дії відповідача призвели до порушення звичного способу життя позивача, необхідності докладати додаткових зусиль для його організації. Позивач змушений був звертатися до суду за захистом своїх прав, витрачати на це свій час та кошти на оплату правової допомоги. Це, в свою чергу, спричинило позивачу психоемоційні переживання, хвилювання, нервування, погіршення стосунків з оточуючими людьми. Отже, у суду немає сумнівів у наявності правових підстав для відшкодування завданої позивачу в результаті протиправних дій Управління праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Комунарському району моральної шкоди. Визначаючи розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню на користь позивача, суд відповідно до\~ст. 23 ЦК України\~враховує характер правопорушення - незаконне порушення гарантованого\~Конституцією\~та Законами України права на соціальний захист, права власності саме з боку державних органів, в той час, коли саме вони, в першу чергу, зобов'язані гарантувати дотримання конституційних принципів захисту прав людини і громадянина, не допускати порушення таких прав. Також суд враховує глибину та тривалість душевних страждань позивача, погіршення його здібностей та позбавлення можливості їх реалізації, а саме те, що, набувши законне очікуване право на щорічну допомогу до 5-ого травня, він на протязі тривалого часу (майже рік) обмежувався в його здійсненні, не отримував пенсійні виплати, змушений був звертатися до суду за захистом своїх прав, витрачати на це свій час та кошти на оплату правової допомоги. Все це призвело, на думку суду, до суттєвої зміни звичного укладу його життя та життя його родини, необхідності докладання додаткових зусиль для його організації та поновлення своїх прав. Вказані обставини, на думку суду, викликали у позивача відповідний психоемоційний дискомфорт, спричинили душевні переживання та страждання. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд також виходить з того, що не може бути точних критеріїв майнового виразу фізичного і душевного болю, спокою. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз і його визначення не піддається математичним формулам. Таким чином, враховуючи вищевказані обставини, принцип розумності, виваженості і справедливості, суд вважає необхідним стягнути на користь позивача моральну шкоду в розмірі 30 000,00грн. При постановленні рішення суд також виходить з того, що Держава Україна відповідно до\~ст. 2 ЦК України\~є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави. В таких випадках державу представляє орган, який здійснює функції держави у цих правовідносинах. Оскільки Державна казначейська служба України є центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, зокрема здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду, саме з Держави України в особі Державної казначейської служби України має бути стягнуто моральну шкоду на користь позивача. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved