Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-16 00:00:00

29 листопада 2017 року [PERSON] звернулася до Овідіопольського райсуду Одеської області суду з позовом, який в подальшому неодноразово збільшувала та в остаточній редакції якого від 16.01.2019 р., зазначила, що вона, її чоловік відповідач [PERSON] та відповідачі [PERSON] , [PERSON] - є співвласниками земельної ділянки призначеної для дачного будівництва, площею 0,0171 га, кадастровий № 5123755800:02:008:0347 та дачного будинку з господарчими будівлями та спорудами, які розташовані за адресою: [ADDRESS] і частка кожного із співвласників у праві спільної часткової власності на будинок становить 1/4 частку. Також, позивачка вказує, що з 2010 року виключно вона та її чоловік 3-тя особа [PERSON] утримують будинок шляхом сплати комунальних послуг, інших необхідних платежів та за власний кошт здійснюють поточні ремонти будинку, в той час як відповідачі ухиляються від сплати комунальних послуг та не беруть участі в утриманні будинку та у проведенні ремонту. З наведених підстав, посилаючись на положення ст. 360 ЦК України, ст.ст. 162, 179 ЖК України, «Правилами користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями», затверджених Постановою КМУ від 08.10.1992 р. № 572, з урахуванням збільшення позовних вимог в останній редакці позову від 16.01.2019 року, позивачка остаточно просила стягнути на її користь з [PERSON] 54577,03 грн. витрат, пов`язаних зі сплатою комунальних послуг та ремонтом дачного будинку та стягнути на її користь з [PERSON] 54577,03 грн. витрат, пов`язаних зі сплатою комунальних послуг та ремонтом дачного будинку та судові витрати. Приймаючи участь в судових засіданнях, позивачка підтримала свої збільшені позовні вимоги, однак в подальшому в судові засідання не з`явилась, причини неявки не повідомила. Однак збільшений позов позивачки повністю підтримали в судових засіданнях її представники адвокати Ломаковський Д.В. та [PERSON] . Представник відповідачів - адвокат Прощенко Д.В. в судових засіданнях позов не визнав повністю, вважаючи його безпідставним і необґрунтованим та просив відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у письмовому відзиві на позовну заяву, зокрема, з тих підстав, що дачний будинок фактично поділений в натурі між ними та позивачкою разом з її чоловіком [PERSON] на дві рівні частини, а також беручи до уваги, що обидва відповідача окремо користуються ізольованим приміщеннями вказаного дачного будинку, які обладнані окремими приладами обліку споживання електроенергії, водопостачання, водовідведеня та газу, вони самостійно і в повному обсязі сплачують всі комунальні послуги та не мають заборгованості зі сплати вищевказаних комунальних послуг, вважаючи при цьому, що позивачка не надала суду достатніх належних та допустимих доказів того, що вона особисто здійснювала поточний ремонт дачного будинку та документальних доказів витрат, пов`язаних з поточним ремонтом будинку. Також, представник відповідачів заявив клопотання про застосування наслідків спливу позовної давності щодо вимог про стягнення витрат на комунальні послуги та ремонт будинку в період з 01.01.2010 року по 28.11.2014 року. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, був повідомлений належним чином про дату, час та місце розгляду справи, надавши письмову заяву про розгляд справи за його відсутності. Заслухавши думку позивачки, представників сторін, дослідивши письмові матеріали по справі та додатково надані докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до приписів ст.ст. 15,16 ЦК України - кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства та має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути : 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу. Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Стаття 95 ЦПК України передбачає, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» - висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду - є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно роз`яснень, викладених у п. 26 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - під час судового розгляду, предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Приписи ст. 356 ЦК України передбачають, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Згідно ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Відповідно до ст. 360 ЦК України, співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Умовами ст. 364 ЦК України передбачено - співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Відповідно до ст. 367 ЦК України, майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Судом встановлено, що згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 31.08.2005 року позивачка, її чоловік [PERSON] та відповідачі [PERSON] , [PERSON] придбали у спільну часткову власність, з часткою кожного - 1/4 частка : земельну ділянку, призначену для дачного будівництва, площею 0,0171 га, кадастровий № 5123755800:02:008:0347 та дачний будинок з господарчими будівлями та спорудами, які розташовані за адресою: [ADDRESS] . Після цього співвласники провели реконструкцію будинку і 09.01.2014 року на прізвище позивачки її чоловіка [PERSON] , та відповідачів [PERSON] , [PERSON] були видані свідоцтва про право власності, кожному на 1/4 частку дачного будинку загальною площею 269,6 кв.м, житловою площею 152,3 кв.м. Право власності [PERSON] , [PERSON] , та відповідачів [PERSON] , [PERSON] , кожного на 1/4 частку реконструйованого дачного будинку було зареєстроване належним чином 13.12.2013 року, а на 1/4 частку кожного на земельну ділянку було зареєстроване 12.12.2013 р. Вказані обставини підтверджується свідоцтвами про право власності на землю та витягами з реєстру речових прав на нерухоме майно (т. 1 а.с. 12-15,88-93). Суд встановив, що сторонами не наданий суду договір про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності, який в силу положень ст. 358 ЦК України є належним доказом встановлення порядку володіння та користування спільним майном. Окрім того, жодний із співвласників не надав суду доказів на підтвердження того, що частка кожного співвласника у праві власності на будинок була виділена в натурі у відповідності до ст. 364 ЦК України, або що був проведений поділ будинку в натурі у відповідності до ст. 367 ЦК України. Таким чином, твердження представника відповідачів стосовно того, що вказаний вище дачний будинок був поділений в натурі між співвласниками - повністю спростовуються вищевказаним витягом з реєстру речових прав власності на нерухоме майно, який не містить жодних відомостей щодо поділу будинку або виділення в натурі часток, а містить лише відомості про реєстрацію права власності кожної із сторін (з часткою кожного 1/4 частка) на дачний будинок, загальною площею 269,6 кв.м, житловою площею 152,3 кв.м. (т. 1 а.с. 88-93). З наведених підстав суд приходить до висновку, що вказаний дачний будинок загальною площею 269,6 кв.м, житловою площею 152,3 кв.м. перебуває у приватній спільній частковій власності позивачки [PERSON] , її чоловіка [PERSON] , та відповідачів [PERSON] , [PERSON] , і частка кожного із співвласників становить 1/4 частка, як це вказано у витягах з реєстру речових прав на нерухоме майно, а тому вважає, що в силу положень ст. 360 ЦК України, кожен із співвласників будинку відповідно до своєї частки - зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів). З підстав, передбачених ст. 360 ЦК України позивачка заявила вимоги про стягнення витрат на комунальні послуги та на ремонт будинку починаючи з 01.02.2010 року по 15.01.2019 року, при цьому первісний позов був поданий 29.11.2017 року. Щодо вимог позивачки про стягнення витрат на комунальні послуги та ремонт будинку в період з 01.01.2010 року по 28.11.2014 року суд виходить із наступного. Представником відповідачів було заявлено клопотання про застосування позовної давності до вимог позивачки у період з 01.01.2010 року до 28.11.2014 року. Суд погоджується з цими доводами представника відповідачів та вважає, що позивачкою з неповажних причин пропущений строк позовної давності для вимог щодо стягнення витрат на комунальні послуги та ремонт будинку в період з 01.01.2010 року по 28.11.2014 року (включно) та будь-якого клопотання позивачки чи її представника з приводу поновлення цього строку - до суду не заявлялось і судом не розглядалось. Згідно статті 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України - сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Для вимог позивачки закон встановлює загальну позовну давність у три роки. Позивачка звернулася до суду з позовом 29.11.2017 року, тоді як позовна давність для вимог про стягнення витрат на комунальні послуги та ремонт будинку в період з 01.01.2010 року по 28.11.2014 року - сплила 29.11.2017 року, а це в свою чергу, з урахуванням заяви представника відповідачів про застосування позовної давності, є підставою для відмови у задоволенні позову в частині стягнення витрат на комунальні послуги та ремонт будинку в період з 01.01.2010 року по 28.11.2014 року. Що стосується вимог позивачки про стягнення витрат на комунальні послуги та ремонт будинку в період з 29.11.2014 року по 15.01.2019 року суд виходить з наступного. В своїх заявах по суті позовних вимог та у своїх поясненнях, наданих у судовому засіданні сторони визнали, що надання комунальних послуг до будинку здійснюється ТОВ «Коммунсервіс» та ОК «Совіньйон», з якими сторони розраховуються за надані комунальні послуги. На підтвердження позовних вимог щодо стягнення витрат на комунальні послуги позивачкою надані квитанції про сплату комунальних послуг у дачному будинку, оригінали яких були оглянуті та досліджені в судовому засіданні, відповідно до яких, чоловік позивачки - [PERSON] здійснював оплату комунальних послуг у вказаний період. Згідно з квитанцією від 28.05.2015 року сплачено 838 грн. (т.1 а.с. 22); згідно з квитанцією від 03.07.2015 року сплачено 37,44 грн. (т.1 а.с. 23); згідно з квитанцією від 03.07.2015 року сплачено 931,06 грн. (т.1 а.с. 23); згідно з квитанцією від 28.08.2015 року сплачено 210,06 грн. (т.1 а.с. 23); згідно з квитанцією від 03.07.2015 року сплачено 140 грн. (т.1 а.с. 23); згідно з квитанцією від 14.03.2015 року сплачено 898,8 грн. (т.1 а.с. 24); згідно з квитанцією від 14.03.2015 року сплачено 410 грн. (т.1 а.с. 24); згідно з квитанцією від 03.07.2015 року сплачено 700 грн. (т.1 а.с. 24); згідно з квитанцією від 25.11.2015 року сплачено 838,08 грн. (т.1 а.с. 25); згідно з квитанцією від 25.11.2015 року сплачено 993,05 грн. (т.1 а.с. 25); згідно з квитанцією від 28.08.2015 року сплачено 980 грн. (т.1 а.с. 25); згідно з квитанцією від 06.04.2016 року сплачено 838 грн. (т.1 а.с. 25); згідно з квитанцією від 04.10.2016 року сплачено 328,9 грн. (т.1 а.с. 26); згідно з квитанцією від 30.05.2017 року сплачено 637 грн. (т.1 а.с. 26); згідно з квитанцією від 30.05.2017 року сплачено 900 грн. (т.1 а.с. 26); згідно з квитанцією від 22.08.2017 року сплачено 912,13 грн. (т.1 а.с. 27); згідно з квитанцією від 22.08.2017 року сплачено 5250,29 грн. (т.1 а.с. 27); згідно з квитанцією від 30.11.2017 року сплачено 1672,27 грн. (т.1 а.с. 147); згідно з квитанцією від 16.11.2017 року сплачено 1631,82 грн. (т.1 а.с. 147); згідно з квитанцією від 01.02.2018 року сплачено 1496,78 грн. (т.1 а.с. 147); згідно з квитанцією від 15.01.2019 року сплачено 659,93 грн. (т.1 а.с. 203); згідно квитанцією від 15.01.2019 року сплачено 490 грн. (т.1 а.с. 203); згідно з квитанцією від 07.06.2018 року сплачено 978 грн. (т.1 а.с. 204); згідно з квитанцією від 07.06.2018 року сплачено 488,69 грн. (т.1 а.с. 204); згідно з квитанцією від 20.08.2018 року сплачено 488,69 грн. (т.1 а.с. 205); згідно з квитанцією від 20.08.2018 року сплачено 1287 грн. (т.1 а.с. 205); згідно з квитанцією від 14.09.2018 року сплачено 488,69 грн. (т.1 а.с. 205); згідно з квитанцією від 14.09.2018 року сплачено 957,06 грн. (т.1 а.с. 205); згідно з квитанцією від 22.10.2018 року сплачено 490 грн. (т.1 а.с. 206); згідно з квитанцією від 22.10.2018 року сплачено 515 грн. (т.1 а.с. 206); згідно з квитанцією від 05.11.2018 року сплачено 490 грн. (т.1 а.с. 206); згідно з квитанцією від 05.11.2018 року сплачено 507,82 грн. (т.1 а.с. 206); згідно з квитанцією від 12.12.2018 року сплачено 490 грн. (т.1 а.с. 207). Заперечуючи проти позовних вимог, представник відповідачів надав суду квитанції по сплату відповідачем [PERSON] комунальних послуг від 30.10.2018 р. (за газ), від 15.05.2018 року (за послуги, що надаються ТОВ «Коммунсервіс» та ОК «Совіньйон-Дачний», довідки ОК «Совіньйон-Дачний» від 15.05.2018 року про відсутність у відповідачів заборгованості по сплаті комунальних послуг (т.1 а.с. 189-193). З наданих представником відповідачів квитанцій вбачається, що особовий рахунок будинку по сплаті комунальних послуг є- єдиним (не поділений на кілька окремих рахунків) і співпадає з особовим рахунком, якій вказаний у квитанціях про оплату послуг, які надані позивачкою та її представниками до позову. Також суд звертає увагу на те, що перша квитанція про сплату комунальних послуг відповідачем [PERSON] - датована травнем 2018 року, тобто після відкриття провадження у справі у цій справі. Виходячи з наданих квитанцій та пояснень представників сторін вбачається, що співвласники будинку (позивачка, відповідачі та 3-тя особа) користуються електроенергією, водою, газом та оплачують ці послуги згідно показників приладів обліку та в квитанціях, які надані сторонами зазначений один особовий рахунок на весь дачний будинок. При цьому, з квитанцій та відзиву на позов представника відповідачів вбачається, що електроенергія та газ, які споживаються позивачкою разом з чоловіком та відповідачами обліковуються за окремими приладами обліку - лічильниками газу та електроенергії, в той час як облік споживання води у будинку здійснюється за загальними обсягами споживання у всьому будинку. У зв`язку з чим, суд приходить до висновку щодо відсутності підстав для розподілу витрат на оплату газу та електроенергії, які споживаються співвласниками дачного будинку - позивачкою з чоловіком та окремо відповідачами. У частині першій статті 322 ЦК України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування. Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети. Відповідну Постанову у справі № 703/2200/15-ц ВС прийняв 19.08.2020 р. Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України - зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник, якии? виконав солідарнии? обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівніи? частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (частина четверта статті 544 ЦК Украі?ни). Аналіз норм законодавства дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язании? брати участь у витратах щодо утримання маи?на, що є у спільніи? частковіи? власності, незалежно від того, хто здіи?снює фактичні діі?, спрямовані на утримання спільного маи?на. Співвласник, якии? виконав солідарнии? обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання маи?на - має право вимагати від іншого співвласника і?х відшкодування (право зворотноі? вимоги - регрес). Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здіи?снити і?х самостіи?но і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, якии? відмовився нести тягар утримання спільного маи?на, коштів для цієі? мети (Постанова Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі No 521/3743/17-ц (провадження № 61-26462св18, Постанова Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 755/19314/13-ц (провадження № 61-25114св18). У зв`язку з наведеним, суд вважає обґрунтованими позовні вимоги щодо стягнення послуг з водопостачання, яка споживається співвласниками у дачному будинку. Згідно з квитанцією від 03.07.2015 року сплачено 37,44 грн. за воду (т.1 а.с. 23); згідно з квитанцією від 28.08.2015 року сплачено 64 грн. за воду (т.1 а.с. 25); згідно з квитанцією від 25.11.2015 року сплачено 436,80 грн. за воду (т.1 а.с. 25); згідно з квитанцією від 30.05.2017 року сплачено 99,76 грн. за воду (т.1 а.с. 26); згідно з квитанцією від 30.11.2017 року сплачено 102,96 грн. за воду (т.1 а.с. 147); згідно з квитанцією від 16.11.2017 року сплачено 12,87 грн. за воду (т.1 а.с. 147); згідно з квитанцією від 01.02.2018 року сплачено 175 грн. за воду (т.1 а.с. 147); згідно з квитанцією від 15.01.2019 року сплачено 126,65 грн. за воду (т.1 а.с. 203); згідно з квитанцією від 07.06.2018 року сплачено 225 грн. за воду (т.1 а.с. 204); згідно з квитанцією від 20.08.2018 року сплачено 875 грн. за воду (т.1 а.с. 205); згідно з квитанцією від 14.09.2018 року сплачено 506,60 грн. за воду (т.1 а.с. 205); згідно з квитанцією від 22.10.2018 року сплачено 202,64 грн. за воду (т.1 а.с. 206); згідно з квитанцією від 05.11.2018 року сплачено 490 грн. (т.1 а.с. 206); згідно з квитанцією від 05.11.2018 року сплачено 253,30 грн. за воду (т.1 а.с. 206). Таким чином, позивачкою надано суду квитанції про сплату послуг зі споживання води у будинку в період з 29.11.2014 року по 16.01.2019 року на загальну суму 3608,02 грн. і ця сума у відповідності до ст. 360 ЦК України підлягає розподілу між співвласниками будинку відповідно до часток у праві власності. Отже, частка кожного з відповідачів у розподілу цих витрат становить 902 грн. (3609,02 грн./4). Позивачка та третя особа [PERSON] перебувають в зареєстрованому шлюбі з 23.09.1977 року (т. 2 а.с. 57). Враховуючи положення ст.ст. 60,61,63 СК України - витрати на комунальні послуги здійснені подружжям відносяться до спільної сумісної власності, а тому позивачка має право вимагати стягнення з відповідачів цих витрат. Суд вважає, що вимоги про стягнення з відповідачів витрат на комунальні послуги (водопостачання) в розмірі 902 грн. є доведеними документально та підлягають задоволенню з підстав, описаних вище, а надані представником відповідачів довідки про відсутність заборгованості зі сплати комунальних послуг - не спростовують висновків суду, так як позивачкою була сплачена загальна вартість спожитої у будинку води, а тому заборгованість зі сплати цієї послуги відсутня. Що стосується стягнення інших витрат на комунальні послуги суд вважає, що вимоги в цій частині є недоведеними та не підлягають задоволенню. Також суд вважає недоведеними вимоги позивачки про стягнення витрат на поточний ремонт будинку в зв`язку з тим, що останньою не надано суду належних та допустимих доказів проведення ремонтних робіт у дачному будинку (договорів на проведення робіт, актів прийому-передачі виконаних робіт), а надані позивачкою квитанції про придбання будівельних матеріалів суд не може розцінювати, як докази, які б достовірно підтверджували проведення ремонтних робіт у конкретному дачному будинку.

Outcome: partial