Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-06 00:00:00

29 лютого 2016 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. В позовній заяві зазначила, що 14 листопада 2014 року вона уклала з відповідачкою [PERSON] договір позики відповідно до якого надала останній гроші в сумі 360000 (триста шістдесят тисяч) гривень, а відповідачка зобовязалася до грудня 2015 року повернути позивачці зазначену суму грошей, про що власноруч написала розписку. Однак в установлений договором строк відповідачка позику не повернула. В звязку з тим що, відповідач добровільно не сплачує борг, позивач змушена звернутися до суду. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки суду не повідомила. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав викладених в позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки суду не повідомила. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав повністю. Суд заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, в межах заявлених вимог та поданих доказів приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року ( справа № 6-63цс13 ) і є обовязковою для застосування судами України. Так, в судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] 14 листопада 2014 року уклали договір позики, відповідно до якого позивач передала відповідачці гроші в сумі 360000 (триста шістдесят тисяч) гривень, а відповідачка зобовязалась до грудня 2015 року повернути позивачу зазначену суму грошей, про що відповідачка власноруч написала розписку. Частиною 1 ст. 1049 ЦК України\~передбачено, що позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику ( грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем ) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідачка свої зобовязання за договором позики не виконала, борг у визначеній в розписці строки не повернула, а тому він підлягає стягненню з неї у примусовому порядку. Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Враховуючи вищевикладене, на користь позивачки підлягає стягненню сума боргу в розмірі 360000 (триста шістдесят тисяч) гривень. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, суд вважає, що з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 3600 (три тисячі шістсот) гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved