Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-11 00:00:00

29 січня 2019 року позивач [PERSON] звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] , ТОВ «УКДЕБТ ПЛЮС», в якій просить: визнати припиненим договір поруки № 48920 віж 11 жовтня 2006 року, що був укладений між АКІБ «УкрСиббанк», [PERSON] та ним, посилаючись на те, що банком було збільшено розмір процентної ставки без відома поручителя, позивач не отримував жодного повідомлення з банку. Представник позивача [PERSON] до суду надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача ТОВ «УКДЕБТ ПЛЮС» надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Також, в заяві вказано, що він просить суд відмовити у задоволенні позовної заяви. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, повідомлялась належним чином, про причини неявки суд не сповістила. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Дослідивши надані докази, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 06 жовтня 2006 року АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступник ПАТ «УкрСиббанк») і [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту №11053344000, за умовами якого банк надав, а [PERSON] отримала 108750 дол.США на строк до 06 жовтня 2017 року під 12,2% річних. За умовами кредитного договору (п.1.2.2.) позичальник зобов`язався щомісячно здійснювати погашення кредиту та процентів за користування кредитними коштами у строки та в розмірах, встановлених умовами договору. У якості\~забезпечення виконання\~позичальником зобов`язань\~за кредитним\~договором \~11\~ жовтня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк», [PERSON] і [PERSON] укладено договір поруки, за умовами якого поручитель зобов`язався перед кредитором відповідати за виконання позичальником усіх його зобов`язань за кредитним договором. 05 лютого 2009\~року ПАТ\~«УкрСиббанк» і\~ [PERSON] \~уклали додаткову\~угоду до\~кредитного договору\~№ 11053344000,\~за умовами\~якої строк\~дії договору\~сторони продовжили\~до 06 жовтня 2021\~року.\~Сторони визначили,\~що на\~момент укладання\~додаткової угоди\~сума кредиту\~складає 88974\~дол. США,\~а розмір\~ануїтетного платежу\~складає 1149,02\~дол. США.\~Між ПАТ\~«УкрСиббанк» і\~ [PERSON] \~05 лютого 2009\~року також\~укладено додаткову\~угоду до\~договору поруки\~№ 48041. 08 листопада 2011 року ПАТ «УкрСиббанк» і ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу\~прав вимоги\~за кредитами,\~за умовами\~якого ПАТ\~«УкрСиббанк» передав\~ПАТ «Дельта\~Банк» право\~вимоги у\~тому числі\~і за\~кредитним договором\~№ 11053344000\~від 06 жовтня 2006 року та договорами забезпечення. 15 листопада 2019 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «УКРБЕБТ ПЛЮС» укладено договір № 2083/К про відступлення прав вимог у тому\~числі і\~за кредитним\~договором № 11053344000\~від 06 жовтня 2006 року та договорами забезпечення. Відповідно до\~ст. 526 ЦК України,\~зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За правилами\~ст. 610 ЦК України\~порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом\~\~зобов`язання (неналежне виконання). За правилами ч. 1\~ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Частиною 1\~ст. 1054 ЦК України\~передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до вимог\~ст. 599 ЦК України\~зобов`язання припиняються виконанням, проведеним належним чином. Загальні умови виконання зобов`язання зазначені у\~ст. 526 цього Кодексу. Відповідно до\~ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Статтею 554 ЦК України\~передбачено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. За положеннями частини першої\~статті 559 ЦК України\~порука припиняється, зокрема, у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.\~\~ До припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов`язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов`язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо. Таким чином, у зобов`язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови в договорі поруки не дає підстав покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов`язань перед банком. Зазначена вище правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року №6-3176цс15. Відповідно до Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року N 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» обсяг зобов`язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Проте якщо в договорі поруки передбачено, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов`язанням і строків їх виплати тощо без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору стала результатом домовленості сторін (банк)' і поручителя), а отже, поручитель дав згоду на зміну основного зобов`язання. Якщо в договорі поруки такі умови сторонами не узгоджені, а з обставин справи не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до положень частини першої статті 559 ЦК порука припиняється у разі зміни основного зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності, У цьому випадку поручитель має право на пред`явлення позову про визнання договору поруки припиненим. Проте, як вже зазначалось раніше, [PERSON] 05 лютого 2009 року підписав зміни до договору поруки. Зазначений факт не заперечувався [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Частиною 1 статті 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно з ч. 1 ст. 513 ЦК України, правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Відповідно до статті 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 516 ЦК України передбачено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до\~ч.\~1\~ст.\~638\~ЦК України,\~договір є\~укладеним,\~якщо сторони\~в належній\~формі досягли\~згоди з\~усіх істотних\~умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Твердження представника відповідача щодо того, що позивач пропустив строк позовної давності не знайшли свого підтвердження, оскільки 05 лютого 2009 року сторони уклали додаткові угоди, за якими строк для погашення боргу був збільшений до 06 жовтня 2021 року, тому право на звернення з зазначеним позовном у позивача не сплив. Статтею 16 ЦК України передбачені способи захисту цивільних прав та інтересів. Положеннями вказаної статті визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Особа, права якої порушені, може скористатися способом захисту свого порушеного права та подати позов до суду. В розумінні зазначених правових норм позивачем не доведено обґрунтованість позовних вимог, не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження своїх тверджень. Відповідно до\~ст.\~76\~ЦПК України,\~ доказами\~є будь-які\~дані,\~на підставі\~яких суд\~встановлює наявність\~або відсутність\~обставин (фактів),\~що обґрунтовують\~вимоги і\~заперечення учасників\~справи,\~та інших\~обставин,\~які мають\~значення для\~вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами :\~письмовими,\~речовими і\~електронними доказами; висновками\~експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування .\~Предметом доказування\~є обставини,\~що підтверджують\~заявлені вимоги\~чи заперечення\~або мають\~інше значення\~для розгляду\~справи і\~підлягають встановленню\~при ухваленні\~судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі\~ст.\~80\~ЦПК України,\~достатніми є\~докази,\~які у\~своїй сукупності\~дають змогу\~дійти висновку\~про наявність\~або відсутність\~обставин справи,\~які входять\~до предмета\~доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі»,\~під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.\~\~\~\~ Відповідно до ч. 1\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 2\~ст. 89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі Ващенко проти України від 26 червня 2008 року, принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~

Outcome: dismissed