Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-28 00:00:00

30.07.2014 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до Маріупольської міської ради (надалі - Міська рада) про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування. В обгрунтування своїх позовних вимог зазначив, що [INFO] померла його мати - [PERSON]. Він був впевнений, що на день смерті, його мати була власницею квартири [ADDRESS] і на яку після її смерті відкрилася спадщина. Однак, згодом він дізнався, що спірна квартира №3 належить його сину - [PERSON] на підставі договору дарування від 29.05.2008 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] та посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу [PERSON] Відповідно до рішення Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 05.11.2013 року вказаний договір дарування визнаний недійсним. 23 липня 2014 року він звернувся до приватного нотаріусу із заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за законом на майно померлої матері [PERSON], так як вважав, що саме він прийняв спадщину - спірну квартиру №3, через те, що починаючи з 2007 року й по теперішній час разом з цивільною дружиною проживав у матері в спірній квартирі. Проте, йому було відмовлено. Так як він, не надав жодного документу на підтвердження належності спадкового майна, зокрема спірної квартири №3, його матері [PERSON] Посилаючись, зокрема на ст.ст.328, 1268, 1270 ЦК України, просив суд визнати за ним - [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті його матері [PERSON], померлої [INFO]. Позивач [PERSON], будучи належним чином повідомлений про час та місце слухання справи, до судового засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутністю за участю його представника [PERSON] Представник позивача [PERSON], що діє на підставі довіреності, під час судового засідання, підтримала позовні вимоги, надала пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві та просила їх задовольнити. Представник відповідача Міської ради - Іванченко Н.О., що діє на підставі довіреності, проти позовних вимог заперечувала, вважала їх незаконними. Свідок [PERSON] суду пояснила, що знала [PERSON], так як проживала разом з нею в одному будинку. Позивач [PERSON] після розлучення з дружиною постійно проживав разом зі своєю матір'ю, він та його співмешканка [PERSON] доглядали за матір'ю та поховали її. У спірній квартирі позивач постійно проживав більше 10 років, й зараз там проживає. Свідок [PERSON] суду пояснив, що [PERSON] знав добре, це була його сусідка, їх квартири розташовані рядом. Близько 10 років по тому, позивач [PERSON] почав проживати разом зі своєю матір'ю. Йому було відомо, що позивач [PERSON] разом зі своєю співмешканкою [PERSON] доглядали за [PERSON] Зараз, він часто бачить у спірній квартирі позивача [PERSON], проте не знає, живе він там або ні. Суд, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, а також показання свідків, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши у сукупності надані докази, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч.2 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Стаття 57 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно з ч.2 ст.60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, а ч.4 цієї статті передбачає, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження [NUMBER] [PERSON] є матір'ю позивача [PERSON] (а.с.14). Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 05.01.1994 року та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №18723008 від 06.05.2008 року, [PERSON] належала квартира [ADDRESS]. 29.05.2008 року між [PERSON] та її онуком, [PERSON], було укладено договір дарування квартири [ADDRESS]. Вказаний договір цього ж дня було посвідчено приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON] та зареєстровано у реєстрі за №4127. 19.09.2008 року право власності на квартиру [ADDRESS] було зареєстровано за [PERSON], про що видано відповідний витяг №20289710. [INFO] [PERSON] померла, про що Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області 17.05.2011 року складено відповідний актовий запис №678 та повторно видано свідоцтво про смерть від 23.10.2013 року (а.с.8). Після смерті своєї матері, позивач [PERSON] дізнався про існування спірного договору дарування та у грудні 2011 року звернувся до Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя Донецької області із позовною заявою про визнання його недійсним. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 05.11.2013 року у справі №2-3682/11, договір дарування від 25.05.2008 року, укладений між [PERSON] та її онуком, [PERSON] було визнано недійсним. Зазначене рішення набрало законної сили 19.11.2013 року (а.с.9). Відповідно до ст.215 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Проте, виходячи з того, що одна зі сторін недійсного правочину, а саме [PERSON] померла, то повернути сторони у попередній стан, тобто провести реституцію неможливо, підстави для залишення права власності на спірну квартиру №3 за [PERSON] припинилися. В той же час, згідно зі ст.236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Відомостей про існування заповіту [PERSON] щодо розпорядження спірною квартирою №3 суду не надано. Тому суд вважає, що право власності на спірну квартиру №3, входило до складу спадщини [PERSON] на момент відкриття спадщини, а отже вирішуючи вказану справу, необхідно керуватися положеннями законодавства України про спадкування за законом, зокрема главами 84, 86, 87, 89 ЦК України. Відповідно до ст.1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Стаття 1261 ЦК України передбачає, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Таким чином, позивач [PERSON] є спадкоємцем першої черги. Частина 3 ст.1268 ЦК України передбачає, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Частина 3 ст.61 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) передбачає, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 05.11.2013 року у справі №2-3682/11 встановлено, що у спірній квартирі №3 разом з [PERSON] з 2000 року по наступний час проживав без реєстрації її син [PERSON], а з 2007 року його дружина [PERSON] (а.с.10). Відповідно до довідки з місця проживання від 21.05.2014 року, наданою ПП «Ваш двір», [PERSON] проживає у спірній квартирі №3 без реєстрації з 2007 року та по теперішній час. Свідки [PERSON] та [PERSON] також зазначили, що позивач [PERSON] не менш ніж 10 років проживав у спірній квартирі №3 та й зараз там проживає. Інших доказів, які б спростовували викладені обставини, суду не надано. Таким чином, суд приходить до висновку, що на день смерті [PERSON], позивач [PERSON] проживав у квартирі [ADDRESS]. Відповідно до ст.1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Частина 3 ст.1223 ЦК України передбачає, що право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно з ч.3 ст.1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Доказів, які б підтверджували факт відмови [PERSON] від спадщини, яка виникла після смерті [PERSON] суду не надано. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач [PERSON] проживаючи у спірній квартирі №3, як до смерті [PERSON] так і після її смерті, фактично прийняв спадщину - квартиру [ADDRESS]. Відповідно до ст.1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Частина 1 ст.1298 ЦК України передбачає, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. 23 липня 2014 року позивач [PERSON] звернувся до приватного нотаріусу Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON] із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на майно померлої матері [PERSON] Проте, йому було відмовлено у зв'язку з тим, що він, не надав жодного документу на підтвердження належності спадкового майна, зокрема спірної квартири №3, його матері [PERSON] Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема визнання права. Згідно зі ст.396 ЦК України, особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. Частина 5 ст.1268 ЦК України передбачає, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст.392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] є обгрунтованими, а його право на спадкування підлягає захисту шляхом визнання за ним права власності на спірну квартиру №3. Відповідно до квитанції №2333.482.1 від 23.07.2014 року позивач [PERSON] сплатив за подання позову судовий збір у розмірі 244,00 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved