Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-09 00:00:00

5 травня 2021 року [PERSON] (далі - позивач) звернувся в суд із позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про поділ спільного сумісного майна подружжя. Позов обгрунтовувала тим, що нею та відповідачем упродовж їх шлюбу (1986 - 2013 роки) у 2001 році набуто майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, а саме квартиру за адресою: [ADDRESS] . Зважаючи на те, що право власності набуто під час перебування сторін у шлюбі квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. При цьому, позивач з 1991 року зареєстрована та постійно проживає у цій квартирі, тому підстави застосування строків позовної давності відсутні. З огляду на те, що сторони не домовились про порядок поділу цієї квартири позивач просить визнати за нею право власності на Ѕ частину квартири. 6 травня 2021 року на підставі протоколу автоматизованого розподілу вказану позовну заяву передано судді Гусак О.С. 19 травня 2021 року ухвалою Дарницького районного суду м. Києва прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження. Розгляд справи призначено на 1 липня 2021 року. 24 червня 2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача - адвокат Даниленко Т.І. заперечила проти задоволення позову, оскільки строк позивачем пропущено строк позовної давності. Це підтверджується тим, що відповідач у 2013 році вже звертався до Дарницького районного суду м. Києва із позовними вимогами про поділ спільного сумісного майна подружжя і його позов залишено без розгляду (справа № 753/7964/13), а також у 2017 році Дарницьким районним судом м. Києва розглядалась справа за позовом [PERSON] до [PERSON] , де одними із позовних вимог були визнання за [PERSON] права власності на частки квартири (справа № 753/7929/17). Таким чином, строк позовної давності почав обчислюватись із моменту розірвання шлюбу (2013 рік). Доводи позивача про постійне проживання її у квартирі представник відповідача заперечила з огляду на відсутність доказів на підтвердження цього факту. 1 липня 2021 року до суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач заперечила доводи відповідача, посилаючись на те, що у справі № 753/7964/13 позов був залишений без розгляду й таким доводам не було надано оцінку, а у справі № 753/7929/17 вирішувалось питання не про визнання права власності, а права користування квартирою. При цьому, у справі № 753/7929/17 суддею встановлено порядок користування квартирою на підставі встановленого факту, що квартира є у спільній сумісній власності. 1 липня 2021 року у судове засідання прибули позивач, представник позивача - адвокат Кордонець К.О., відповідач, представник відповідача - адвокат Даниленко Т.І. Вирішено відкласти розгляд справи на 20 серпня 2021 року у зв`язку з необхідністю для відповідача часу для надання заперечень на відповідь на відзив. 12 липня 2021 року до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких представник відповідача заперечила проти задоволення позовних вимог, наголошувала що строк позовної давності сплив, зокрема з огляду заявлені [PERSON] у справі № 753/7929/17 позовні вимоги, серед яких був поділ майна. 19 серпня 2021 року до суду надійшло клопотання відповідача про відкладення розгляду справи у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю його представника. 20 серпня 2021 року у судовому засіданні, враховуючи позицію представника позивача, який не заперечував, вирішено відкласти розгляд справи на 22 вересня 2021 року. 22 вересня 2021 року у судове засідання прибули позивач, представник позивача - адвокат Кордонець К.О., відповідач, представник відповідача - адвокат Даниленко Т.І. Судом вирішено питання, які необхідно вирішити під час підготовчого судового засідання та роз`яснено наслідки його закриття. 22 вересня 2021 року ухвалою Дарницького районного суду м. Києва підготовче провадження у справі закрито, призначено справу до розгляду по суті на 11 листопада 2021 року. 11 листопада 2021 року у судове засідання прибули позивач, представник позивача - адвокат Кордонець К.О. Відповідач, представник відповідача - адвокат Даниленко Т.І., у судове засіданні не прибули, [PERSON] подав клопотання про відкладення розгляду справи, оскільки його представник брала участь в судовому засідання в іншій справі. Суд задовольнив клопотання, справу було відкладено на 10 грудня 2021 року. 10 грудня 2021 року у судове засідання прибули позивач, представник позивача - адвокат Кордонець К.О., відповідач, представник відповідача - адвокат Даниленко Т.І., які підтримали раніше висловлені позиції та заявили клопотання про долучення до матеріалів справи додаткових доказів. Судом, на підставі ч. 1 ст. 84 ЦПК України у задоволенні клопотань було відмовлено, а додані докази на підставі ч. 8 ст. 83 ЦПК України повернуто заявникам. Заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд виходить з такого. Позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 1 лютого 1986 року, який розірвано рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 26 квітня 2013 року. У сторін є повнолітня дочка [PERSON] , [INFO] . На підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 24 квітня 2001 року № 403-С на ім`я відповідача 8 травня 2001 року видано свідоцтво про право власності серії [NUMBER] на квартиру за адресою: [ADDRESS] . 21 травня 2001 року право власності на квартиру зареєстровано Київським міським бюро технічної інвентаризації за реєстровим № 578 за [PERSON] . Згідно із закріпленим частиною першою статті 58 Конституції України принципом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі положення СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності - 1 січня 2004 року. З огляду на те, що права та обов`язки щодо спірної квартири виникли до 1 січня 2004 року правовий режим цієї квартири регулюється законодавством, чинним до цієї дати. Відповідно до статті 16 Закону України «Про власність» та статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України. Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Зокрема, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Таким чином, статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями як час набуття майна та кошти, за які таке майно набуте (джерело набуття). Право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , набуто відповідачем під час укладеного ним з позивачем шлюбу та за спільно набуті кошти, що підтверджується набуттям цієї квартири задовго після укладення шлюбу. Вказаний факт відповідачем не заперечується, у відзиві зазначено про сплив строку позовної давності. Частиною першої статті 69 СК України регламентовано, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно зі статтею 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю. Відповідно до частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. З огляду на позиції сторін у справі домовленості між ними про поділ квартири не досягнуто, шлюбний договір між сторонами не укладався. Верховний Суд щодо вирішення питання про поділ майна подружжя в постанові від 20 грудня 2018 року у справі № 286/2349/16 зазначив, що сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У противному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Верховний Суд у справі № 686/4314/15 наголошує на тому, що основним завданням суду при вирішенні спорів про поділ майна подружжя є вирішення конфлікту між подружжям, тобто здійснення судом своєї базової функції - ухвалення обов`язково рішення, яке безпосередньо припиняє спір, а не виводить його на новий рівень для сторін, які в будь-якому випадку не можуть між собою домовитися. Виходячи з принципу рівності часток у спільному майні подружжя суд вважає, що квартира за адресою: [ADDRESS] , підлягає поділу між сторонами у справі в рівних частках - по Ѕ частини квартири. Щодо застосування строків позовної давності слід зазначити таке. У частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Верховний Суд у справі № 6-258цс15 зазначив, що неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Початок перебігу такого строку відповідно до частини першої статті 261 ЦК України починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Із рішення Дарницького районного суду м. Києва від 24 жовтня 2013 року, що додано до відзиву, вбачається, що [PERSON] звертався в суд з позовними вимогами до [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частину спірної квартири (справа № 753/7964/13-ц) Позовні вимоги [PERSON] про поділ квартири за адресою: [ADDRESS] , залишено без розгляду. З наведеного вбачається, що [PERSON] заявляв вимоги стосовно 1/2 квартири. Таким чином, суд вважає, що навіть при задоволенні його позову, права [PERSON] на 1/2 частину квартири порушено не було. У справі № 753/7929/17 відповідач звертався із позовними вимогами, в тому числі про поділ майна, проте під час розгляду справи він відмовився від цих вимог. Вказані обставини не свідчать, що права позивача щодо спірної квартири у справах № 753/7964/13, № 753/7929/17 могли бути порушені чи позивач могла довідатись про їх порушення. Позиція відповідача про початок обчислення строків позовної давності з моменту розірвання шлюбу не узгоджується із практикою Верховного Суду. Зокрема, у справі № 219/10470/17 Верховний Суд дійшов висновку, що початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України). Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду у справах № 584/1319/16, № 203/304/17. Таким чином, підстави для застосування строку позовної давності відсутні, суд враховує доводи позивача, що вона з 26 березня 1991 року зареєстрована та постійно проживала у вказаній квартирі, подані відповідачем позови у 2013 та 2017 роках прав власності [PERSON] на 1/2 частини квартири не порушували, такі позови залишено було без розгляду за заявою [PERSON] . З огляду на викладене, позов підлягає задоволенню. На підставі положень статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 8130 грн.

Outcome: approved