Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-08 00:00:00

30 жовтня 2020 року позивачі звернулися до суду з позовом до [PERSON] , яким заявлено вимоги про вселення їх в квартиру [ADDRESS] та відшкодування моральної шкоди в розмірі по 100000 грн. на кожного. В обґрунтовування позову посилаються на те, що 29 жовтня 2020 року невідомими особами на чолі з [PERSON] , всупереч волі володільця, за відсутності визначених законом підстав, вчинено незаконне вторгнення в квартиру. Внаслідок протиправних дій, які полягали в заміні замків та блокуванням доступу до квартири, їх було примусово виселено зі своєї квартири, чим було грубо порушено їх права, які гарантовані Конституцією України та чинним законодавством. Зазначають, що 25 липня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Хащіною Н. В., зареєстрований в реєстрі за №1599, внесений в Державний реєстр правочинів 25.07.2007 за №2239010. За цим договором [PERSON] прийняла у власність вищезазначену квартиру. Згідно умов договору, продаж квартири вчинено за 303 000,00 грн., із яких 65 650,00 грн. [PERSON] сплатила [PERSON] , до підписання Договору, а решту, тобто 237 350,00 грн. [PERSON] зобов`язалась сплатити до 19 годин 00 хвилин 25.07.2007. Для виплати решти суми за договором купівлі-продажу для придбання вищезазначеної квартири 25 липня 2007 року між [PERSON] та ВАТ «Кредобанк» (далі - Банк) був укладений кредитний договір №Ф2176/07-07 (А020149), відповідно до умов якого Банк надав, а Позичальник отримав кредит у сумі 237 350,00 грн., який зобов`язався повернути в строк до 24.07.2027. На забезпечення виконання зобов`язань за укладеним Кредитним договором 25.07.2007 між Банком та [PERSON] був укладений договір іпотеки, зареєстрований за №1603, предметом якого є нерухоме майно: вищезазначена квартира яка належить Іпотекодавцю на праві власності. Отже, квартира, яка передана Позивачем Банку в іпотеку, придбана частково за власні кошти [PERSON] , а частково за рахунок кредитних коштів. З аналізу чинного законодавства під незаконним виселенням слід розуміти виселення із займаного житлового приміщення за відсутності підстав або з порушенням порядку, встановлених законом. Відповідно до чинного законодавства примусове виселення громадянина із житла може мати місце лише за рішенням суду у визначених законом випадках. Однак, у вищезазначених осіб відсутні будь-які правові підстави для виселення мене з квартири, яка до того ж є єдиним житлом. Незаконним слід визнавати також виселення, здійснене не уповноваженою на те особою. Намагаючись захистити свої права, позивачем було зроблено дві заяви до Новобаварського відділу поліції Головного управління Національної поліції Харківської області, однак, правоохоронними органами не вжито жодних дій, які направлені на захист порушених прав. Посилаючись на вимоги ЗУ «Про іпотеку», Житлового кодексу України, Конституції України, практику Верховного Суду та практику Європейського суд з прав людини,взагалі заперечують проти їх виселення з квартири, оскільки це єдине їх житло, іншого житла вони не мають, натомість відповідач має у власності декілька об`єктів нерухомого майна, зареєстрований та проживає в квартирі, яка належить йому на праві власності. Відповідач придбавши майно у власність мав бути обізнаний обтяженнями, які існують. Вказують, що у змісті укладеного між ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» та [PERSON] 21.07.2016 Договору купівлі-продажу спірної квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , Продавець визначено, що: -відчужуване майно на момент підписання цього договору нікому іншому не продано, не подаровано, не відчужене, іншим особам (окрім ТОВ «ФК «ПРИВАТНІ ІНВЕСТИЦІЇ») майно в Іпотеку не передане, в спорі не перебуває, прав щодо нього у третіх осіб немає; ані малолітні, ані неповнолітні діти не мають права користування зазначеним майном,внаслідок відчуження вищевказаного майна не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, в тому числі неповнолітніх, малолітніх, непрацездатних та інших осіб, яких продавець зобов`язаний утримувати за законом чи договором. У пункті 7 вказаного Договору купівлі-продажу квартири чітко зазначено, що відчужуване майно оглянуто покупцем. Недоліків, які перешкоджають його використанню за цільовим призначенням, на момент огляду не виявлено. Претензій до продавцящодо якісних характеристик майна покупецьне має. Таким чином, Покупець при укладенні Договору купівлі-продажу спірної квартири не міг не знати, що станом на момент укладання Договору у квартирі були зареєстровані та проживали власник, який передав майно в іпотеку, разом з членами його сім`ї. А покупець такого майна, [PERSON] , у свою чергу, мав оцінити ризики та обмеження пов`язані з його придбанням. З урахуванням викладеного, вважають, що до спірних правовідносин між власником, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, та особами, які мають право користування таким приміщенням, підлягають застосуванню норми статті 40 Закону №898-IVта статті 109 ЖК УРСР. Також зазначають, що з 2014 року і по теперішній час продовжуються судові спори щодо питання законності позбавлення [PERSON] права власності на спірну квартиру. Зокрема, 29.11.2011 між ПАТ «Кредобанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» укладено договір факторингу, на підставі якого відбулося відступлення права вимоги за Кредитним договором №А020149 від 25.07.2007. 16.12.2011 між ПАТ «Кредобанк» та ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» укладено договір про відступлення права вимоги за Договором іпотеки, зареєстрованим в реєстрі за №1603 від 25.07.2007. У жовтні 2014 року ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» звернулося до Жовтневого районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за Кредитним договором. 20.07.2016,під час розгляду справи №639/10140/14-ц про стягнення заборгованості за кредитним договором, державний реєстратор прав, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Малахова Г. І. зареєструвала за ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» право власності на трикімнатну квартиру загальною площею 65,5 кв. м, житловою площею 38,5 кв. м, розташовану за адресою: [ADDRESS] , яка належала [PERSON] на праві приватної власності відповідно до договору купівлі-продажу від 25.07.2007. 19.08.2016 ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова у справі №639/10140/14-ц про стягнення заборгованості за Кредитним договором було залишено без розгляду. При цьому 21.07.2016 року між ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, який зареєстровано в реєстрі за №1626 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховой Г. І. За цим договором [PERSON] набув право власності на трикімнатну квартиру загальною площею 65,5 кв. м, житловою площею 38,5 кв. м, розташовану за адресою: [ADDRESS] , яка належала [PERSON] на праві приватної власності відповідно до договору купівлі-продажу від 25.07.2007. В подальшому [PERSON] було вчинено незаконні дії щодо виселення [PERSON] зі спірної квартири. У зв`язку з цим Відповідач звернувся до правоохоронних органів з заявою про вчинення кримінального правопорушення. Відомості за цією заявою були внесенні данні до Єдиного реєстру досудових розслідувань з попередньою правовою кваліфікацією за ст. 356 КК України. У подальшому правова кваліфікація вчиненого [PERSON] та іншими невстановленими особами, стосовно [PERSON] , злочину прокуратурою була змінена на ч.З ст. 355 КК України. Про незаконну перереєстрацію своєї квартири [PERSON] - стало відомо 15.08.2016 з Витягу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за інформаційною довідкою №6582799 після звернення до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Васікової Л. Є. Не погодившись з рішенням державного реєстратора Малахової Г. І., відповідно до якого зареєстровано право власності на спірну квартиру за ТОВ «ФК «Приватні інвестиції», [PERSON] 29 серпня 2016 року звернулась до Жовтневого районного суду м. Харкова з позовом до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Малахової Г. І., Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Харківській області та Департаменту державної реєстрації за участю третіх осіб: ТОВ «ФК «Приватні інвестиції», [PERSON] про визнання неправомірними дій, рішень суб`єкта владних повноважень та зобов`язання вчинити певні дії. Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова у справі №639/6447/16-ц від 18.04.17 залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 25.07.17 у задоволенні позовних вимог відмовлено. Верховним Судом вищезазначені рішення були скасовані та у позові відмовлено у зв`язку з пред`явленням позову до неналежного Відповідача. Усунувши встановлені Верховним Судом недоліки [PERSON] звернулась повторно з позовом до належного Відповідача - ТОВ «ФК «Приватні інвестиції». На теперішній час справа №639/8254/19 знаходиться у провадженні Жовтневого районного суду м. Харкова. Крім того, у провадженні Жовтневого районного суду м. Харкова знаходиться справа №639/5138/17 за позовом [PERSON] до ТОВ «ФК «Приватні інвестиції», [PERSON] , за участю третьої особи приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Малахової Г. І. про визнання договору недійсного договору купівлі- продажу квартири від 21 липня 2016 року укладений між ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» та [PERSON] , посвідченого Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г. І. зареєстрованого в реєстрі за №1626. Також, у провадженні Жовтневого районного суду м. Харкова перебуває справа №761/27772/19 за позовом [PERSON] до ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» про стягнення з ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» на користь [PERSON] перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог у розмірі 684 444,47 грн. Вважають, що право власності на спірну квартиру зареєстровано за [PERSON] незаконно. Підсумовуючи доводи, зазначають, що спірна квартира є єдиними житлом Позивача, з яким вона має тривалий зв`язок (більше 13 років) як із житлом; зазначену судову практику про можливість виселення без надання іншого житла виключно з підстав, визначених ст. 116 Житлового кодексу України; що Відповідач не зазначив житло, яке має бути надано Позивачу при їх виселенні, вважають неможливим виселення Позивача з квартири у примусовому порядку. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 03 листопада 2020 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. Після усунення недоліків, ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 17 листопада 2020 року відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Копія ухвали про відкриття провадження по справі, копія ухвали суду разом із копією позову з додатками надіслана на адресу відповідача, яка вручена 25.11.2020. Відзиву на позов не подано, будь яких заяв про поважність причин неподання, поновлення та продовження строків не подавалось. Під час підготовчого засідання Представником позивача [PERSON] - адвокатом Орловим О.О. подані клопотання про доручення доказів та допит його та позивачів як свідків. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 18 січня 2021 року закрито підготовче провадження та задоволено клопотання про допит позивачів та представника як свідків в судовому засіданні. Під час розгляду справи, виявлено недоліки позовної заяви, а саме відсутність обґрунтування вимог про відшкодування моральної шкоди, про що 16 лютого 2021 року постановлено ухвалу про залишення позовної заяви без руху в частині вимог про відшкодування моральної шкоди. 19 лютого 2021 року позивачами окремо кожним подані заяві про усунення недоліків з визначенням обґрунтування вимог про відшкодування моральної шкоди, зазначивши, що 29.10.2020 відповідачем примусово виселено позивачів без рішення суду на вулицю. Внаслідок протиправних дій зробив їх безпритульними у холодну пору року та що вимусило терміново шукати нове житло, будучи критично обмеженою у грошових коштах. При цьому позивач [PERSON] потрапила до лікарні, оскільки внаслідок дій відповідача погіршився стан ії здоров`я. Житло - це базова потреба людини як біологічного індивіда, що захищає, перш за все, людське здоров`я від впливу негативних природних та техногенних факторів,а позбавлення житла, очевидно, призвело до надзвичайно сильного хвилювання та порушення нормального укладу життя. У результаті незаконного виселення вимушені проживати протягом 2 місяців у гаражі, внаслідок чого вони зазнали стрес та довгий час перебувала у шоковому стані, будучи приниженою, зважаючи на безпідставну свавільну зміну соціального статусу та вимушені моральні страждання з огляду на відсутність у гаражі опалення, водопостачання, погане освітлення та в цілому відсутність мінімальних базових умов для існування людини як біологічного та соціального індивіда. Додатково звертають увагу суду на те, що проживання у гаражі, який взагалі не може використовуватись у якості житла, а тим паче сім`ї з чотирьох дорослих осіб, серед яких є особа похилого віку-пенсіонер, незручностях пов`язаних з пошуком житла, розрив життєвих зв`язків, спонукання раптово вживати додаткових дій для влаштування свого особистого (сімейного) життя, різка зміна життєвого ритму, укладу життя, душевні страждання та хвилювання, відсутність спокою, сну та інші негативні явища заподіяло позивачам в сукупності моральну шкоду яку вони оцінили у 100 000,00 грн. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Як свідчить тлумачення статті 23 ЦК України при визначені розміру компенсації моральної шкоди враховуються вимоги розумності і справедливості. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 22 лютого 2021 року продовжено розгляд справи за позовною заявою в частині вимог про відшкодування моральної шкоди. В судовому засіданні 16 лютого 2021 року позивачі [PERSON] , ії представник Орлов О.О. , [PERSON] , [PERSON] позов підтримали в повному обсязі. [PERSON] зазначила, , що вважала що вона та члени ії сім`ї є зареєстрованими за місцем проживання в квартирі до моменту їх незаконного виселення будь яких вимог про виселення вона не отримувала. Про зняття з реєстрації стало відомо від відповідача 29 жовтня 2020 року, до теперішнього часу вона не отримувала будь яких документів підтверджуючих зняття з реєстрації проживання. Представник Орлов О.О. зазначив, після звернення стягнення на предмет іпотеки та відчуження квартири , відповідач неодноразово намагався заволодіти квартирою, 29 жовтня 2020 року йому зателефонувала [PERSON] та повідомила, що до спірної квартири з`явились невідомі особи шляхом злому замків увійшли до квартири та їх висиляють. Після прибуття до квартири особи, погрожуючи запропонували йому покинути приміщення. Було викликано працівників поліції, які не вжили заходів щодо припинення протиправних дій, скали протокол огляду події та поїхала. Поліції було повідомлено, що відповідач реалізує захист права власності на квартиру. Після чого позивачі були виселені примусово та в подальшому просила повернути речі. Раніше відповідач звертався до суду з позовом про виселення позивачів з квартири, проте в подальшому за його заявою позов було залишено без розгляду. Щодо неправомірних дій поліції, він звертався до суду із заявою про зобов`язання внесення відомостей про кримінальне правопорушення, яка була задоволена ухвалою суду. Після незаконного виселення позивачів вони проживали в гаражі, потім переїхали до будинку знайомих, всі ці принизливі та незаконні дії завдали моральну шкоду. Представник [PERSON] - адвокат Гринишин Є.В., зазначив, що ознайомившись з матеріалами справи заперечує проти позову в повному обсязі. Відповідач є власником квартири з 2016 року, право на користування квартирою позивачам та згоду на їх вселення не надавав, позивачами не доведено порушення їх прав. Посилання позивачів на практику Верховного Суду вважає безпідставними, оскільки спори по тим справах стосувались щодо виселення колишніх власників та не є тотожними цьому спору. Позивачами надані копії договорів, які не завірені належним чином, що не можуть вважатись належними доказами. [PERSON] прибав квартиру на підставі договору купівлі-продажу, укладеного з ТОВ «Фінансова компанія Приватні інвестиції», як власника квартири, право до якого перейшло шляхом звернення стягнення на підставі застереження іпотечному договорі. При цьому зазначив, що позивачі були зняти з реєстрації з місця проживання в 2016 році за заявою відповідача. Підтвердив, що відповідач дійсно звертався раніше з позовом про виселення попереднього власника та позов було залишено без розгляду за заявою. Також пояснив, що 29 жовтня 2020 року відповідач прибув до спірної квартири, ним були змінені вхідні пристрої та було запропоновано звільнити квартиру,позивачі добровільно звільнили квартиру, які саме відбувались дій йому не відомо, оскільки не був присутній. Заперечував проти вимог про відшкодування моральної шкоди, як недоведеної та не підтвердженої доказами. Позивач [PERSON] в судове засіданні не з`явилась, причини неявки не повідомила. Позивачем [PERSON] та ії представник повідомили, що вона має поганий стан здоров`я, та не змогла з`явитися. В судовому засіданні позивач [PERSON] , як свідок надала свідчення, що 29 жовтня 2020 року ії мати [PERSON] була в квартирі та зателефонувала ій повідомивши, що невідомі особи зламують замки та проникають до квартири, на що вона відповіла, щоб нажала тривожну кнопку. Коли вона прибула до квартири. То в ній знаходились чотири невідомі особи та відповідач, також прибула служба охорони. Поводились вони погрожуючи, вимагали звільнити квартиру, ображали ії мати. Після чого викликано поліцію та адвоката. В присутності поліції особи вели себе коректно. В квартирі перебувала вона, ії мати [PERSON] та [PERSON] .. Потім особи пішли та поїхала поліція. Після чого, особи повернулись до квартири, та вимагали покинути квартиру, та у разі невиконання вимоги вони їх винесуть з квартири. Вони питались домовитись щодо недопущення виселення оскільки на вулиці було холодно, але особи е реагували та вимагали покинути приміщення. Оскільки протистояти чоловікам три жінки не мали змоги, вони вимушені були зібрали документи та покинули квартиру. В подальшому на протязі тижня вона дзвонила відповідачу щоб він відав речі. Далі вони проживали в гаражі та потім переїхали у будинок знайомих. Під час їх виселення будь яких тілесних ушкоджень не було завдано особами В судовому засіданні позивач [PERSON] , як свідок надала свідчення, що 29 жовтня 2020 року вона перебувала на роботі, коли ій зателефонували вона прибула до квартири, де перебували невідомі особи, які вели себе похабно, ображали в тому числі ії мати, якій було дуже погано, фактично вона перебувала разом з матір`ю підтримуючи ії. Особи фізичну силу не застосовували, тілесних ушкоджень не завдавали фактично, але штовхались плечима ображаючи та вимагаючи покинути квартиру. Під тиском осіб вони вимушені були покинути квартиру. В судовому засіданні позивач [PERSON] як свідок надав свідчення, що 29 жовтня 2020 року він перебував на роботі, йому подзвонила мати та повідомила що їх виселили, він до квартири не приїжджав. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - Орлов О.О. як свідок надав свідчення, що 29 жовтня 2020 року йому подзвонила [PERSON] , якій він надає правову допомогу тривалий час та повідомила, що [PERSON] та невідомі особи висиляють їх з приміщення. Після прибуття він зустрів відповідача, якому він запропонував припинити злочинні дії, на що отримав відповідь, що таким чином він реалізує своє право власності, після чого поступили погрози як адвокату. Поліція зробила зауваження щодо погроз. Особи нікого не били, але штовхались. Відповідач надавав документи щодо своїх прав. Після чого він поїхав, позивачі залишились в квартирі, та в подальшому йому знову зателефонувала [PERSON] та повідомила, що особи повернулись та виселили їх з квартири. Після чого він роз`яснив довірителю, що необхідно звертатися до правоохоронних органів та до суду за захистом. В судовому засіданні 25 лютого 2021 року позивач [PERSON] наполягала на задоволенні позову в повному обсязі, зазначаючи що відповідачем завдано моральні страждання протиправними діями щодо їх виселення посилаючись на обґрунтування вимог викладених в заявах, поданих на усунення недоліків Представник [PERSON] - адвокат Гринишин Є.В., проти позову заперечував в повному обсязі, як необґрунтованим та не підтверджений доказами. Позивачі [PERSON] та [PERSON] подали заяву про подальший розгляд справи за їх відсутністю, підтримавши позовні вимоги в повному обсязі. За цих підстав, позивач [PERSON] не допитувалась в якості свідку, проти чого не заперечували інші учасники справи. Суд, вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, допитавши свідків, дослідивши долучені до матеріалів справи докази, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Судом встановлено, що 25 липня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Хащіною Н. В., зареєстрований в реєстрі за №1599, внесений в Державний реєстр правочинів 25.07.2007 за №2239010. За цим договором [PERSON] (покупець) прийняла у власність квартиру [ADDRESS] . Згідно п.2 договору, продаж квартири вчинено за 303 000,00 грн., із яких 65 650,00 грн. покупець сплатила продавцеві до підписання Договору, а решту, тобто 237 350,00 грн. покупець зобов`язалась сплатити до 19 годин 00 хвилин 25.07.2007. 25 липня 2007 року між [PERSON] (іпотекодавець) та Відкритим акціонерним товариством «Кредобанк»(іпотекодержатель) був укладений Договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Хащіною Н. В., зареєстрований за №1603, який забезпечує виконання зобов`язання іпотекодавця за кредитним договором №Ф2176/07-07 (А020149) від 25 липня 2007 року, відповідно до умов якого іпотекодержатель надав іпотекодавцю суму кредиту 237 350,00 грн., із встановленим строком повернення 24.07.2027. Предметом іпотеки є нерухоме майно: трикімнатна квартира, загальною площею 65,5 кв. м, житловою площею 38,5 кв. м, розташована за адресою: [ADDRESS] , яка належить Іпотекодавцю на праві власності на підставі Договору купівлі-продажу квартири, реєстр. № №1599, внесений в Державний реєстр правочинів 25.07.2007 за №2239010. Розділом 5 Договору іпотеки визначено порядок звернення стягнення на предмет іпотеки 16 грудня 2011 року між ПАТ «Кредобанк» та ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» укладено договір про відступлення права за договором іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кулиняком І.Я. зареєстрованим в реєстрі за №5389, за яким до нового іпотекодержателя перейшли права первісного іпотекодержателя за іпотечними договорами, визначеними у Додатку № 1. 21 липня 2016 року між ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири, який зареєстровано в реєстрі за №1626 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г. І.. За цим договором [PERSON] (покупець) прийняв від продавця у власність квартиру [ADDRESS] ., яка належить продавцю на підставі вищезазначених договорів іпотеки та відступлення прав. Під час розгляду справи, представником відповідача висловлено заперечення проти вищезазначений копій документів, оскільки незавірені належним чином, тому не можуть вважатися належними доказами. При цьому суд враховує пояснення останнього, що копії договорів іпотеки, та купівлі-продажу квартири, за яким відповідач набув право власності на спірну квартиру, відповідають оригіналам документів. Представник відповідача фактично висловив та підтвердив ту обставину, що ТОВ «ФК «Приватні інвестиції», як новий іпотекодержатель на підставі договору іпотеки, копія якого досліджена судом, набув право власності на квартиру, як спосіб звернення стягнення на іпотечне майно. Відповідач [PERSON] придбав у власність квартиру у ТОВ «ФК «Приватні інвестиції», як нового власника на підставі договору купівлі-продажу, копія якого досліджена судом. За послідовністю їх укладання та змісту договорів вбачається засвідчення ними прав первісного власника [PERSON] так й переходу прав власності до нового іпотекодержателя та відчуження квартири на користь відповідача. Згідно копій паспортів позивачів, їх місце проживання в спірній квартирі зареєстровано з 2007 року. З наданої представником відповідача копії Довідки про зареєстрованих в житловому приміщенні осіб станом на 28.10.2020 року в спірній квартирі відсутні зареєстровані особи та як зазначено, зняття з реєстрації місця проживання позивачів було здійснено за заявою відповідача, як нового власника в 2016 році. Сторонами підтверджена та обставина, що з 2016 року між ними існують спори щодо здійснення права власності відповідачем на квартиру та не оспорюються обставини, що до теперішнього часу в судовому порядку позивачем оскаржується реєстрація права власності за новим власником. Також відповідач звертався до суду з позовом про виселення позивачів, який за його заявою було залишено без розгляду. В сукупності наданих пояснень позивачів, представників сторін, визнання певних обставин, наданих копій письмових доказів, суд встановив, що позивач [PERSON] набувши у власність квартиру частково за кредитні кошти, повернення яких забезпечено іпотекою, предметом якого стала спірна квартира. Первісний кредитор Банк відступив право за іпотечним договором ТОВ «ФК «Приватні інвестиції», який в свою чергу прийняв рішення про звернення стягнення на іпотечне майно в позасудовому порядку шляхом набуття права власності, яке зареєстрував в Державному реєстрі 18.07.2016 року за № 15495673. Звернувши стягнення на іпотечне майно, питання про виселення мешканців квартири не було вирішено іпотекодержателем, в тому числі як новим власником, у встановлений законом спосіб. Як зазначено позивачами, з часу придбання квартири та до 29 жовтня 2020 року вони проживали в квартирі, з 2016 року оскаржують в судовому порядку перереєстрацію права власності на квартиру. Будь яких письмових вимог про виселення до них не надходило. Відповідач набув право власності на квартиру на підставі договору купівлі продажу, укладеного з ТОВ «ФК «Приватні інвестиції». Як вбачається зі змісту договору, будь яких застережень щодо існування обтяжень житлового приміщення не зазначено, покупець оглянув житлове приміщення, недоліків, які перешкоджають його використанню не виявлено. При цьому стороною позивача на наводилось та підтверджено, що було здійснено виселення позивачів в судовому порядку або добровільно звільнено ними приміщення до набуття права власності відповідачем на спірну квартиру. Факт проживання позивачів також підтверджується тією обставиною, що останні були зняті з реєстрації місця проживання в квартирі за заявою відповідача. Згідно ст. 40 ЗУ «Про іпотеку», звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до ч.ч.1,3 ст. 109 Житлового кодексу України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. В силу ч. 3 статті 47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. З аналізу вищезазначених норм законодавства, виселення з житлового приміщення, що було передано в іпотеку здійснюється виключно в добровільному порядку або за рішенням суду. Відповідно до вимог законодавства, виселення з іпотечного житлового приміщення, на яке звернуто стягнення в позасудовому порядку, передбачає отримання мешканцем житлового приміщення відповідної письмової вимоги, що породжує зобов`язання у визначений строк звільнити добровільно житлове приміщення.. Добровільне виконання зобов`язання необхідно вважати дію особи, вчинену з власного бажання та відповідати його внутрішній волі, без будь якого натиску. Події за якими, було здійснено виселення позивачів зі спірної квартири 29 жовтня 2020 року, суд не може вважати як добровільне звільнення приміщення. Як встановлено, письмової вимоги про звільнення позивачі не отримували. Відповідач, як власник, з невідомими позивачам особами прибув до квартири, зламавши та замінивши вхідні пристрої вимагав позивачів звільнити квартиру, які вимушені під натиском п`яти чоловіків покинути приміщення. Таким чином, відповідач придбавши у власність квартиру із існуючими обтяженнями, здійснюючи право власності на квартиру повинен був діяти у встановлений законом спосіб. Не вирішення питання про виселення мешканців квартири іпотекодержателем не надає право наступному власнику приміщення позбавляти житла мешканців у спосіб не передбачений законом на власний розсуд проти їх волі за відсутністю рішення суду, яке в свою чергу має бути виконуватися відповідно до закону. Враховуючи, що виселення позивачів було здійснено в порушення вимог законодавства, позовні вимог про вселення підлягають задоволенню. Заявивши вимогу про вселення, у разі їх задоволення просили допустити рішення суду в цій частині до негайного виконання. Перелік справ, в яких допускається негайне виконання судових рішень визначено ст.. 430 ЦПК України, до якого не входить рішення суду про вселення, тому відсутні такі підстави. При цьому суд не приймає до уваги доводи позивачів, викладених в позові щодо законних підстав проживання в квартирі та відсутність підстав їх виселення. Фактично за своєю суттю, обґрунтування позову в цій частині є заперечення проти виселення їх з квартири у законний спосіб, які мають бути дослідженні при вирішенні спору судом за позовом відповідача про виселення. Предметом розгляду даної справи є вселення в квартиру, задовольняючи які, суд виходить виключно з підстав порушення порядку виселення позивачів. Розглядаючи вимоги позивачів про відшкодування моральної шкоди суд виходить з наступного. В заявлених вимогах позивачі просили стягнути з відповідача на їх користь по 100000 грн. на кожного. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України). Згідно статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Аналогічні роз`яснення викладені в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», із змінами та доповненнями. При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та чим він при цьому керувався, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Як зазначають позивачі, внаслідок незаконних дій відповідача ним було спричинено моральну шкоду, вони пережили значний стрес, оскільки їх зробили фактично безпритульними у холодну пору року та вони були вимушені терміново шукати нове житло, будучи критично обмеженими у грошових коштах. У результаті незаконного виселення позивачі вимушені проживати протягом 2 місяців у гаражі у якому відсутнє опалення, водопостачання, погане освітлення, та взагалі відсутність мінімальних умов для існування людини. Окрім того, маючи душевні страждання позивача [PERSON] потрапила до лікарні з серцевим приступом. У рішенні в справі «Недайборщ проти Російської Федерації» (пункт 37 рішення, скарга № 42255/04) від 01.07.2010 ЄСПЛ зазначив: «Суд нагадує свою незмінну позицію про те, що заявнику не може бути пред`явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс», тому позивачу не може бути пред`явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс, що означає, що при наявності встановленого факту порушення прав заявника розмір моральної шкоди має визначатися судом в межах справедливого розгляду конкретної справи». За таких обставин розмір відшкодування моральної шкоди, суд визначає з урахуванням вимог розумності, виваженості та справедливості та обставин справи у розмірі по 5 000,00 грн. кожному позивачу. Частиною 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Отже, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про вселення та відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, суд розподіляє сплачений судовий збір відповідно до задоволених вимог. Враховуючи, що позов задоволено частково, суд вважає за необхідним стягнути з відповідача розмір судових витрат пропорційно задоволеним вимогам, а саме стягнути з [PERSON] судовий збір у розмір 890,80 грн. на користь кожного позивача.

Outcome: partial