Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-20 00:00:00

30.03.2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном шляхом виселення відповідачів разом з їх неповнолітніми дітьми [PERSON] та [PERSON] з будинку [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення, посилаючись на те, що вона є власником зазначеного будинку і у 1998 році дозволила відповідачу [PERSON] вселитися до вказаного будинку так як між батьком відповідача [PERSON] була домовленість щодо придбання останнім вказаного будинку за 2500 гривень. Натомість, на момент звернення з позовом вона отримала лише 1500 гривень, а тому продаж будинку втратив для неї інтерес і вона як власник будинку вимагає виселення відповідачів, оскільки вони перешкоджають їй користуватися своєю власністю. З посиланням на ст. ст. 317, 319, 321, 405 ЦК України, ст. ст. 98, 150, 156 ЖК України просила задовольнити позов. У судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала, наполягала на їх задоволенні, з підстав, зазначених у позові. Крім того, у судовому засіданні позивачка пояснила, що вимагає виселення відповідачів з будинку з 2012 року, оскільки будинок їй необхідний для власного проживання. У судовому засіданні відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] позов не визнали, пояснили, що позивачці сплатити обумовлену за будинок суму коштів в розмірі 2500 гривень двома платежами 1500 гривень а потім 1000 гривень, щоправда доказів цього у них не має. Проживають вони в будинку позивачки з 1999 року і всі в селі вважають їх власниками будинку. Не оформляли своїх прав на будинок через відсутність коштів. Вважають, що позивачка пропустила строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом. Представник третьої особи [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, так як його задоволення буде порушувати права неповнолітніх дітей. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, вважає позов таким, що підлягає задоволенню повністю, з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 01.11.1991 року позивачка прийняла спадщину після смерті [PERSON] у виді будинку [ADDRESS]. У відповідності до ст. 548 ЦК УРСР (який діяв до 01.01.2004 року) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. За ст. 560 ЦК УРСР спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Згідно з ч.2 ст. 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів, що, за аналогією, відноситься і до свідоцтв про право на спадщину, про що також зазначено у самому свідоцтві про право на спадщину, яке було видане позивачці. Право власності на зазначений вище будинок позивачка зареєструвала лише 08.01.2013 року (а. с. 7) і саме з моменту реєстрації мала право вчиняти дії щодо розпорядження зазначеним будинком. Як встановлено в ухвалі Апеляційного суду Херсонської області від 02.03.2015 року відповідачі з 1998 року проживають в будинку позивачки з її дозволу, що не заперечувалося також сторонами у судовому засіданні. Позивачка з 2012 року вимагає виселення відповідачів з будинку, що також не заперечується сторонами. Відповідно до ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст.109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Частиною 3 ст. 9 ЖК України, передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України) Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України, та ст. 150 Житлового Кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Згідно ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник має право на захист права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння, а саме, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже, закон встановлює пріоритет прав власника житла над правами інших осіб щодо нього. У відповідності до ст. 158 ЖК України наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначати права і обов'язки наймодавця і наймача та інші умови найму. Оскільки між сторонами не укладався договір найму жилого приміщення, відповідачі разом із неповнолітніми дітьми проживали в спірному будинку з моменту пред'явлення позивачкою вимоги про їх виселення (з 2012 року) незаконно, позовні вимоги підлягають задоволенню. При цьому суд враховує, що відповідачі не були та не є членами сім'ї позивачки в розумінні ч. 2 ст. 3 СК України. При вирішенні питання про виселення неповнолітніх дітей зі спірного будинку без надання іншого житлового будинку суд враховує норми ч. 2 ст. 2 Конвенції «Про права дитини від 20 листопада 1989 року», підписаною Україною 21.02.1990 року, ратифікована Україною 27.02.1991 року, набрала чинності для України 27.09.1991 року (далі по тексту - Конвенція), відповідно до якої Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання на підставі статусу, діяльності, висловлюваних поглядів чи переконань дитини, батьків дитини, законних опікунів чи інших членів сім'ї. За ч. 1 ст. 3 Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно статті 27 Конвенції Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом. Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів щодо забезпечення відновлення утримання дитини батьками або іншими особами, які відповідають за дитину як всередині Держави-учасниці, так і за кордоном. У відповідності до Преамбули Закону України «Про охорону дитинства» (далі по тексту - Закон) цей Закон визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров'я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток встановлює основні засади державної політики у цій сфері. За статтею 1 Закону охорона дитинства - система державних та громадських заходів, спрямованих на забезпечення повноцінного життя, всебічного виховання і розвитку дитини та захисту її прав. Згідно статті 8 Закону кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно статті 11 Закону сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. У відповідності до статті 18 Закону діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Таким чином саме батьки дитини несуть відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини та дотримання прав дитини, в тому числі на належне житло, а права дитини на житло залежить від правомірності користування цим житлом її батьками, з якими дитина має право проживати. Більше того, в даному випадку, з урахуванням неправомірності перебування відповідачів із неповнолітніми дітьми в будинку позивачки, незаконного використання будинку позивачки для свого проживання, суд вважає за необхідне захистити саме законне право позивачки на вільне володіння, користування та розпорядження своєю власністю. У відповідності до п. 9 Пленуму ВСУ від 12.06.2009 року № 5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить керуватися при вирішенні спору. Зокрема, у позивача суд повинен з'ясувати предмет позову (що конкретно вимагає позивач), підставу позову (чим він обґрунтовує свої вимоги) і зміст вимоги (який спосіб захисту свого права він обрав). З'ясовується правильність об'єднання кількох однорідних вимог, наявність у позивача інших вимог до відповідача, які можуть бути пов'язаними між собою, для вирішення питання про їх об'єднання або роз'єднання (стаття 126 ЦПК). У відповідача суд з'ясовує суть заперечення проти позову та характер такого заперечення (процесуальний чи матеріально-правовий). З урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які посилаються інші особи, які беруть участь у справі, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню (предмет доказування; стаття 179 ЦПК). Оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Встановивши у судовому засіданні, що позивачка просить суд усунути перешкоди у користуванні та володінні її будинку шляхом виселення відповідачів без надання іншого житлового приміщення і що спірний будинок їй необхідний для власного проживання, суд, з урахуванням наведених вище роз'яснень та характеру вимог позивачки, вважає за можливе та необхідне застувати інші норми права, ніж ті, на які посилається у позові позивачка, а саме задовольнити позов на підставі ст. 391 ЦК України та ст. ст. 6, 9, 150, 155, 158 ЖК України, оскільки посилання позивачки на ст. 405 ЦК України та ст. 98 ЖК України, на думку суду, є помилковим та суперечить суті викладених нею та підтриманих у судовому засіданні позовних вимог, з урахуванням її пояснень у судовому засіданні. Посилання відповідачів на пропуск позивачкою строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом, на думку суду є неспроможним, оскільки порушення прав позивачки, як власника будинку, з боку відповідачів є триваючим, право власності на будинок нею оформлено лише 08.01.2013 року, а тому строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом не сплив. На підставі викладеного,

Outcome: approved