Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-14 00:00:00

\~ 5 травня 2015р. ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із позовом, в обґрунтування якого зазначало, що 2 квітня 2007р. між позивачем та [PERSON] був укладений кредитний договір №DNGBAK01960005 відповідно до якого позивач надав кредит в сумі 9823дол.64цент.США зі сплатою відсотків за користуванням кредитом у розмірі 10,8% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 3.04.2014р. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором позивач та відповідач 2 квітня 2007р. уклали договір застави рухомого майна, згідно з договором застави відповідач надав в заставу рухоме майно, а саме: автомобіль JAC, модель HFC 1020K, рік випуску: 2006, тип ТЗ: Фургон малотоннажний-В, № кузова/шасі: LJIIAAB566023831, реєстраційний номер: АЕ 4580 ВІ, що належить відповідачу на праві власності. У порушення умов кредитного договору, відповідач свої зобов'язання належним чином не виконав. Позивач просить в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором вилучити у відповідача та передати позивачу предмет застави - автомобіль JAC, модель HFC 1020K, рік випуску: 2006, тип ТЗ: Фургон малотоннажний-В, № кузова/шасі: LJIIAAB566023831, реєстраційний номер: АЕ 4580 ВІ, що належить відповідачу на праві власності, комплект ключів, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт); звернути стягнення на предмет застави шляхом продажу автомобіля позивачем. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, обґрунтувавши обставинами, що вказані в позовній заяві та просив задовольнити позов і розглянути справу заочно. Згідно ч.1 ст.224 ЦПК України суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних доказів у справі. Відповідач багаторазово в судове засідання не зявився, хоча був повідомлений належним чином про дату, час та місце судового засідання за місцем його проживання та реєстрації. Ніяких заперечень суду не надіслав. Клопотання представника позивача про заочний розгляд задоволено і цивільна справа розглянута заочно. Вислухавши представника позивача, дослідивши письмові докази що у матеріалах справи, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити в повному обсязі. В судовому засіданні встановлено, що 2 квітня 2007р. між позивачем та [PERSON] був укладений кредитний договір №DNGBAK01960005 відповідно до якого позивач надав кредит в сумі 9823дол.64цент.США зі сплатою відсотків за користуванням кредитом у розмірі 10,8% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 3.04.2014р.(а.с.12-14). Однак, позичальник [PERSON]О, користуючись грошовими коштами в межах кредитної лінії, свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконує, зокрема, не виконує зобов'язання по поверненню кредиту в строк та не сплачує плату за користування кредитом. Станом на 14 квітня 2015р. заборгованість відповідача перед позивачем внаслідок неналежного виконання зобов'язань за кредитним договором від 2 квітня 2007р. № DNGBAK01960005 становить 21592дол.53цент.США, яка складається з суми заборгованості за кредитом - 6461дол.86цент.США, заборгованості по процентам за користування кредитом 3648дол.94цент.США, заборгованість по комісії за користування кредитом 495дол.США, пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором 10986дол.73цент.США. (а.с.4-7, 65). Позивач належним чином виконав свій обов'язок по Кредитному договору щодо надання грошових коштів (кредиту), що підтверджується розрахунком заборгованості. Натомість відповідач, користуючись грошовими коштами в межах кредитної лінії, свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконує. Зокрема, не виконує зобов'язання по поверненню кредиту в строк та не сплачує плату за користування кредитом. З метою забезпечення виконання в повному обсязі зобов'язань по кредитному договору від 2 квітня 2007р. №DNGBAK01960005, у тому числі щодо повернення кредитів, сплати процентів за користування кредитами, комісій, пені, штрафних санкцій, збитків та будь-яких інших платежів, 2 квітня 2007р. між позивачем та відповідачем був укладений договір застави, згідно якого відповідач передав в заставу банку майно а саме: автомобіль JAC, модель HFC 1020K, рік випуску: 2006, тип ТЗ: Фургон малотоннажний-В, № кузова/шасі: LJIIAAB566023831, реєстраційний номер: АЕ 4580 ВІ, що належить відповідачу на праві власності (а.с.15-17). В силу ч.1 ст.1054 ЦК України, за \~кредитним \~договором \~банк або інша фінансова установа (кредитодавець) \~зобов'язується \~надати \~грошові \~кошти \~ (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, \~встановлених договором, \~а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Стаття 509 ЦК України передбачає, що зобов'язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію, у т.ч. сплатити гроші, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Згідно ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов \~договору \~та \~вимог \~цього \~Кодексу, \~інших актів цивільного законодавства, \~а за відсутності таких умов та вимог - \~відповідно до \~ звичаїв \~ ділового \~обороту \~або \~інших \~вимог, \~що \~звичайно ставляться. Статтею 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою. Одним із видів неустойки є пеня, яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до статті 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою,одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього майна. Положення ч.2 ст. 590 ЦК України встановлюють момент, коли заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави, а саме, коли не буде виконано забезпечене зобов'язання у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Частина 2 статті 589 ЦК України передбачає, що за рахунок якого, заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання,необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Кореспондуючі положення містять статті 19, 20 Закону України «Про заставу» та стаття 7 Закону України «Про іпотеку». 28 лютого 2015р. позивач направив відповідачеві письмове повідомлення про виконання порушеного зобов'язання за Кредитним договором № DNGBAK01960005 від 2.04.2007р. (повідомлення № 30.1.0.0./2 від 28.02.2015р.) у строк не менш ніж тридцяти денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цих вимог однак вони були залишені відповідачем поза увагою (а.с.9). Обираючи такий спосіб забезпечення виконання прострочених зобовязань відповідача, як звернення стягнення на предмет іпотеки, є правом позивача, яке передбачено зокрема укладеним з відповідачем кредитним договором, договором іпотеки та Законом України «Про іпотеку». У пункті 9 постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30.03.2012р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», звертається увага на те, що право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК). Відповідно до п.39 постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30.03.2012р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», суди мають виходити з того, що не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду. В разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі, іпотекодержатель на підставі частини другої статті 16 ЦК має право вимагати застосування його судом. Таким чином, обраний позивачем спосіб захисту цивільних прав, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб визначений п.5 договору іпотеки - є обґрунтованими, а позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню у обраний позивачем спосіб. При цьому суд, при ухвалені рішення, враховує положення п.42 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», відповідно до яких, резолютивна частина рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як ст.39 Закону України «Про іпотеку», а так і положенням п.4 ч.1 ст.215 ЦПК України. Приходячи до висновку про задоволення позовних вимог саме у такий спосіб, суд виходить з того, що зареєстроване за іпотекодавцем право власності на предмет іпотеки, яке не припинено, може стати підставою для відмови у реєстрації права власності за іпотекодержателем, що вбачається із змісту ст.19, п.6 ч.1 ст.24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно». З метою захисту прав та інтересів позивача, у зв'язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки, існують всі підстави для припинення права власності іпотекодавця (в т.ч. право володіння, користування і розпорядження) на предмет іпотеки, оскільки за змістом ст.346 ЦК України, право власності припиняється у разі звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника. Аналізуючи зміст вказаних вище норм права та розглядаючи позов в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів, у відповідності до вимог ст. 11 ЦПК України, оцінюючи їх в сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог.

Outcome: approved