Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-13 00:00:00

29 листопада 2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати за нею право власності за набувальною давністю на квартиру [ADDRESS]. В обґрунтування своїх вимог позивачка посилалася на те, що з 1979 року по теперішній час вона проживає в [INFO]. Вселилася вона в зазначену квартиру як дружина відповідача [PERSON] Власником квартири є відповідач, [PERSON], в порядку спадкування за законом після смерті своїх батьків. З 1995 року відповідач [PERSON] виїхав до Польщі на заробітки. З того часу будь-яких звісток від чоловіка про його місцеперебування, а також матеріальної допомоги на лікування їх сина, утримання квартири [ADDRESS] тощо, [PERSON] не отримувала. Більш того, серед їх спільних знайомих пішли чутки, що її чоловік, [PERSON] загинув, внаслідок чого вона була змушена звернутися до суду з заявою про оголошення свого чоловіка померлим. Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 9 жовтня 1998 року її заяву було задоволено, [PERSON] оголошено померлим. В червні 2008 року відповідач зявився у спірній квартирі та почав вимагати її та сина залишити квартиру, оскільки він має намір її продати. [PERSON] зазначала, що з 1995 року вона самостійно несла тягар з утримання квартири [ADDRESS], сплачувала комунальні платежі, робила ремонт квартири тощо. Відповідач з 1995 року в спірній квартирі не проживав, будь-якої допомоги на утримання житла не надавав, квартирою не цікавився. Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що з 1979 року вона добросовісно та безперервно володіє спірною квартирою, [PERSON] просила позов задовольнити. В судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали в повному обсязі. Відповідач в судове засідання 19 жовтня 2017 року не зявився, направив до суду своїх представників, які проти задоволення позовних вимог заперечували, посилаючись на їх безпідставність. При цьому зазначили, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] згідно свідоцтва про право на спадщину за законом № 143/99. В 1998 році шлюб між ним та [PERSON] розірвано на підставі рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова. Відповідач дійсно з 1995 року виїхав на заробітки до Польщі, проте періодично приїздив до міста Харкова та не втрачав інтересу до свого майна, а саме квартири [ADDRESS]. З його дозволу [PERSON] проживала в спірній квартирі та сплачувала комунальні платежі. В судовому засіданні [PERSON], допитана в якості свідка підтвердила, що в [ADDRESS] постійно проживали [PERSON] та її син [PERSON] [PERSON] сплачувала комунальні платежі за квартиру, несла інші необхідні витрати з утримання житла. Відповідач з 1995 року в квартирі за вказаною адресою не проживав. Кому належить квартира [ADDRESS] на праві власності свідку не відомо. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 25 січня 2018 року за клопотанням [PERSON] вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення заборони вносити у державний реєстр речових прав на нерухоме майно зміни щодо спірної квартири. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, показання допитаного свідка, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано в 1998 році рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 4 березня 1999 року відповідач [PERSON] є спадкоємцем майна [PERSON], який помер 3 грудня 1987 року. Спадкове майно, на яке видано свідоцтво про право на спадщину складається з пайового внеску в житлово - будівельному кооперативі «Ювілейний», за квартиру [ADDRESS], що належить померлому на підставі довідки, виданої цим же житлово-будівельним кооперативом 3 березня 1999 року. Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» № 11577706 від 17 серпня 2006 року [PERSON] є власником квартири [ADDRESS]. Встановлено та підтверджується наявними в справі доказами, що [PERSON] з 1979 року проживає в [INFO], що підтверджується довідками житлово будівельного кооперативу «Ювілейний». Зазначені обставини не заперечується відповідачем. Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Відповідно до п. 13 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ» № 5 від 7 лютого 2014 року, можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статтей\~15,\~16 ЦК України, а також ч. 4\~ст. 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності. Набувальна давність поширюється на випадки фактичного володіння чужим майном.\~Наявність у володільця, наприклад, договору оренди, наймання,\~зберігання тощо\~виключає застосування інституту набувальної давності. Набувальна давність не розповсюджується на заволодіння чужим майном обманним або іншим незаконним шляхом, а стосується випадків, коли власник майна не заявляє про своє право уже тривалий час, тобто фактично відмовляється від цього майна. Відповідно до розяснень, які містяться в п. 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено\~ЦК України. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Тобто якщо володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, не знав про обставини, у звязку з якими виникло володіння чужою річчю і які не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. У разі виникнення спору встановлювати характер володіння (його добросовісність або недобросовісність) має тільки суд з урахуванням обставин справи. За змістом вказаної норми набувальна давність поширюється на випадки фактичного, безтитульного (незаконного) володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу, наприклад, договору найму, оренди, зберігання тощо, виключає застосування набувальної давності. З підстав набувальної давності може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, власник якого невідомий або відмовився від права власності на належне йому майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого власнику було відмовлено.\~\~\~\~ Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 2 липня 2010 року частково задоволено позов [PERSON] Усунуто [PERSON] перешкоди в здійсненні права власності шляхом виселення та зняття з реєстрації [PERSON] з квартири № 39 по вул. Ньютона в буд. 129-А в м. Харкові. Рішенням апеляційного суду Харківської області від 13 вересня 2010 року вищезазначене рішення суду першої інстанції змінено. [PERSON] у позові про усунення перешкод у здійсненні права власності, виселенні та знятті з реєстрації [PERSON] за вказаною адресою відмовлено. В іншій частині рішення залишено без змін. Таким чином між сторонами виник спір з приводу проживання [PERSON] у вказаній квартирі, за вирішенням якого в 2008 році [PERSON] звертався до суду. Зі змісту численних судових рішень суд приходить до висновку, що між сторонами тривалий час існує спір з приводу квартири [ADDRESS]. Крім того, згідно постанови про відмову в порушенні кримінальної справи за заявою [PERSON] від 13 червня 2008 року, відповідач звертався з заявами до правоохоронних органів про вжиття заходів реагування до його колишньої дружини [PERSON], яка скориставшись його перебуванням у Польщі звернулася до суду з заявою про визнання його померлим та прописалася у [ADDRESS]. З огляду на вищезазначене, суд приходить до висновку, що [PERSON] не втрачав інтересу до своєї власності та не відмовлявся від неї. Щодо доводів [PERSON] про те, що відповідач з 1995 року не проживає в спірній квартирі, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Таким чином посилання позивачки на те, що відповідач з 1995 року виїхав на заробітки до Польщі, не може бути підставою для обмеження його права власності на квартиру [ADDRESS]. З врахуванням вищезазначеного,\~[PERSON] не є добросовісним володільцем спірної квартири в розумінні\~ст. 344 ЦК України, оскільки вона знала про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Таким чином, підстави передбачені ст. 344 ЦК України для визнання за [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] за набувальною давністю - відсутні.

Outcome: dismissed