Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-31 00:00:00

30.05.2018 року позивач звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою на обґрунтування якої вказав, що 14.02.2018 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, відповідно якого він надав у власність [PERSON] грошову позику в розмірі 12610 польських злотих зі строком повернення до 15.03.2018 року. За умовами договору, якщо позикодавець за 3 календарних дня до настання строку повернення позики не звернеться до позичальника з відповідною вимогою, даний строк автоматично продовжується на наступний календарний місяць. Про факт отримання відповідачем вказаних коштів у борг, останнім 14.02.2019 року було складено розписка у присутності свідка. 20.04.2018 року він звернувся з письмовою вимогою до [PERSON] про повернення позики, а тому строк виконання зобов'язання настав 15.05.2018 року. Однак, на момент звернення до суду з даним позовом відповідач боргових зобов'язань не виконав. Крім того, умовами договору позики від 14.02.2018 року (п. 7.1), у випадку несвоєчасного повернення позичальником суми позики, передбачена сплата неустойки в розмірі 1% від суми боргу за кожен день прострочення та 10 % річних від простроченої суми. На підставі викладеного, а також з урахуванням офіційного курсу НБУ станом на день звернення до суду з даним позовом (100 польських злотих = 708,51 грн.), просить стягнути з [PERSON] на свою користь 89343,11 грн. основного боргу, 342,71 грн. - 10% річних від суми боргу, неустойку в розмірі 12508,03 грн., а також судові витрати по справі. Представник позивача до початку судового засідання, подав до суду заяву з проханням слухати справу за його відсутності, позов підтримує у повному обсязі та не заперечує щодо заочного розгляду справи (а.с. 128). В судове засідання відповідач повторно не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, будь-яких заяв, клопотань, відзив на позовну заяву від нього на адресу суду не надходило. Згідно з нормами статті 17 Конвенції жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції. Ратифікуючи зазначену Конвенцію, Україна взяла на себе зобов'язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку. У своєму рішенні у справі «Пономарьов проти України» Європейський суд вказав, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду вбачається, що питання про порушення статті 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом. Про наявність даної цивільної справи відповідачу, а також його представнику було достовірно відомо, оскільки ними неодноразово на адресу суду в рамках даного провадження скеровувалися заяви та клопотання (про надання інформації, про відкладення розгляду справи, про проведення судових засідань в режимі відео конференції), а судом, в свою чергу, на адресу [PERSON] надсилалися судові повістки. Враховуючи вищевказані обставини, суд, зі згоди представника позивача, вважає за можливе провести заочний розгляд справи у відповідності до положення ст. 280 ЦПК України. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Судом встановлено, що 14.02.2018 року між позивачем [PERSON] (позикодавцем) та відповідачем [PERSON] (позичальником) було укладено договір позики грошових коштів (далі - Договір) за умовами якого позивач передав відповідачу грошові кошти в сумі 12610 польських злотих (а.с. 5). Згідно п. 3.1. Договору - позикодавець передає позичальнику грошові кошти 12610 польських злотих в момент підписання даного Договору. Пунктом 4.1. Договору передбачено, що строк повернення позикодавцем рошових коштів в сумі 12610 польських злотих, позичальнику становить 1 календарний місяць з моменту укладення цього Договору, тобто 15.03.2018 року. У випадку, якщо позикодавець за 3 календарних днів до настання строку повернення позики не звернувся до позичальника з вимогою про повернення позики, даний строк автоматично продовжується на наступний календарний місяць. В такому разі зобов'язання позичальника по поверненню коштів не вважається простроченим. Відповідно до п. 5.1. Договору - факт повернення позичальником відповідно до умов цього Договору суми грошових коштів позикодавцю підтверджується окремою розпискою. Згідно п. 7.1. Договору - якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити неустойку у розмірі 1% від суми боргу за кожен день прострочення, а також 10% річних від простроченої суми. З розписки від 14.02.2018 року вбачається, що [PERSON] на виконання Договору отримав від [PERSON] грошові кошти сумі 12610 польських злотих та зобов'язався повернути надану йому позику в строк, визначений п. 4.1. Договору (а.с. 6). Судом встановлено, що позивач 20.04.2017 року звернувся до відповідача з вимогою про повернення суми боргу, що підтверджується фіскальними чеками № 0067804 0047931 від 20.04.2018 року та № 0067808 0047935 від 20.04.2018 року разом з описом вкладення у цінний лист від 20.04.2018 року (а.с. 87-88). Таким чином, відповідно до п. 4.1. Договору строку повернення позики встановлений до 15.05.2018 року. Відповідачем, під час розгляду даної справи, не було надано будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження факту повернення позичальником відповідно до умов цього Договору суми грошових коштів позикодавцю, а саме: як визначено п. 5.1. Договору - відповідної розписки. Разом з тим, як вбачається з витягу з офіційним курсом НБУ станом на 29.05.2018 року 100 польських злотих становили 708,51 грн. (а.с. 7-8). Отже, суд вважає позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення з [PERSON] 89343,11 грн. основного боргу обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Згідно з ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Частиною 1 ст. 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Як слідує із ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За умовами п. 7.1. Договру відповідач [PERSON] зобов'язався сплатити неустойку у розмірі 1% від суми боргу за кожен день прострочення, а також 10% річних від простроченої суми. Як встановлено судом, строк виконання боргових зобов'язань відповідача перед позивачем за умовами Договору настав 15.05.2018 року, з даним позовом [PERSON] звернувся до суду 30.05.2018 року, а тому неустойка у розмірі 1% від суми боргу за кожен день прострочення у даному випадку становить 12508,03 грн. (89343,11 х 1% х 14 днів). Крім того, 10% річних від простроченої суми за Договором становить 342,71 грн. (89343,11 х 10% : 365 днів х 14 днів). З урахуванням наведеного, оцінивши надані сторонами докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про стягнення з [PERSON] на його користь боргу за договором позики від 14.02.2018 є обґрунтованими та підлягають до задоволення. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже з відповідача, також слід стягнути на користь позивача понесені останнім судові витрати по справі в розмірі 1021,95 грн. На підставі ст.ст. 15, 16, 526, 549, 627, 1046, 1049 ЦК України,

Outcome: approved