Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-18 00:00:00

7 серпня 2015 р., [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], в якому просила суд, визнати за нею право особистої приватної власності на 2/3 частини садового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, смт. Великодолинське, ОГСТ «Озерний», вул. Озерна, 55 та поділити 1/3 частину вказаного садового будинку між сторонами в рівних частках, посилаючись на будівництво спірного садового будинку на земельній ділянці, у період шлюбу між сторонами з 2006 р. по 2008 р. частково за спільній гроші подружжя і частково за особисто запозичені нею грошові кошти у свого брата [PERSON] у сумі 40000 дол. США згідно письмової боргової розписки від 05.05.2006 р., які вона повернула останньому у повному обсязі, за допомогою своїх батьків, чим мотивує відступлення від рівності часток при поділі спільного майна подружжя у виді спірного садового будинку, побудованого на земельній ділянці площею 0,077 га, призначеній для ведення садівництва, кадастровий № 5123755300:02:008:0211, розташованій за тією ж адресою : Одеська область, Овідіопольський район, смт. Великодолинське, ОГСТ «Озерний», вул. Озерна, ділянка № 55, придбану у шлюбі за договором купівлі-продажу від 14.04.2005 р. (реєстр. № 1907), право власності на яку було оформлено на імя відповідача згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 897858 від 19.01.2006 р., виданого на підставі вищевказаного договору купівлі-продажу. 19.09.2016 р., [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], в якому просила суд, зобовязати відпвідача [PERSON] здати в експлуатацію та зареєструвати спірний садовий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, смт. Великодолинське, ОГСТ «Озерний», вул. Озерна, 55 в реєстраційній службі Овідіопольського району Одеської області, мотивуючи це тим, що відповідач навмисно не здає до експлуатації і не реєструє право власності на спірний будинок, який є спільною сумісною власністю подружжя, уникаючи можливості його поділу між колишнім подружжям. Ухвалою суду від 19.05.2017 р. вказані цивільні справи за позовом [PERSON] до [PERSON] були обєднані в одне провадження на підставі ст. 126 ЦПК України, як такі, що заявлені однією й тією ж позивачкою до одного й того ж відповідача і стосуються одного і того ж предмету спору спірного садового будинку. В судовому засіданні позивачка та її представник повністю підтримали своєї обєднані позовні вимоги в редакції позовів від 07.08.2015 р. та від 19.09.2016 р. і просили їх задовольнити. Представниця відповідача [PERSON] в судовому засіданні повністю не визнала вищевказані обєднані позовні вимоги, вважаючи їх безпідставними і необґрунтованими, з підстав, викладених у письмових запереченнях на позов, вказуючи при цьому, що спірний садовий будинок з господарськими будівлями і спорудами, будівництво якого було здійснено сторонами з суттєвим відхиленням від затвердженого проекту - не підлягає поділу між сторонами, як такий, що не зданий до експлуатації і за відсутності зареєстрованого права власності на нього, на відміну від можливості поділу між колишнім подружжям будівельних матеріалів та обладнання використаних в процесі будівництва спірного будинку, про що позивачкою не заявлялись позовні вимоги, а обраний позивачкою спосіб захисту її права шляхом зобовязання відповідача здати до експлуатації і зареєструвати право власності на спірний садовий будинок не відповідає передбаченим законом способам захисту її порушеного права. Представник 3-ої особи Великодолинської с/р Овідіопольського району Одеської області в судове засідання не зявився, надіславши до суду письмову заяву з проханням про слухання справи за його відсутністю (а.с. 20). Заслухавши пояснення позивачки та її представника, представниці відповідача, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити повністю з наступних підстав. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 3 ЦПК України). Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України. Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи та розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін на інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Статтями 15,16 ЦК України передбачено - кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, якою визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Частинами 3,4 статті 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Згідно із ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. За статтею 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово Згідно із ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що обєктом права спільної сумісної власності подружжя частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховував, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Статті 69-71 СК України передбачають, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина та чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. У разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбаченим ЦК України. Відповідно до п.п. 22,23,30 Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» - вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч.ч. 2,3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути : квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. При вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК України, в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК). Згідно із ст. 360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності норму права, та для всіх судів України. Суди зобовязані привести свою практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, установлену законом. Верховний Суд України у справі № 6-2710цс15 від 15.12.2015 р. висловив правову позицію, у якій зазначив, що відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України - право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачені прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Отже - новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичної точки зору, обєкт незавершеного будівництва є - сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обовязки, відтак є майном, яке за умов передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. Відповідно до ст. 1 Протоколу до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Стаття 41 Конституції України наголошує кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному Законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу Статтями 316,317,319 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Статтею 321 ЦК України передбачено право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно із ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Стаття 331 ЦК України вказує, що право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) - виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає - з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об'єкта незавершеного будівництва, право власності на який реєструється органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно на підставі документів, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення об'єкта нерухомого майна, дозволу на виконання будівельних робіт, а також документів, що містять опис об'єкта незавершеного будівництва. Положення ч. 2 ст. 331 ЦК України слід розуміти у системному звязку із положенням ст. 182 ЦК України щодо державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухомі речі, яка не передбачає винятків. Як правило, всі обєкти нерухомого майна, зважаючи на свою специфіку, після завершення будівництва підлягають прийняттю до експлуатації та державній реєстрації. Статтями 368,372 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. У разі поділу майна, що є спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно до ст. 376 ЦК України - житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно Статями 386-393 ЦК України передбачено держава забезпечує рівний захист усіх субєктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Підстави витребування майна від добросовісного набувача повністю передбачені ст. 388 ЦК України. Відповідно до ст. 391 ЦК України - власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном і може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч.ч. 3,4,6 Постанови Пленуму ВССУ № 6 від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)» - право власності у порядку, передбаченому частиною третьою статті 376 ЦК, може бути визнано лише на новозбудоване нерухоме майно або нерухоме майно, яке створено у зв'язку зі знесенням попередньої будівлі та відповідно до будівельних норм і правил є завершеним будівництвом. Визнання права власності на незавершений об'єкт самочинного будівництва не допускається, оскільки це суперечить змісту як частини третьої статті 376, так і статті 331 ЦК. При розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Самочинним також вважається будівництво хоча і на підставі проекту, але за наявності істотних порушень зазначених норм та правил як у самому проекті, так і при будівництві, за наявності рішень спеціально уповноважених органів про усунення порушень. Будівництвом об'єкта нерухомості на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, вважається спорудження таких об'єктів на земельній ділянці, що не віднесена до земель житлової й громадської забудови, зокрема, наданій для ведення городництва, сінокосіння, випасання худоби тощо, цільове призначення або вид використання якої не змінено в установленому законом порядку. Під наданням земельної ділянки слід розуміти рішення компетентного органу влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або надання у користування, або передачу права користування земельною ділянкою на підставі цивільно-правових договорів із фізичною чи юридичною особою. Не може вважатися наданням земельної ділянки лише рішення компетентного органу влади про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або для розробки проекту забудови. Під метою надання земельної ділянки слід розуміти вид використання земельної ділянки (стаття 19 ЗК, Класифікація видів цільового призначення земель, затверджена наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 23 липня 2010 року № 548), зазначений у рішенні відповідного компетентного органу державної влади чи місцевого самоврядування про надання земельної ділянки у користування або передачу у власність з урахуванням цільового призначення земельної ділянки. Під належним дозволом слід розуміти передбачений Законом України № 3038-VI дозвільний документ (статті 35 - 37), що дає право виконувати підготовчі та будівельні роботи саме того об'єкту і на тій земельній ділянці, яка передана з цією метою певній особі. Під проектом слід розуміти залежно від категорії об'єкта будівництва відповідний склад документації, визначеної статтями 1, 7 та 8 Закону України № 687-XIV, отриманої відповідно до статей 29, 31 Закону № 3038-VI, а також будівельний паспорт та технічні умови, отримані відповідно до статей 27, 30 зазначеного Закону. Будівництвом, яке здійснюється з істотним порушенням будівельних норм і правил, вважається у тому числі будівництво, яке хоча і здійснюється за наявності проекту, але з порушенням державно-будівельних норм та санітарних правил, що загрожують життю та здоров'ю людини у разі невиконання приписів інспекції державного архітектурно-будівельного контролю про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил тощо. Право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно - не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Це майно - не є об'єктом права власності, воно не може бути предметом поділу та встановлення порядку користування в судовому порядку; на нього не може бути звернено стягнення за виконавчими документами, у тому числі продаж його з прилюдних торгів. Вимоги особи, яка самочинно збудувала нерухоме майно, або заінтересованої особи, що не пов'язані з правом власності на ці будівлі, зокрема, про визнання права на матеріали, одержані при їх знесенні, підлягають розгляду судами на загальних підставах. Суд встановив, що шлюб між сторонами був розірваний 09.09.2010 р., що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії 1-ЖД № 096408 від 09.09.2010 р. (а.с. 10). Суд з`ясував, і це було підтверджено сторонами, що в період шлюбу сторін, на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 14.05.2005 р. (реєстр. № 1907) подружжям було придбано земельну ділянку площею 0,077 га, призначену для ведення садівництва, кадастровий № 5123755300:02:008:0211 за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, смт. Великодолинське, ОГСТ «Озерний», вул. Озерна, ділянка № 55, право власності на яку було оформлено на імя відповідача [PERSON] згідно державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 897858 від 19.01.2006 р., і на якій, на протязі 2006 р. 2008 р., в період шлюбу, сторонами, на підставі дозволу на виконання будівельних робіт № 110 від 18.04.2006 р. на будівництво садового будинку з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 205,5 кв.м, житловою 117,30 кв.м, виданого на імя відповідача [PERSON] згідно проектної документації, затвердженої та зареєстрованої за № 33 від 18.04.2006 р. Овідіопольським відділом містобудування та архітектури Овідіопольської РДА зі строком дії до 2009 р. було здійснено будівництво двоповерхового садового будинку (а.с. 6,7,85). Враховуючи приписи ст.ст. 10,11 ЦПК України, відповідно до яких, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін на інших осіб, які беруть участь у справі і особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд, а позивачкою, на протязі всього часу знаходження в суді справи з позовними вимогами про поділ спільного майна подружжя з 07.08.2015 р. - не заявлялись позовні вимоги про поділ вищевказаної земельної ділянки між подружжям, а суд не може вийти за межі заявлених (предявлених) позовних вимог, з огляду на те, що сторона (позивачка) самостійно розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд, і відповідно, судом не розглядались позовні вимоги про поділ зазначеної земельної ділянки. Рішенням виконкому Великодолинської с/р Овідіопольського району Одеської області № 17 від 30.01.2006 р. було дозволено [PERSON] провести наступні будівельні роботи за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, смт. Великодолинське, ОГСТ «Озерний», вул. Озерна, 55 будівництво садового будинку та господарських будівель, отримати паспорт забудовника в Овідіопольській райархітектурі, без дозволу до будівництва не приступати, після завершення будівництва, садовий будинок здати в експлуатацію згідно діючого законодавства (а.с. 106). При чому, відповідачем [PERSON] був отриманий на своє імя технічний паспорт на спірний садовий будинок від 29.04.2008 р. виданий КП «Овідіопольське РБТІ», з експлікації до плану якого вбачається, що загальна площа будинку становить 173,9 кв.м, житлова 82 кв.м, допоміжною 91,9 кв.м, і не отримано паспорт забудовника, що передбачено діючим законодавством і вищевказаним рішенням виконкому (а.с. 82-84). Таким чином, судом було встановлено, що під час будівництва спірного садового будинку з господарськими будівлями та спорудами було допущено суттєве відхилення від затвердженого у встановленому Законом порядку проекту садового будинку в частині недотримання сторонами загальної і житлової площею будинку, що стало підставою у відмові відповідачу [PERSON] у здачі будинку до експлуатації і реєстрації права власності на спірний будинок відповідними державними контролюючими органами, про що було вказане представницею відповідача в судовому засіданні, і що не заперечувалось позивачкою, що спростовує твердження позивачки про навмисне ухилення відповідача від здачі будинку до експлуатації та реєстрації права власності. Крім того, суд зясував, і це було підтверджено сторонами, що на сьогоднішній день, будівництво спірного садового будинку не закінчено і становить 90% готовності, так як згідно затвердженого проекту, перекриття даху садового будинку повинно бути зроблено з металочерепиці, в той час, як на сьогодні, дах будинку перекритий руберойдом і відповідно вказані будівельні затрати на закінчення будівництва, на думку всіх сторін справи становлять приблизно 8000 дол. США, яких у сторін не має. Судом не приймаються до уваги твердження позивачки про нібито запозичення нею у свого брата [PERSON] грошей у розмірі 40000 дол. США для начебто будівництва спірного будинку з посиланням на письмову розписку, з огляду на те, що про вказану розписку не було взагалі відомо відповідачу, що підтвердила його представниця, і що не заперечувалось позивачкою, яка, при складенні розписки діяла самостійно, без повідомлення відповідача. Будь-яких належних та допустимих доказів, передбачених ст.ст. 57-60 ЦПК України з приводу цільового призначення і використання грошей у сумі 40000 дол. США позивачкою суду не надано, як і не надано оригіналу вищевказаної розписки, а тому, з огляду на приписи ст. 65 СК України, згідно якої, для укладення одним з подружжя договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово, договір, укладений одним з подружжя в інтересах сімї, створює обовязки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сімї, що в даному випадку не було дотримано позивачкою, і будь-якої письмової згоди відповідача [PERSON] на отримання нею грошей в сумі 40000 дол. США, яка є цінним майном, в розумінні норм вказаної статті отримано не було, а було зроблено поза його волею і бажанням (а.с. 8). З вказаних підстав, суд вважає, що на сьогодні спірний будинок, при будівництві якого було суттєво і істотно порушено затверджений проект в частині загальної і житлової площі садового будинку, що підтверджується вищенаведеним технічним паспортом на спірний будинок - не зданий до експлуатації і на нього не зареєстроване право власності, і з урахуванням вимог ч.ч. 3,4,6 Постанови Пленуму ВССУ № 6 від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)», відповідно до якої право власності у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 376 ЦК, може бути визнано лише на новозбудоване нерухоме майно або нерухоме майно, яке створено у зв'язку зі знесенням попередньої будівлі та відповідно до будівельних норм і правил є завершеним будівництвом, а визнання права власності на незавершений об'єкт самочинного будівництва не допускається, оскільки це суперечить змісту як ч. 3 ст. 376, так і умовам ст. 331 ЦК України, так як отримання відповідачем свідоцтва про право власності на спірний садовий будинок (реєстрація права власності) є його правом, а не обовязком, а тому на думку суду, спірний садовий будинок на сьогодні, з огляду на відхилення при його будівництві від затвердженого проекту є самочинним будівництвом, який не підлягає поділу, а тому в задоволенні позову частині поділу вищевказаного садового будинку слід відмовити. На підставі викладеного та з урахуванням вищевикладеного, зокрема, правової позиції ВСУ у справі № 6-2710цс15 від 15.12.2015 р., суд дійшов висновку, що обраний позивачкою [PERSON] спосіб захисту її права шляхом зобовязання відповідача здати до експлуатації та зареєструвати право власності на спірний садовий будинок - не відповідає передбаченими Законом способам захисту порушеного права позивачки, яке в даному випадку не порушено, і суд відмовляє в задоволенні позову в цій частині саме через безпідставність і необґрунтованість позову, а не через пропуск позивачкою строків позовної давності зі зверненням до суду з вимогами про поділ спільного майна подружжя, заявлену після розірвання шлюбу, передбаченого ч. 2 ст. 72 СК України, про що просив відповідач у своїх письмових запереченнях на позов. Крім того, сама по собі відсутність державної реєстрації права власності на новозбудований садовий будинок не перешкоджає його поділу між колишнім подружжям з наявності для цього відповідних правових підстав, а тому в задоволенні позову в частині зобовязання відповідача здати та зареєструвати спірний садовий будинок слід відмовити.

Outcome: dismissed