Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-20 00:00:00

29 листопада 2016 року [PERSON] звернувся до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області з вказаним позовом. В обгрунтування позовних вимог зазначив, що 24 листопада 2001 року він придбав у приватну власність 27/50 житлового будинку [ADDRESS] . Його мати, [PERSON] , мешкала та була зареєстрована одна у сусідньому будинку, по [ADDRESS] , яка належала їй особисто на праві приватної власності. Маючи надію на отримання нового житла від військової частини, в якій він прослужив тривалий час, позивач 28 вересня 2004 року оформив договір дарування своїй матері [PERSON] 27/50 частини житлового будинку [ADDRESS] , тобто житла з надвірними побудовами, що належало йому на праві приватної власності , фактично квартири [ADDRESS] . По домовленості з матір`ю, він після дарування їй свого єдиного житла, тобто частки будинку по [ADDRESS] , продовжував і надалі проживати в ньому, робити ремонти та сплачувати всі комунальні послуги. 20 квітня 2012 року [PERSON] склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Миргородського районного нотаріального округу Наконечною Н.П., яким заповіла йому частину житлового будинку [ADDRESS] . У січні 2016 року мати, за його згодою, подарувала [PERSON] 6/25 частину житлового будинку [ADDRESS] , фактично квартиру [ADDRESS] , залишивши для нього квартиру [ADDRESS] , тобто частку в розмірі 3/10 від загальної спільної власності всіх власників. Цього житла було достатньо для його проживання і це зменшення його влаштовувало на ніяк не впливало на суть заповіту від 20 квітня 2012 року і в даному житлі він мешкає до цього часу. В останні декілька місяців свого життя [PERSON] перебувала на обліку у лікарів та лікувалася стаціонарно та амбулаторно в лікувальних закладах. Контролем за лікуванням займалась рідна сестра позивача [PERSON] , оскільки її донька [PERSON] є медичним працівником і могла щось радити з приводу лікування. Він постійно навідував матір, у них були добрі відносини, вона багаторазово йому казала, що завдяки її заповіту від 2012 року вона гарантувала йому повернення його єдиного житла, яке повинне належати тільки йому. [INFO] його мати померла. Через тиждень після її смерті він дізнався, що 22 квітня 2016 року вона підписала та посвідчила у приватного нотаріуса Миргородського міського нотаріального округу Полтавської області Ряжко О.В. інший заповіт, в якому все своє майно заповіла своїй онуці [PERSON] . Вказаний заповіт він вважає недійсним, тому що [PERSON] в момент складання заповіту знаходилась у такому стані, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, оскільки тяжко хворіла на злоякісне новоутворення нижньої зони лівої легені, смерть настала внаслідок ракової інтоксикації, яка явно мала вплив на її мозок як перед підписанням заповіту від 22 квітня 2016 року, так і в день його підписання, в цей же період вона страждала нестерпними болями і лікувалась додатково ще й певними ліками невідомого походження, по так званій народній медицині, і до підписання заповіту часто викликала швидку медичну допомогу. До того ж він неодноразово особисто спостерігав чисельні випадки запаморочення мозку матері, тобто прогресування склеротичних явищ, коли вона не могла згадати події, які відбулися нещодавно, плутала імена родичів та знайомих, забувала рекомендації лікарів одразу після їх надання, або зовсім не могла зрозуміти про що йде мова і в якій послідовності їй необхідно випити пігулки, пред`являла іншим людям претензії по проблемам, яких не існувало. З цих підстав, посилаючись на ст.ст. 215, 216, 225, 1257 ЦК України, позивач просив суд визнати заповіт [PERSON] від 22 квітня 2016 року недійсним, визнати його спадкоємцем за заповітом [PERSON] від 20 квітня 2012 року і таким, що фактично прийняв спадщину, визнати за ним право власності на кв. [ADDRESS] сумісної власності у будинку [ADDRESS] . В судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, заперечувала проти їх задоволення. Пояснила, що її бабуся до останнього була в адекватному стані, все розуміла, вона з нею щовечора розмовляла по телефону. Бабуся взагалі хотіла скласти не заповіт а договір дарування, бо вона боялася що, як її не стане, позивач все забере собі. Позивача бабуся боялася, бо він над нею знущався і бив. Бабуся ніколи не стояла на обліку в психіатра чи інших лікарів, до січня 2016 року ще їздила на велосипеді та торгувала на базарі. Її спочатку лікували від бронхіту, тому що не знали що в неї онкозахворювання. Нотаріус для оформлення заповіту приїздила до бабусі додому, розмовляла з нею, все з`ясовувала, бабуся все власноручно підписала, в заповіті виражена її воля, тому він є дійсним. З цих підстав просила у позові відмовити. У позовній заяві позивач заявив клопотання про відстрочення сплати судового збору, у задоволенні якого ухвалою судді від 5 грудня 2016 року було відмовлено а позовна заява залишена без руху для усунення недоліків (а.с.66). Після сплати позивачем судового збору, ухвалою судді від 9 грудня 2016 року відкрите провадження у справі та призначено її до судового розгляду (а.с.70 т.1). Крім того, у позовній заяві позивач заявив клопотання про виклик свідка [PERSON] та витребування: від приватного нотаріуса Миргородського міського нотаріального округу Гіль Д.В. нотаріальної справи за заповітом [PERSON] на користь [PERSON] від 22 квітня 2016 року; карток виклику бригад швидкої медичної допомоги з комунальної установи «Полтавський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Полтавської обласної ради станції екстреної медичної допомоги № 4 м.Миргорода за березень, квітень та\~ травень 2016 року; оригіналу амбулаторної карти [PERSON] ; оригіналів медичної карти стаціонарного хворого [PERSON] № 2756/370 від 15.04.2016 та № 59/3340 від 20.05.2016. Перед судовим засіданням представником позивача адвокатом Мєдвєдєвим С.А. було направлено до суду клопотання №1/17 від 25 січня 2017 року про приєднання до матеріалів справи ордеру, копії свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 542 і копію договору з [PERSON] про надання правової допомоги, а також про виклик свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] і витребування: від дирекції Полтавського обласного комунального підприємства «Полтавафарм», для огляду та вивчення в судовому засіданні і для врахування судовими експертами під час проведення посмертної комплексної судової психолого-психіатричної експертизи, медичні рецепти та журнали їх обліку та обліку наркотичних та інших медичних препаратів обов`язкового обліку, які видавались у 2015-2016 роках в аптеці № 210 м.Миргорода будь-яким особам для лікування [PERSON] ; від комунального закладу «Миргородський центр первинної медико-санітарної допомоги» корінці від рецептів на лікарські препарати та журнали їх обліку та обліку наркотичних препаратів, які для лікування пацієнта [PERSON] виписували лікар онколог, кардіолог, невропатолог, дільничний або сімейний лікар в період з січня по травень 2016 року включно; від Миргородської центральної районної лікарні корінці від рецептів на лікарські препарати та журнали їх обліку та обліку наркотичних препаратів, які для лікування пацієнта [PERSON] були виписані онкологом, психіатром та іншими лікарями в період її лікування в лікарні з квітня по травень 2016 року включно. Також просив відкласти розгляд справи для отримання вказаних документів та виклику свідків (а.с.77 т.1). У судовому засіданні 9 лютого 2017 року вказані клопотання позивача та його представника судом ухвалено задовольнити. Крім того, ухвалою суду від 9 лютого 2017 року за клопотанням представника відповідача адвоката Стахурлова І.І. було залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, [PERSON] (а.с.123 т.1). 13 березня 2017 року представником позивача адвокатом Мєдвєдєвим С.А. подано до суду клопотання № 2/2/17 про витребування з Миргородської ЦРЛ «Правил внутрішнього розпорядку», які діяли в лікарні у 2016 році, та оригіналу заяви [PERSON] , що підписана нею 22 квітня 2016 року замість пацієнта [PERSON] про надання дозволу на тимчасове залишення [PERSON] онкологічного відділення лікарні (а.с.176 т.1). В судовому засіданні 13 березня 2017 року позивачем також заявлене клопотання про допит свідка [PERSON] , а представником відповідача заявлене клопотання про допит свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та виклик третьої особи приватного нотаріуса Ряжко О.В. для надання особистих пояснень. Вищевказані клопотання судом задоволені. 16 березня 2017 року представником позивача адвокатом Мєдвєдєвим С.А. подано до суду клопотання № 7/17, яке судом задоволене, про приєднання до матеріалів справи характеристики на [PERSON] від голови вуличного комітету та інформації з поштового відділення про спровокованого у квітні 2016 року [PERSON] конфлікту по надуманим нею підставам щодо начебто невиплаченої їй виплати до Дня Перемоги, що вказує на існування поганої пам`яті у [PERSON] (а.с.214 т.1). Ухвалою суду від 17 березня 2017 року, за клопотанням представника позивача № 3/2/17 (а.с.177 т.1), призначено посмертну комплексну психолого-психіатричну експертизу [PERSON] , проведення якої доручене експертам Полтавського відділення Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. засл. проф. М.С.Бокаріуса. На час проведення експертизи провадження у справі зупинене (а.с.221 т.1). 20 березня 2017 року та 23 березня 2017 року позивачем було подано до суду заяви про видачу копій документів та технічного запису судового засідання а також часткове роздрукування технічного запису судового засідання (а.с.224, 225, 232 т.1), які були задоволені. Ухвалою суду від 20 квітня 2017 року, в зв`язку з поверненням матеріалів справи з експертної установи з повідомленням про відсутність повноважень щодо організації виконання комплексної психолого-психіатричної експертизи, провадження у справі було відновлене (а.с.243 т.1). За клопотанням позивача ухвалено витребувати з Полтавського обласного клінічного онкологічного диспансеру додаткові документи для проведення експертизи матеріали обстеження [PERSON] 20 квітня 2016 року. 19 травня 2017 року, 23 травня 2017 року та 1 червня 2017 року до суду надійшли заяви адвоката Мєдвєдєва С.А. про те, що договір про правову допомогу з [PERSON] ним розірвано 18 травня 2017 року і з цього моменту він інтереси позивача [PERSON] в даній справі не представляє і не являється його представником (а.с.12, 17, 25 т.2). Ухвалою суду від 9 червня 2017 року, за клопотанням позивача № 4/2/17 (а.с.238-242 т.1), призначено посмертну комплексну психолого-психіатричну експертизу [PERSON] , проведення якої доручене експертам Полтавської обласної клінічної психіатричної лікарні ім.О.Ф.Мальцева. На час проведення експертизи провадження у справі зупинене (а.с.30 т.2). 5 липня 2017 року до суду з експертної установи надійшло клопотання про надання додаткових матеріалів для проведення експертизи (а.с.36 т.2), яке було задоволене, додаткові матеріали направлені 19 липня 2017 року (а.с.45 т.2). Ухвалою суду від 1 грудня 2017 року, в зв`язку з надходженням 20 листопада 2017 року з експертної установи матеріалів справи з висновком експертизи, провадження у справі було відновлене (а.с.85 т.2). 15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція Цивільного процесуального кодексу України (Закон України від 3 жовтня 2017 року N 2147-VIII) і відповідно до п.п.9 п. 1 розділу 13 Перехідних положень цього Кодексу справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Заслухавши доводи та пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Згідно із ст.ст. 12, 13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Судом встановлено, що згідно з договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом Миргородського міського нотаріального округу Явтухом Г.І. 28 вересня 2004 року (а.с.17 т.1), позивач [PERSON] подарував [PERSON] , яка є його матір`ю, що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.13 т.1) та копією витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про розірвання шлюбу (а.с.21 т.1), 27/50 частини житлового будинку під номером [ADDRESS] , які належали йому на підставі договору купівлі-продажу частини будинку від 12 лютого 2002 року, посвідченого Першою Миргородською державною нотаріальною конторою (а.с.18 т.1). Як вбачається з технічного паспорту на будинок [ADDRESS] , цей будинок поділений на чотири квартири (а.с.50-54 т.1). В квартирі [ADDRESS] з вересня 2001 року по теперішній час проживає без реєстрації позивач [PERSON] , що підтверджується його характеристикою, наданою головою вуличного комітету (а.с.215 т.1) та довідками відділу реєстрації місця проживання громадян виконавчого комітету Миргородської міської ради (а.с.22, 69 т.1). 20 квітня 2012 року [PERSON] склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Миргородського районного нотаріального округу Наконечною Н.П., згідно з яким належну їй на праві власності частину житлового будинку з надвірними побудовами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , повністю заповіла позивачу [PERSON] (а.с.19 т.1). 16.01.2016 року [PERSON] відповідно до договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Миргородського міського нотаріального округу Гіль Д.В., подарувала 6/25 вказаного будинку [PERSON] , внаслідок чого частка [PERSON] у праві спільної власності на цей будинок склала 3/10, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с.23-25 т.1). 22 квітня 2016 року [PERSON] склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Миргородського міського нотаріального округу Ряжко О.В., згідно з яким все належне їй майно, де б воно не знаходилось, та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті, та все те, на що вона за законом матиме право, повністю заповіла відповідачу [PERSON] (а.с.108 т.1). [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.11 т.1). Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть № 86 від 21 травня 2016 року причина смерті [PERSON] ракова інтоксикація, злоякісне новоутворення нижньої долі лівої легені (а.с.12 т.1). Внаслідок смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яку прийняли, шляхом подання відповідних заяв приватному нотаріусу Миргородського міського нотаріального округу Гіль Д.В., за законом діти померлої позивач [PERSON] і третя особа [PERSON] , та за заповітом відповідач [PERSON] , що підтверджується копіями матеріалів спадкової справи (а.с.95-117 т.1). Постановою приватного нотаріуса Миргородського міського нотаріального округу Гіль Д.В. від 22 листопада 2016 року відмовлено позивачу [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на майно після померлої [INFO] [PERSON] , в зв`язку з наявністю заповіту від 22 квітня 2016 року на ім`я [PERSON] (а.с.26 т.1). Згідно з ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частинами 1, 2, 3 ст.203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Згідно з ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Частиною 1 ст.225 ЦК України визначено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Частина 1 ст.229 ЦК України передбачає, що в разі, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Згідно з ст.ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до ст.ст. 1233, 1234 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Згідно ч.1 ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Ст. 1236 ЦК України встановлено, що заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. Ст. 1247 ЦК України визначає, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Відповідно до ст.1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Стаття 1257 ЦК України встановлює, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. Відповідно до п. 7, 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9, роз`яснено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. За роз`ясненнями, викладеними у п.п.16, 19, 20 вищевказаної Постанови, правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК України суд відповідно до ст.145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Відповідно до статей 229-233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Відповідно до п.п. 16, 17, 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» при вирішенні спорів у зв`язку зі спадкуванням за заповітом суд повинен застосовувати правила глави 85 ЦК та враховувати, що заповідач, зокрема, має право: 1) призначити своїми спадкоємцями фізичних осіб, незалежно від наявності в нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин (частина перша статті 1235 ЦК); 2) без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом, крім тих, які мають право на обов`язкову частку у спадщині; у разі смерті особи, яка була позбавлена права на спадкування, до смерті заповідача, позбавлення її права на спадкування втрачає чинність (частини друга, третя, четверта статті 1235 ЦК); Заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо у книзі шостій ЦК немає відповідного правила. Право на пред`явлення позову про недійсність заповіту виникає лише після смерті заповідача. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу (стаття 145 ЦПК). Недійсність окремого розпорядження, що міститься в заповіті, може бути підставою для визнання недійсним заповіту лише в цій частині. Спадкодавець може позбавити особу з числа спадкоємців права на спадкування (частина друга статті 1235 ЦК) лише шляхом зазначення про це в заповіті. Відповідно до акту судово-психіатричного експерта № 492 від 31.10.2017 за результатами посмертної комплексної судової психолого-психіатричної експертизи [PERSON] , [INFO] , під час укладення нею заповіту 22.04.2016 року виявляла ознаки вираженого астенічного синдрому внаслідок ракової інтоксикації (F 06.8 за МКХ-10). Вищезазначений психічний розлад станом на 22.04.2016 року під час оформлення заповіту [PERSON] не позбавляв її здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними, але істотно впливав на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Ситуація, пов`язана з болями, які були наслідком онкозахворювання, була психотравмуючою для [PERSON] . Серійна больова травматизація, пов`язана з онкозахворюванням, могла істотно вплинути на здатність [PERSON] приймати важливі рішення 22.04.2016 року (а.с.59-74 т.2). Аналізуючи висновки, що містяться у зазначеному акті, разом з іншими доказами по справі в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про його належність та обґрунтованість, а тому приймає його до уваги. Враховуючи вказані висновки експертизи, показання свідка [PERSON] про те, що [PERSON] за життя їй говорила про те, що бажає свою хату оставити онуці [PERSON] , тому що син [PERSON] та дочка [PERSON] забезпечені житлом, а вона ні, пояснення третьої особи приватного нотаріуса Ряжко О.В. про те, що на її запитання при оформленні заповіту про наявність дітей [PERSON] повідомила що син майном забезпечений, вона йому відписала, але вона не перевіряла цю обставину, тому що не зобов`язане це робити, приймаючи до уваги показання свідків [PERSON] та [PERSON] про випадок, що мав місце у 20-х числах квітня, коли [PERSON] забула про отримання допомоги до Дня Перемоги та те, що твердження відповідача та третьої особи про наявність неприязних відносин між позивачем та його матір`ю не знайшли підтвердження будь-якими доказами в ході судового розгляду, а навпаки, спростовуються показаннями свідка [PERSON] та характеристикою відповідача за місцем проживання, суд вважає, що перебуваючи під впливом астенічного синдрому внаслідок ракової інтоксикації та больової травматизації [PERSON] не розуміла, що вчиняючи новий заповіт на все своє майно вона скасовує попередній заповіт, яким, як вона вважала «відписала» позивачу частину будинку, в якій він фактично проживає, або забула, що це майно також належить їй, оскільки перед цим воно належало позивачу. Оскільки при складанні заповіту [PERSON] не мала наміру позбавити позивача права на спадкування, оскільки про це не зазначено в заповіті, а хотіла щоб житлом були забезпечені і позивач і відповідач, то суд приходить до висновку, що в частині розпорядження 3/10 частини (квартирою [ADDRESS] заповіт не відповідає внутрішній волі [PERSON] , отже відповідно до статей 203, 215 ЦК Україні в цій частині має бути визнаний недійсним. При цьому суд приймає до уваги аргументи представника відповідача адвоката Стахурлова І.І. та третьої особи приватного нотаріуса Ряжко О.В. щодо посвідчення заповіту відповідно до вимог законодавства та його відповідності волі заповідача в частині розпорядження іншим майном, тому підстав для визнання його недійсним в цій частині суд не вбачає. Відповідно до ч.4 ст. 1254 ЦК України якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу. Оскільки заповіт від 22 квітня 2016 року визнаний недійсним не з підстав, передбачених статтями 225 і 231 ЦК України, і лише в певній частині, що відповідно до ст.1257 не тягне за собою недійсності всього заповіту, підстави для відновлення дії заповіту від 20 квітня 2012 року, а отже і визнання позивача спадкоємцем за цим заповітом, відсутні і у задоволенні цієї позовної вимоги слід відмовити. Вимога позивача про визнання права власності на3/10 частини (квартиру [ADDRESS] також не підлягає задоволенню, оскільки визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Оскільки після визнання заповіту [PERSON] від 22 квітня 2016 року частково недійсним позивач має право оформити право на спадщину як спадкоємець за законом, про що ним вчасно було подано відповідну заяву нотаріусу, і інших обставин, крім наявності вказаного заповіту, які роблять неможливим оформлення ним спадщини в нотаріальному порядку позивачем не наведено, суд приходить до висновку, вказане право позивача не підлягає захисту в судовому порядку, отже у задоволенні цієї позовної вимоги слід відмовити.

Outcome: partial