Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-26 00:00:00

31 січня 2019 року до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська надійшли матеріали позовної заяви [PERSON] до держреєстратора ОКП «Софіївське БТІ» Волос О.В., ПАТ «Альфа-Банк», ОКП «Софіївське БТІ», треті особи: [PERSON] , [PERSON] , про скасування рішення про державну реєстрацію прав на нерухоме майно, скасування державної реєстрації прав на нерухоме майно, зобов`язання вчинити певні дії. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 лютого 2019 року позов залишено без руху та запропоновано позивачеві усунути недоліки з додержанням вимог п.п. 2, 4, 6 ч. 3 ст. 175, ч.ч. 1, 4 ст. 177 ЦПК України, з метою усунення яких 11 лютого 2019 року позивачем надано виправлений позов. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 лютого 2019 року позовну заяву судом було прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 лютого 2019 року було забезпечено позов шляхом заборони вчинення реєстраційних дій щодо спірного нерухомого майна. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 липня 2019 року було вжито зустрічне забезпечення шляхом зобов`язання позивача внести на депозитний рахунок суду 55 000 гривень. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 липня 2019 року підготовче провадження закрито і справу призначено до розгляду по суті. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 вересня 2019 року АТ «Альфа Банк» задоволенні заяви про скасування заходів забезпечення позову, вжитих ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 лютого 2019 року, відмовлено. Позивач у своєму позові посилалася на те, що їй та третім особам - [PERSON] і [PERSON] , на підставі свідоцтва про право власності від 16 червня 2000 року, виданого Виконкомом міської ради народних депутатів належить квартира [ADDRESS] . 12 жовтня 2007 року в якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 0310/1007/88-391 від 12 жовтня 2007 року між позивачем, [PERSON] і [PERSON] та АКБ «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведобанк», було укладено договір іпотеки № 0310/1007/88-391-Z-1, згідно з умовами якого власники нерухомого майна передали в іпотеку банкові належну їм квартиру. 22 січня 2019 року позивачеві стало відомо, що державним реєстратором ОКП «Софіївське БТІ» Волос О.В. було прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за ПАТ «Альфа-Банк». Підставою виникнення права власності зазначено повідомлення про звернення стягнення та договір іпотеки. [PERSON] звернулася до банку із вимогою повернути належну їй квартиру, проте відповідач зазначену вимогу залишив без задоволення. Крім цього, позивач дізналася, що новий власник ініціював процедуру виселення. Окремого договору про відчуження або задоволення вимог з банком вона не укладала. Застереження про відчуження предмету іпотеки без згоди власників у самому договорі відсутнє. Вважає, що рішення державного реєстратора про перереєстрацію права власності є протиправним, власники предмету іпотеки: [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] , застережень не укладали, вимог та листів не отримували, будь-яких договорів з АТ «Альфа-Банк» не укладали і взагалі цивільно-правових відносин з банком не мають. Зазначила, що дана квартира - це єдине місце проживання позивача та третіх осіб, у тому числі, малолітньої дитини, права якої грубо порушені як державним реєстратором, так і АТ «Альфа-Банк». Позивач у своєму позові просила суд скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийняте державним реєстратором ОКП «Софіївське БТІ» Волос О.В.; скасувати державну реєстрацію прав АТ «Альфа-Банк» на квартиру [ADDRESS] та зобов`язати державного реєстратора ОКП «Софіївське БТІ» Волос О.В. та ОКП «Софіївське БТІ» поновити запис про державну реєстрацію права власності за [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS] шляхом внесення відповідного запису в реєстр речових прав та їх обтяжень. Відповідач державний реєстратор ОКП «Софіївське БТІ» Волос О.В. у судове засідання не з`явилася, про час та дату судового засідання повідомлена належним чином, про причини неявки суду не повідомила. Представник АТ «Альфа-Банк» у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, просив відмовити у задоволенні позовних вимог, заперечував з підстав, викладених у відзиві. Зазначив, що мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати його (відчужувати без згоди власника). ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не зупиняє чинність решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов`язань, а тому існує тільки правова підстава, яка унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходи, спрямовані на примусове виконання рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього закону. Так спори про звернення стягнення на предмет іпотеки не розглядалися, виконавчі написи нотаріусами не вчинялися, виконавче провадження про звернення стягнення на предмет іпотеки і примусове виконання виконавчих документів не здійснювалося. Банк набув право власності у добровільному порядку, за згодою іпотекодавців, на підставі застереження, встановленого у договорі. Ні державного реєстратора, ні іпотекодержателя законодавством не віднесено до органів чи посадових осіб, що здійснюють примусове стягнення. При укладенні договору іпотеки права малолітньої дитини порушені не були, оскільки на час укладення договору, вона не була власником квартири, нею не користувалася та не була зареєстрована за адресою предмета іпотеки. Також зазначив, що у квартирі [ADDRESS] тривалий час, ані позивач, ані треті особи не проживають, що встановлено посадовими особами Новокодацького ВП Дніпровського ВП ГУНП у Дніпропетровській області за результатами перевірки заяви АТ «Альфа-Банк». Представник третьої особи Управління-служба у справах дітей Новокодацької районної у м. Дніпрі ради надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час та дату судового розгляду повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, надав до суду заяву, в якій просив розгляд справи відкласти. Третя особа [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої [PERSON] , у судове засідання не з`явилася, про час та дату судового розгляду повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила. Враховуючи, що учасники справи та їх представники у судове засідання не з`явилися, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані і добуті докази, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що 12 жовтня 2007 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк» і [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , з метою забезпечення виконання умов основного договору (кредитний договір № 0301/1007/88-391 від 12 жовтня 2007 року) було укладено іпотечний договір № 0301/1007/88-391-Z-1, відповідно до умов якого іпотекодавцями було передано в іпотеку банку нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] загальною площею 46,1 кв.м., житловою 27,7 кв.м. (а.с. 48-50). 29 жовтня 2010 року між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] і ПАТ «Сведбанк», яке є правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк», було укладено договір про внесення змін та доповнень № 1 до договору іпотеки № 0301/1007/88-391-Z-1 від 12 жовтня 2007 року, п. 12.3.1 якого сторони погодили, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки здійснюється на підставі задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки є зазначене в цьому договорі застереження, яке за своїми правовими наслідками передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання (а.с. 116-117). Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог, відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківський кредит, будь-яке зобов`язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов`язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов`язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов`язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. На підставі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно з ч. 4 ст. 3 ЗУ «Про іпотеку» іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов`язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності. На підставі ч. 1 ст. 7 ЗУ «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 33 ЗУ «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст. 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Частинами першою та третьою статті 33 ЗУ «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Разом з тим, 07 червня 2014 року набув чинності ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Мораторій є відстроченням виконання зобов`язання, а не звільненням від його виконання. Відтак мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, установлений Законом, не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника) цей предмет іпотеки (застави). Крім того, згідно з п. 4 ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом його дії інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності. При цьому суд зауважує, що зазначені правові підстави не можуть бути взятими до уваги, оскільки задоволення вимог кредитора відбулося на підставі ст. 37 ЗУ «Про іпотеку», оскільки власниками майна, яке виступає як предмет іпотеки, раніше надавалася згода на задоволення вимог банку шляхом набуття права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, про що зазначено у договорі про внесення змін та доповнень № 1 до договору іпотеки № 0301/1007/88-391-Z-1 від 12 жовтня 2007 року. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя чи іпотечний договір, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, є документами, що підтверджують перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя та є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Крім цього, ст. 36 ЗУ «Про іпотеку» визначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Таким чином, іпотекодавці надали добровільну згоду на перереєстрацію права власності за кредитором у разі порушення ними зобов`язань за кредитним договором. Наявність простроченого виконання зобов`язань перед банком позивач не спростовує, а тому єдиною підставою зазначає відсутність її згоди на примусове відчуження належного їй майна, що спростовується наданими до матеріалів цивільної справи доказами. Щодо посилань [PERSON] , що спірна квартира є єдиним її житлом, тому на неї не може бути звернуто стягнення, суд зазначає наступне. Відповідно до інформації місця проживання позивача та третіх осіб [PERSON] і [PERSON] , зазначеної у паспортах громадян України, місцем їх проживання зареєстровано за адресою: [ADDRESS] . При цьому інших доказів відсутності у власності будь-якого іншого нерухомого майна, яке використовується ними для проживання, не надано. Відповідно до листа Новокодацького ВП Дніпровського ВП ГУНП у Дніпропетровській області № 45.3/3105ЕО від 08 жовтня 2019 року, в ході ряду пошукових заходів було встановлено, що в квартирі [ADDRESS] , тривалий час ніхто не проживає, про що повідомили мешканці другого під`їзду будинку (а.с. 206). Витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно чи довідок з КП «ДМБТІ» ДОР щодо відсутності зареєстрованого права власності на нерухоме майно за [PERSON] суду надано не було. Також суд не приймає заперечення позивача щодо укладення будь-яких договорів між нею і третіми особами і АТ «Альфа-Банк», оскільки повідомленнями вих. № 41843-102б/б від 25 травня 2018 року позивачеві і третім особам банком було направлено рекомендованими листами кур`єрською доставкою повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням по кредитному договору № 0301/1007/88-391 від 12 жовтня 2007 року у розмірі 84 664 доларів США 04 центи, що за офіційним курсом НБУ станом на 10 березня 2018 року складає 2 230 809 гривень 15 коп. (а.с. 108, 109, 110), про відмову в отриманні яких зазначено кур`єром служби доставки (а.с. 111, 111 оберт, 112). При цьому, боржникам повідомлено про зміну кредитора у зобов`язанні на ПАТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк». Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Частиною 1 статті 510 ЦК України визначено, що сторонами в зобов`язанні є боржник і кредитор. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом. Частина 1 статті 514 ЦК України встановлює, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому слід враховувати, що у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора. Тобто, позивач свідомо відмовилася від отримання повідомлення про заміну кредитора, який виконав вимоги законодавства та повідомив боржників про заміну новим кредитором. Тому посилання [PERSON] на відсутність договірних відносин між нею і АТ «Альфа-Банк» спростовуються наданими до матеріалів справи доказами. Щодо порушень державним реєстратором ОКП «Софіївське БТІ» Волос О.В. вимог про перереєстрацію права власності через відсутність довіреності та договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, то судом дана обставина уже досліджувалася і встановлено, що між [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] та ПАТ «Сведбанк», яке є правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк», було укладено договір про внесення змін та доповнень № 1 до договору іпотеки № 0301/1007/88-391-Z-1 від 12 жовтня 2007 року, яким сторони погодили, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки здійснюється на підставі задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання та визначено, що зазначений договір є підставою для реєстрації права власності іпотекодерателем на предмет іпотеки (а.с. 116 оберт). Таким чином, суд не вбачає в діях державного реєстратора ОКП «Софіївське БТІ» Волос О.В. порушень щодо реєстрації права власності без додаткового договору, згоди або ж довіреності від іпотекодавців. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивач, як сторона по справі, зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, відповідно до ст. 81 ЦПК України. Не заслуговують на увагу суду посилання позивача, що діями відповідачів порушено права малолітньої дитини, оскільки відсутнє рішення органу опіки та піклування про надання дозволу на перереєстрацію предмета іпотеки, оскільки договір іпотеки, так само як і договір про внесення змін та доповнень до нього, було укладено до народження малолітньої [PERSON] , [INFO] , а саме у 2007 році та 2010 році. Тобто, ані власником, ані користувачем спірної квартири дитина на момент укладення вказаних договорів не була. Згідно з ч. 2 ст. 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Таким чином, суд приходить до висновку, що обставини, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог, не знайшли підтвердження при розгляді справи та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, підстав, які б дали можливість стверджувати, що відповідачами порушено вимоги чинного законодавства України при реєстрації права власності на спірний об`єкт нерухомого майна, судом встановлено не було. При обґрунтуванні свої позовних вимог позивачем не враховано та не зазначено про наявність укладеного договору про внесення змін та доповнень № 1 до договору іпотеки № 0301/1007/88-391-Z-1 від 12 жовтня 2007 року, яким погодженого умови та підстави позасудового врегулювання спору у випадку його виникнення. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження, є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Частиною 1 ст. 141 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, саме: судовий збір. Враховуючи, що у задоволенні позовних вимог позивачеві відмовлено, понесені нею судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2 691 гривні (а.с. 1, 28, 37) слід віднести за її рахунок. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed