Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-11 00:00:00

30 липня 2014 року [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом, посилаючись на те, що 22 липня 2014 року він уклав з ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» договір № 010750 фінансового лізингу. Договір був укладений з метою придбання трактора МТЗ-82 вартістю 240 000 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що договір лізингу нотаріально не посвідчений, діяльність якою займається відповідач є нечесною підприємницькою практикою, такою, що вводить споживачів в оману тому укладений договір не відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» і є нікчемним. Крім того, в договорі не зазначено у кого буде придбано товар, та про можливість зміни ціни товару. Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив задовольнити позовні вимоги та стягнути з відповідача на його користь грошові кошти в розмірі 24000 грн., сплачені ним, як комісію за організацію договору. В судовому засіданні позовні вимоги підтримав. Відповідач в судове засідання не з'явився, направив заяву про слухання справи у їх відсутність, позов не визнав, вважаючи, що для даного договору не обов'язкова нотаріальна форма, при укладенні правочину досягнуто всіх істотних умов, і він відповідає вимогам закону. Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступного. Із матеріалів справи вбачається, , що 22.07.2014 року позивач уклав з відповідачем договір фінансового лізингу з додатками. Відповідно до умов даного договору лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу - трактор МТЗ-82, зазначений в п. 1.1 договору та специфікації, що є додатком № 3 до договору та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на умовах передбачених договором. Пунктами 1.7, 1.8 договору передбачено, що предмет договору передається у користування лізингоодержувачеві протягом строку не більше 120 робочих днів з моменту оплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу (50% від вартості предмета лізингу), комісії за організацію та оформлення договору (10% від вартості предмета лізингу) та комісії за передачу предмета лізингу (3% від вартості предмета лізингу). Лізингоодержувач має можливість сплачувати авансовий платіж не більше 12 місяців з моменту підписання договору, платежами визначеними в додатку № 1 до договору. 22 липня 2014 року позивач сплатив авансовий платіж відповідачу в сумі 24000 грн., як комісію за організацію договору. Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених невизнаних, або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Пунктом 3 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що лізингоодержувач має право вимагати розірвання договору лізингу, або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках. Отже законодавством про фінансовий лізинг чітко передбачено порядок, умови та наслідки розірвання договорів фінансового лізингу лізингоодержувачем в односторонньому порядку, тобто законодавством передбачена можливість відмовитись від правочину в разі неналежного виконання лізингодавцем умов договору, а саме лише у разі затримки передачі товару в користування, в інших випадках сторони мають обов'язково керуватися умовами договору. Відповідно до ч. 1,2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до положень закріплених у ч. 1 п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає: будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Зокрема, відповідно до п. 7 ч. 3 ст. 19 Цього закону забороняються як такі, що вводять в оману утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Правочини здійснені з використанням нечесної підприємницької практики є недійсними. Наведене свідчить, що законодавець розрізняє ознаки, що застосовуються до поняття «пірамідальна схема» та «придбання товарів у групах». Якщо перше є порушенням законодавства, то друге за умови отримання відповідного дозволу та дотримання всіх встановлених вимог, є легітимною підприємницькою діяльністю. Надання споживачу товару в обмін на внесені ним кошти свідчить про відсутність «пірамідної схеми». Схема придбання товарів у групах для кожного споживача (крім останнього) відбувається, у тому числі й за рахунок внесків інших учасників. Різниця між споживачами-учасниками є тільки в часі одержання товару кожним із них, оскільки в кінцевому підсумку товар одержать усі учасники, навіть ті, які фінансово були найменш «активними», за умови виконання ними умов договору. Отже, якщо укладений сторонами правочин передбачає одержання споживачем необхідного йому товару, визначає умови (схему фінансування, тощо), за яких такий товар може бути одержаний (у тому числі закріплює відповідні права та обов'язки сторін), то до такого правочину не може бути застосовано визначення «пірамідної схеми». Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11.09.2013 року № 6-40 ЦС 13 у справі за позовом про визнання угоди недійсною, відшкодування майнової та моральної шкоди, яка відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України. Ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає різні взаємовиключні підстави визнання угод недійсними. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 зазначеної статті, тобто умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Отже для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип несправедливості, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві. Проте, позивач не навів підстав, в чому полягає несправедливість укладеного договору, оскільки сам договір містить самостійні статті, які регулюють різні за своїм змістом права та обов'язки як відповідача, так і позивача, яка обставина є підставою для визнання недійсною саме цієї умови договору. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що правовідносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Правовідносини, що виникають із договору лізингу, регулюються параграфом 6 глави 58 ЦК України, в якому відсутні положення щодо обов'язковості нотаріального посвідчення такого договору. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є:предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Позивач, стверджуючи в позовній заяві, що договір лізингу повинен бути нотаріально посвідчений, при цьому посилається на ст. 799 ЦК України, відповідно до якої договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Але з такою позицією погодитися не можна, оскільки вказана стаття є складовою параграфа 3 глави 58 ЦК України, який регулює відносини, що виникають із найму (оренди) транспортного засобу. Однак ця стаття застосовуватися до договору лізингу не може, незважаючи на схожість цих відносин, законодавством вони розділені, як такі, що мають окреме регулювання. Крім того, у цих правовідносинах є спеціальний закон - Закон України «Про фінансовий лізинг. Також, не можна погодитись з доводами позивача, що відповідач повинен зазначити в договорі в кого буде придбано трактор для лізингоодержувача, оскільки така умова не є істотною для договорів фінансового лізингу та не вимагається законодавством. Крім того, лізингодавець на момент укладення договору не може передбачити в якого саме продавця буде придбаний товар, оскільки саме від лізингоодержувача залежить коли саме товар буде придбано, де саме забажає отримати товар, тощо. Також не можна погодитися з позивачем, про те, що в договорі відсутні конкретні визначення та розміри лізингових платежів, що є підставою для визнання його нікчемним, оскільки ст. 8 спірного договору чітко визначено поняття «лізингові платежі» та вказані відповідні конкретні формули, на підставі яких були вирахувані конкретні суми. Крім того, складові лізингових платежів, їх суми та дати платежів, визначені в графіку № 1 та № 2 до цього договору, які є його невід'ємною частиною. Договором фінансового лізингу чітко передбачено, в яких випадках встановлені суми можуть бути змінені, а саме з підстав, які не залежать від лізингодавця, та чітко передбачено, що у разі такої зміни між сторонами має бути підписана обов'язкова додаткова угода до договору, а також акт корегування вартості предмета лізингу. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позивачем позовні вимоги не доведені, тому в позові слід відмовити.

Outcome: dismissed