Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-11 00:00:00

7 квітня 2006 року ЗАТ (нині ПАТ) КБ «Приватбанк» уклало з [PERSON] договір, на підставі якого надало кредит у розмірі 3500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 36% річних на суму залишку заборгованості за кредитом. В подальшому кредитний ліміт був збільшений банком і [PERSON] остаточно одержала 6332 грн. 92 коп. кредиту. Погашення заборгованості належало здійснювати щомісячними платежами в розмірі 7% від суми заборгованості. В разі порушення позичальником строків платежів по будь-якому зобов'язанню більш ніж на 120 днів позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн., а також 5% від суми позову. Посилаючись на те, що станом на 30 червня 2014 року [PERSON] має заборгованість за кредитом і процентами в сумі 20595 грн. 82 коп., 17 липня 2014 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з позовом про стягнення з неї цих коштів, а також 500 грн. штрафу (фіксована частина) і 1029 грн. 79 коп. штрафу (процентна складова). В судовому засіданні представник банку підтримав позов і пояснив, що 26 червня 2008 року Соснівський районний суд м. Черкас стягнув з відповідачки заборгованість за тілом кредиту, тому 20595 грн. 82 коп. є заборгованістю за процентами станом на 30 червня 2014 року. Відповідачка в судове засідання не з'явилась, подала заперечення проти позову, стверджуючи, що рішенням Соснівського районного суду м. Черкас від 26 червня 2008 року з неї на користь ЗАТ КБ «Приватбанк» було стягнуто 4849 грн. 59 коп. заборгованості за кредитом і 1483 грн. 33 коп. заборгованості за процентами. Дату винесення цього рішення вважає початком спливу строку позовної давності, тому просить в позові відмовити, в т.ч. в частині додаткових вимог. Представник відповідачки також просив застосувати позовну давність і вважає, що строк позовної давності належить рахувати з дати набрання чинності наведеним рішенням Соснівського районного суду. Вимоги про стягнення процентів та штрафу вважає додатковими вимогами, строк позовної давності за якими закінчився після спливу строку позовної давності за основною вимогою про повернення кредиту. Проти застосування позовної давності заперечував представник позивача, стверджуючи, що, у відповідності з розрахунком банку, [PERSON] повинна була повернути кредит до 29 серпня 2011 року. Тому строк позовної давності не пропущено. Позов підлягає до часткового задоволення з таких підстав. Згідно із заявою SAMD №34000006664079, підписаною [PERSON] 7 квітня 2006 року, в цей день вона одержала в ЗАТ КБ «Приватбанк» кредитну картку з кредитним лімітом 3500 грн. з процентною ставкою 3% на місяць, заборгованість за яким належало гасити щомісячними платежами в розмірі 7% від суми заборгованості. В заяві зазначено, що вона разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування кредитною карткою та тарифами банку становить кредитний договір. На підставі п.п. 3.2, 3.3 Умов та правил надання банківських послуг кредитний ліміт був збільшений банком. Представники позивача і відповідачки визнали, що остаточно [PERSON] одержала у позивача кредит в сумі 4849 грн. 59 коп. Згідно з рішенням Соснівського районного суду м. Черкас від 26 червня 2008 року по справі № 2-4036/08, з [PERSON] стягнуто 4849 грн. 59 коп. заборгованості за кредитом і 1483 грн. 33 коп. заборгованості за процентами, яка виникла станом на 4 травня 2008 року. Представник відповідачки вважає, що з часу набрання цим рішенням законної сили дія кредитного договору припинилась і підстав нараховувати проценти у позивача не було. З цієї ж дати належить рахувати строк позовної давності. Суд не погоджується з таким твердженням. Вбачається, що представник відповідача помилково ототожнює поняття строку виконання зобов'язанні і строку договору, наслідком чого помилково обраховує позовну давність за договором. Згідно з абз. 1 ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Частиною 1 ст. 631 ЦК України визначено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснювати свої права і виконувати свої обов'язки відповідно до договору. На підставі частини 4 цієї статті закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Згідно з п. 9.12 Умов та правил надання банківських послуг, укладений сторонами договір діє на протязі 12 місяців з дня підписання. Якщо на протязі цього строку жодна зі сторін не поінформує іншу сторону про припинення договору, він автоматично лонгується на такий самий строк. Представник відповідачки визнав, що [PERSON] не повідомляла банк про припинення кредитного договору SAMD №34000006664079. Він також визнав, що, незважаючи на наведене рішення Соснівського райсуду, на час розгляду справи [PERSON] не повернула ПАТ КБ «Приватбанк» 4849 грн. 59 коп. кредиту. Оскільки відповідачка продовжує користуватись кредитними коштами, а строк кредитного договору не закінчився, відповідно до вимог ч. 1 ст. 631 ЦК України [PERSON] повинна сплачувати банку проценти в розмірі 3% на місяць (або 36% річних) від суми кредиту. Суд вважає, що до частини позовних вимог за заявою позивачки має бути застосована позовна давність. Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Щодо вимог про стягнення кредиту і процентів належить застосовувати загальну позовну давність, яка відповідно до ст. 257 ЦК України встановлюється тривалістю у 3 роки. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права. Сторони визнали, що заборгованість по сплаті кредиту виникла 4 липня 2007 року. З цієї дати [PERSON] не вносила коштів на погашення кредиту. На підставі ст. 526 ЦК України відповідачка повинна належним чином відповідно до умов кредитного договору виконувати свої зобов'язання по поверненню кредиту і сплаті відсотків. Стаття 610 ЦК України визначає, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Наслідком порушення зобов'язання відповідно до п. 4 ст. 611 ЦК України є, зокрема, відшкодування збитків. Відповідно до наведеного і умов кредитного договору з 4 липня 2007 року після прострочення відповідачкою сплати чергового щомісячного внеску на погашення кредиту у банка виникало право вимагати сплати простроченої суми. Строк виконання зобов'язання між сторонами по даному кредитному договору визначається умовами погашення кредиту. Оскільки кредит належало гасити щомісячними платежами в розмірі 7% від суми заборгованості, то через 15 місяців після 4 липня 2007 року відповідачка повинна була повністю погасити кредит (100% : 7% = 14,29). Таким чином, з 4 жовтня 2008 року у позивача виникло право вимагати від [PERSON] повернення всієї суми кредиту. На підставі ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності щодо вимог про повернення тіла кредиту належить рахувати окремо щодо кожної простроченої щомісячної виплати з дати прострочення. Однак з 4 жовтня 2011 року строк позовної давності за тілом кредиту сплив остаточно. Згідно з ч. 4 ст. 268 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Водночас строк позовної давності за вимогами про стягнення процентів належить рахувати з кожного місяця прострочення сплати процентів. Оскільки строк дії договору лонгувався щороку, а 4849 грн. 59 коп. кредиту відповідачка не повернула і на час розгляду справи, то позивач правомірно нараховував їй щомісячно проценти в розмірі 3% від суми кредиту. Банк звернувся до суду з даним позовом 17 квітня 2014 року. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 268 ЦК України у зв'язку зі спливом позовної давності належить відмовити у стягненні процентів, нарахованих по 17 квітня 2011 року. Однак проценти, нараховані з цієї дати, на підставі п. 4 ст. 611, ч.ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України належить стягнути з відповідачки на користь позивача. Оскільки сторони не заперечували правильності розрахунку заборгованості, який є додатком до позовної заяви, то належить задоволити вимоги про стягнення 10348 грн. 71 коп. заборгованості за процентами. Суд не погоджується з твердженням представника відповідачки, що до вимог про стягнення штрафу належить застосувати позовну давність. Дійсно, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в 1 рік. Однак пунктом 8.6 Умов та правил надання банківських послуг визначено: при порушенні клієнтом строків платежів за будь-яким із грошових зобов'язань, визначених цим договором, більш ніж на 120 днів, клієнт зобов'язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн. + 5% від суми позову. Таким чином, розмір штрафу визначається відповідно до суми заборгованості, яка існує на час звернення до суду (не на дату прострочення чергового платежу). Хоча фіксовану складову в 500 грн. штрафу належить стягнути з відповідачки, суд вважає, що нарахування процентної складової штрафу на номінально заявлену ціну позову є порушенням вимог справедливості та добросовісності. Тільки частина позовних вимог підлягає до задоволення станом на 17 липня 2014 року, тому на підставі п. 6 ст. 3 ЦК України з відповідачки на користь банку належить стягнути додатково 5% лише від задоволеної суми позовних вимог. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідачки на користь позивача належить стягнути судові витрати пропорційно до задоволеної частини позовних вимог.

Outcome: approved