Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-25 00:00:00

7 лютого 2020 року [PERSON] звернулась до суду з позовом, у якому зазначила, що рішенням Вознесенського міськрайсуду Миколаївської області від 19.01.2009 р. у справі №2-60/2009 з [PERSON] на її користь та на її утримання стягнені аліменти у розмірі 1/10 частини усіх видів заробітку відповідача щомісячно до досягнення донькою [PERSON] , [INFO] , трьох років. Виконавчий лист для примусового виконання було пред`явлено до Южноукраїнського міського ВДВС Арбузинського РУЮ Миколаївської області, але в подальшому виконавчий лист було втрачено під час пересилання до ВДВС Овідіопольського РУЮ Одеської області. Вознесенський міськрайсуд ухвалою від 10.06.2016 р. задовольнив заяву позивачки про видачу дубліката виконавчого листа у справі №2-60/2009, а також поновив їй строк для пред`явлення цього виконавчого документа для примусового виконання. При цьому судом було встановлено наявність заборгованості відповідача зі сплати аліментів на її користь у розмірі 9944,09 грн. В подальшому, виконавчий лист знаходився на примусовому виконанні у Овідіопольському РВ ДВС ГУТЮ в Одеській області. Згідно довідки Овідіопольського РВ ДВС ГУТЮ в Одеській області від 26.12.2018 р. № 40-27339 розмір боргу за виконавчим листом у справі №2/60/2009 про стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів у розмірі 1/10 частини усіх видів його заробітку щомісячно до досягнення донькою трьох років станом на час її видачі складав 7363,99 грн. Зазначена заборгованість зі сплати аліментів відповідачем була погашена лише 04.10.2019 р. З наведених підстав позивачка просила стягнути з відповідача на її користь пеню за прострочення сплати аліментів на її користь за період з жовтня 2018 року по жовтень включно 2019 року у розмірі 7363,99 грн., тобто 100 % розміру заборгованості. Заочним рішенням Овідіопольського райсуду Одеської області від 18.01.2021 р. вказаний позов був задоволений та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] пеню за прострочення сплати аліментів за виконавчим листом по справі № 2-60/2009 виданого Вознесенським міськрайонним судом Миколаївської області у розмірі 7363,99 грн. та судовий збір 840,80 грн. (а.с. 59-60). Ухвалою Овідіопольського райсуду Одеської області від 18.01.2021 р. була задоволена заява відповідача [PERSON] про перегляд заочного рішення та скасоване заочне рішення Овідіопольського райсуду Одеської області від 18.01.2021 р. за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення пені за прострочення сплати аліментів з передачею вказаної справи до канцелярії суду для виконання вимог ст. 33 ЦПК України (а.с. 97-98). Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.06.2021 р. матеріали вказаної цивільної справи були розподілені у провадження судді Овідіопольського райсуду Одеської області Гандзій Д.М. (а.с. 102). Приймаючи участь в судовому засіданні, позивачка свої вимоги підтримала у повному обсязі та просила задовольнити свій позов, однак в подальшому, в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце судового засідання повідомлялась належним чином, особисто під розписку, причини неявки суду не повідомила, надіславши до суду клопотання, в якому повністю підтримала свій позов та проханням про слухання справи за її відсутності (а.с. 121,138). Відповідач в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні, посилаючись на пропуск позивачкою строків позовної давності, а також, на те, що заборгованість з виплати аліментів на утримання позивачки за період з жовтня 2018 року по жовтень 2019 року у розмірі 7363,99 грн. виникла внаслідок погіршення стану його здоров`я, припинення ним зайняття підприємницькою діяльністю, визнання його в установленому порядку інвалідом 2-ї групи, погіршення його майнового (матеріального) стану, який не дозволяє йому сплатити вищевказану суму пені за прострочення сплати аліментів та призначення йому пенсії у зв`язку з інвалідністю, розмір якої не дозволяв йому виплачувати у повному обсязі аліменти на утримання позивачки та спільної з нею дитини, перебування у нього у на утриманні його матері похилого віку та дитини від нового шлюбу, незаконність рішень суду про стягнення з нього аліментів на утримання позивачки, незаконну видачу дубліката виконавчого листа та поновлення строку для пред`явлення для його примусового виконання, а також з підстав, викладених у письмових запереченнях на позов (а.с. 122-127). Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Стаття 95 ЦПК України передбачає, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» - висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду - є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 26 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - під час судового розгляду, предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відсутність гарантії виконання судового рішення в розумінні ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачені гарантії надані сторонам - справедливий, відкритий і швидкий розгляд. Також у п. 9 ч. 3 ст. 124 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду. Частиною першою ст. 196 СК України передбачено, що у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Рішенням Вознесенського міськрайсуду Миколаївської області від 19.01.2009 р. у справі №2-60/2009 з [PERSON] на користь [PERSON] на її утримання стягнуті аліменти у розмірі 1/10 частини усіх видів заробітку відповідача щомісячно до досягнення донькою [PERSON] , [INFO] , трьох років (а.с. 5-7). Отже, відповідач зобов`язаний був сплачувати аліменти на утримання позивачки, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ч. 1ст. 196 СК України, що суд повинен урахувати при встановленні доведеності вини відповідача. Ухвалою від 10.06.2016 р. Вознесенського міськрайсуду Миколаївської області задоволено заяву позивачки про видачу дубліката виконавчого листа у справі №2-60/2009, а також поновлено їй строк для пред`явлення цього виконавчого документа для примусового виконання. При цьому судом було встановлено наявність заборгованості відповідача зі сплати аліментів на її користь у розмірі 9944,09 грн. (а.с. 8-10). На виконання рішенням Вознесенського міськрайсуду Миколаївської області від 19.01.2009 р. - 30.06.2016 р. цим же судом був виданий дублікат виконавчого листа про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] на її утримання аліменти у розмірі 1/10 частини усіх видів заробітку відповідача щомісячно до досягнення донькою [PERSON] , [INFO] , трьох років (а.с. 113). Згідно довідок Овідіопольського РВ ДВС ГУТЮ в Одеській області від 26.12.2018 р. № 40-27339 і від 08.10.2019 р. № 40-25365, а також розрахунку заборгованості державного виконавця від 04.10.2019 р., розмір боргу за виконавчим листом у справі № 2/60/2009 про стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів у розмірі 1/10 частини усіх видів його заробітку щомісячно до досягнення донькою трьох років станом на 01.10.2018 р. складав 7363,99 грн. Ця заборгованість зі сплати аліментів відповідачем була погашена лише 04.10.2019 р. (а.с. 11-15). В постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 333/6020/16-ц (провадження № 14-616цс18) зроблено висновок, що «правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі 1 % від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення полягає в тому, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів враховується розмір несплачених аліментів за кожен місяць та кількість днів прострочення за кожним платежем окремо. Аліменти нараховуються щомісячно, тому строк виконання цього обов`язку буде різним, а отже, кількість днів прострочення сплати аліментів за кожен місяць також буде різною.Законодавець установив розмір пені - 1% за кожен день прострочення та період, за який нараховується пеня - за кожен день, починаючи з наступного, у який мала бути здійснена сплата аліментів за відповідний місяць, але таке зобов`язання не було виконане, і до дня, у який проведена сплата заборгованості чи до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені.Таке правило застосовується у разі прострочення виконання зобов`язання зі сплати аліментів за місяць, у який вони мали бути сплачені. Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити та 1 відсоток. Тобто формула така: заборгованість за місяць Х кількість днів заборгованості Х 1 %. За цим правилом обраховується пеня за кожним простроченим місячним платежем. Загальний розмір пені становить суму розмірів пені, обрахованої за кожним місячним (періодичним) платежем. Ураховуючи наведені вище роз`яснення Великої Палати Верховного Суду, розмір пені за прострочення сплати аліментів відповідачем становить: -за жовтень 2018 р. - 2282 грн.84 коп. (7363,99 х 31 х1% = 2282,84); -за листопад 2018 р. - 2209 грн.20 коп. (7363,99 х 30 х1% = 2209,20); -за грудень 2018 р. - 2282 грн.84 коп. (7363,99 х 31 х1% = 2282,84); -за січень 2019 р.- 2282 грн.84 коп. (7363,99 х 31 х1% = 2282,84); -за лютий 2019 р. - 2061 грн. 92 коп. (7363,99 х 28 х 1% = 2061,92); -за березень 2019 р. - 2282 грн.84 коп. (7363,99 х 31 х1% = 2282,84); -за квітень 2019 р. - 2209 грн.20 коп. (7363,99 х 30 х1% = 2209,20); -за травень 2019 р. - 2282 грн.84 коп. (7363,99 х 31 х1% = 2282,84); -за червень 2019 р. - 2209 грн.20 коп. (7363,99 х 30 х1% = 2209,20); -за липень 2019 р. - 2282 грн.84 коп. (7363,99 х 31 х1% = 2282,84); -за серпень 2019 р. - 2282 грн.84 коп. (7363,99 х 31 х1% = 2282,84); -за вересень 2019 р. - 2209 грн.20 коп. (7363,99 х 30 х1% = 2209,20); -за 3 дні - з 1 по 3 жовтня 2019 р. - 220 грн.92 коп. (7363,99 х 3 х 1% = 220,92). Загальна сума нарахованої пені становить 27099,48 грн., що перевищує 100 % заборгованості з аліментів, а тому з відповідача на користь позивачки у відповідності до положень ч. 1 ст. 196 СК України підлягає стягненню пеня у розмірі 100 % заборгованості з аліментів за період з 01.10.2018 р. по 03.10.2019 р. у розмірі 7363,99 грн. Таким чином, суд погоджується з вищевказаним розміром пені по сплаті аліментів, зробленим позивачкою у відповідності до норм Закону. Суд не приймає до уваги та вважає безпідставними заперечення відповідача, наданим ним у судовому засіданні з приводу того, що позивачкою нібито пропущений строк позовної давності для звернення до суду з огляду на наступне. Статтею 20 СК України встановлено, що до вимог, що випливають із сімейних відносин - позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною другою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу. У випадках, передбачених частиною першою цієї статті, позовна давність застосовується судом відповідно до Цивільного кодексу України, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Тобто, Сімейний кодекс України - не передбачає поширення позовної давності на вимогу про стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів, у зв`язку з чим, на думку суду, відповідна позовна вимога може бути пред`явлена стягувачем у будь-який час. Суд встановив, що заборгованість зі сплати аліментів відповідач у повному обсязі погасив позивачці 04.10.2019 р., а з позовом до суду про стягнення пені за прострочення сплати аліментів позивачка (стягувач) звернулась 07.02.2020 р. Тобто навіть у випадку, якщо б до цих правовідносин застосовувались би строки позовної давності, встановлені Цивільним кодексом України, позивачка не пропустила, передбачений статтею 258 цього кодексу строк позовної давності (а.с. 1). Суд також не приймає до уваги та вважає необґрунтованими і безпідставними заперечення відповідача, що заборгованість з виплати аліментів на утримання позивачки за період з жовтня 2018 року по жовтень 2019 року у розмірі 7363,99 грн. виникла внаслідок погіршення стану його здоров`я, припинення ним зайняття підприємницькою діяльністю, визнання його в установленому порядку інвалідом 2-ї групи, погіршення його майнового стану, призначення йому пенсії у зв`язку з інвалідністю, розмір якої не дозволяв йому виплачувати у повному обсязі аліменти на утримання позивачки та спільної з нею дитини, перебування у нього на утриманні його матері похилого віку та дитини від нового шлюбу, а також через незаконність рішень суду про стягнення з нього аліментів на утримання позивачки, видачу дубліката виконавчого листа та поновлення строку для пред`явлення для його примусового виконання, так як вказані посилання відповідача спростовуються наданими позивачем письмовими доказами. Рішенням Овідіопольського райсуду Одеської області від 09.08.2011 р., залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 27.10.2011 р. - був задоволений позов [PERSON] до [PERSON] про позбавлення батьківських прав, позбавлено [PERSON] батьківських прав відносно дитини [PERSON] , [INFO] та в задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про позбавлення батьківських прав - відмовлено (а.с. 114-116). Крім цього, з рішення Овідіопольського районного суду від 06.10.2017 р. у справі № 509/3164, яке набрало законної сили 17.10.2017 р. і ніким не було оскаржене, слідує, що [PERSON] у липні 2016 року передав [PERSON] за безпроцентним договором позики 400000 грн. і суд задовольнив його позовні вимоги про стягнення боргу та судових витрат на загальну суму 404 000 грн., стягнувши з [PERSON] на користь [PERSON] борг у розмірі 400000 грн. та судовий збір 4000 грн.,а всього 404000 грн. (а.с. 117). Факт наявності у відповідача грошових коштів у розмірі 400000 грн., отриманих ним за вищевказаним рішенням суду, можливість відповідача надати вказану грошову суму на тривалий термін у борг іншій особі, на думку суду - спростовують твердження відповідача про його тяжкий майновий та матеріальний стан, а також те, що начебто єдиним джерелом його існування була пенсія по інвалідності у розмірі приблизно 1300 грн., а навпаки, свідчить про те, що у відповідача були додаткові джерела доходів, і при бажані, він мав реальну можливість погасити борг зі сплати аліментів на утримання позивачки, а не зробив він цього лише з однією метою - ухилитись від виконання рішення суду, з огляду на напружені стосунки між колишнім подружжям, а також, що сам по собі розмір заборгованості зі сплати аліментів у розмірі 7364 грн. у порівняні з 400000 грн., наданими відповідачем за договором позики, є мізерною сумою для відповідача з огляду на вищевикладені обставини справи, підтвердженими документально. З постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 17.08.2017 р. у справі № 520/2098/17 слідує, що відповідач користується для поїздок власним автомобілем і відповідно несе витрати на його утримання, як то, придбання пального, поточний ремонт і т.п. (а.с. 20-23). Крім того, з довідки Державної прикордонної служби України слідує, що за період з 18.09.2016 р. по 31.08.2019 р. відповідач [PERSON] на постійній основі здійснював 14 поїздок за межі кордону України як автомобілем, так і повітряним шляхом через аеропорти в різних напрямках : Київ-Пекін, Пекін-Київ, Київ-Мюнхен, Франкфурт - Київ, Київ-Відень, Мюнхен-Київ, Київ-Відень, Відень-Київ, Київ-Варшава, Варшава-Київ, Київ-Франкфурт, Відень-Київ, Одеса-Відень, Стамбул-Одеса, що також спростовує його посилання на важке майнове становище, адже здійснення вказаних поїздок потребує значних грошових витрат, які ніс відповідач, витрачуючи гроші на поїздки за кордон (а.с. 49). Пленум Верховного Суду України у п. 22 постанови від 15.05.2006 р. № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснив, що передбачена ст. 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення аліментів. Належних і допустимих доказів щодо його звільнення від обов`язку утримувати колишню дружину (позивачку по справі) - відповідачем суду не надано. При чому, суд встановив і це випливає з матеріалів даної цивільної справи, що [PERSON] був добре обізнаний, що за рішенням суду з нього стягнуто аліменти на утримання позивачки, однак належних та допустимих документальних доказів, передбачених ст.ст. 76-81 ЦПК України, на підтвердження неможливості своєчасно сплачувати аліменти, у зв`язку з чим заборгованість утворилась з незалежних від нього причин - суду не надав, а тому твердження відповідача про його тяжкий майновий стан та скрутне матеріальне становище, на думку суду, спростовуються наведеними вище доказами. Безпідставними вважає суд посилання відповідача на незаконність наведених вище рішення та ухвали Вознесенського міськрайсуду про стягнення з нього аліментів, видачу дублікату виконавчого листа та поновлення строку для пред`явлення для його примусового виконання, оскільки вказані судові рішення набрали законної сили, відповідачем у встановленому законом порядку не оскаржені і є обов`язковими для виконання. ЄСПЛ вказав, що п. 1 ст. 6 ЄКПЛ зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це може прийматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає із ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України № 63566/00, п. 23 ЄСПЛ від 18.07.2006 р.). З наведених підстав суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані і підлягають задоволенню у повному обсязі. Оскільки відповідач у встановленому законом порядку визнаний інвалідом 2-ї групи довічно, що підтверджено посвідченням на його ім`я, він на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору (а.с. 84).

Outcome: approved