Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-15 00:00:00

4 грудня 2017 року [PERSON] звернувся до суду з цим позовом, мотивуючи його тим, що житловий будинок [ADDRESS] відносився до типу колгоспних дворів. Станом на 15 квітня 1991 року членами даного колгоспного двору були він (позивач), його батько [PERSON], який помер [INFO] року, мати [PERSON], баба [PERSON], яка померла [INFO] року, та дружина [PERSON]. Після смерті [PERSON] спадщину прийняв її син - [PERSON] Він (позивач) прийняв спадщину після смерті [PERSON], але нотаріус відмовив йому у видачі свідоцтва про право на спадщину на належну [PERSON] частину зазначеного житлового будинку. Державний реєстратор відмовив йому (позивачу) у реєстрації за ним, як членом колишнього колгоспного двору, права власності на належну йому 1/5 частину зазначеного житлового будинку. Ухвалою від 7 грудня 2017 року у справі було відкрито провадження та призначено її судовий розгляд. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», яким ЦПК України викладено в новій редакції (далі - ЦПК України). Відповідно до п. 9 Розділу ХШ «Перехідні положення» ЦПК України, справи в судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Пунктом 2 ч. 4 ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах щодо спадкування. Відповідно до ч. 1 ст. 196 ЦПК України для виконання завдання підготовчого провадження в кожній судовій справі, яка розглядається за правилами загального позовного провадження, проводиться підготовче засідання. Таким чином, суд вважає необхідним провести у даній цивільній справі підготовче засідання. У судове засідання позивач не з'явився, подав до суду заяву, в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує, просив їх задовольнити, справу розглянути без його участі. У судове засідання представник Калинівської сільської ради Носівського району Чернігівської області не з'явився, подав до суду заяву, в якій зазначив, що сільська рада не заперечує проти задоволення позовних вимог та просить розгляд справи проводити без участі їх представника. У судове засідання тертя особа [PERSON] не з'явилася, подала до суду заяву, в якій просила позовні вимоги [PERSON] задовольнити, розгляд справи проводити без її участі. Суд проводить підготовче засідання у відсутності учасників справи та відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України вважає за можливе за його результатами ухвалити рішення, оскільки відповідач визнав позов. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України суд розглядає справу без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вивчивши та дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного. У судовому засіданні встановлено, що житловий будинок [ADDRESS] відносився до типу колгоспного двору, станом на 15 квітня 1991 року в ньому були зареєстровані та проживали [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], що підтверджується довідками виконкому Калиніської сільської ради № 396 та № 397 від 28 серпня 2017 року (а.с. 18; 19). Відповідно до п. 6 постанови Пленуму ВСУ № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, тобто ЦК УРСР 1963 року. Відповідно до ст. 120 ЦК УРСР майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності. Відповідно до ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Відповідно до пп. «а» п. 6 вищезазначеної постанови, право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. За таких обставин [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] належало по 1/5 частині житлового будинку [ADDRESS], як членам колишнього колгоспного двору. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] не зареєстрували у встановленому порядку право власності на належний їм житловий будинок. [INFO] року помер [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 9). Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Відповідно до ч. 1 ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] за життя заповіту не складала, спадкова справа після її смерті не заводилася, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 32; 35-37). Таким чином, спадкоємство після смерті [PERSON] здійснюється за законом. Відповідно до ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Абзацом 2 пункту 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 року № 18/5, встановлено, що доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] на день смерті проживала у [ADDRESS]. Разом із [PERSON] проживали її син - [PERSON], невістка - [PERSON], онук - [PERSON] та дружина онука - [PERSON]. Після смерті [PERSON] [PERSON] розпоряджвася спадковим майном, платив платежі, проводив поточнийт ремонт будинку і надвірних будівель, що підтверджується довідками виконкому Калинівської сільської ради № 502 та № 503 від 25 жовтня 2017 року (а.с. 20; 21). Таким чином, в силу ст. 549 ЦК УРСР [PERSON] після смерті [PERSON] фактично вступив в управління та володіння спадковим майном. [PERSON], [PERSON] та [PERSON] не мають права на спадкоємство після смерті [PERSON] Таким чином, [PERSON] успадкував після смерті [PERSON] належну їй 1/5 частину житлового будинку [ADDRESS]. Відповідно до ч. 2 ст. 548 ЦК УРСР прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. [INFO] року помер [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 10). У судовому засіданні встановлено, що спадщину після смерті [PERSON] прийняв його син - [PERSON], на ім'я якого 23 листопада 2016 року були видані свідоцтва про право на спадщину за законом на земельні ділянки, що підтверджується копією спадкової справи № 38/2016 до майна померлого [PERSON] (а.с. 39-44). Таким чином, [PERSON] успадкував після смерті [PERSON] належні йому 2/5 частини житлового будинку [ADDRESS]. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на частини житлового будинку, що належали [PERSON], у зв'язку із відсутністю на будинок правовстановлюючого документа, що підтверджується постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 2141/02-31 від 2 жовтня 2017 року (а.с. 23). Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У судовому засіданні встановлено, що державний реєстратор речових прав на нерухоме майно не може провести державну реєстрацію права власності за [PERSON] на належну йому 1/5 частину житлового будинку [ADDRESS] у зв'язку з тим, що державний реєстратор не наділений правом визначення часток у праві спільної сумісної власності на нерухоме майно колгоспного двору, що підтверджується повідомленням № 19 від 4 грудня 2017 року (а.с. 24). З матеріалів справи вбачається, що на житловий будинок [ADDRESS] виготовлена технічна документація (а.с. 13-17). За таких обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі вищевикладеного та ст.ст. 120, 123, 529, 548, 549 ЦК УРСР, ст.ст. 392, 1261, 1268 ЦК України, ст.ст. 200, 259, 263, 264, 265, 273, 354 ЦПК України, постановою Пленуму ВСУ № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», суд, -

Outcome: approved