Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-27 00:00:00

29 червня 2016 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про позбавлення його батьківських прав щодо неповнолітньої дитини - [PERSON], [INFO]. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач не бере участі у вихованні та утриманні сина, не піклується про його фізичний, духовний розвиток, не цікавиться його навчанням, а тому ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків. Позивач у судове засідання подала заяву про розгляд справи без її участі, зазначивши, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач у судовому засіданні проти задоволення позову не заперечував, а після оголошеної у судовому засіданні перерви, до суду не з'явився, подав заяву про визнання позову. Представник органу опіки та піклування в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений завчасно та належним чином. Заслухавши пояснення відповідача та дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що позивач є матір'ю [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження. [PERSON] є батьком дитини (а/с 4). З 15 березня 2013 року позивач перебуває у шлюбі з [PERSON] (а/с 5). Син сторін проживає з позивачем (а/с 14). Згідно довідки про неотримання аліментів від 27 квітня 2016 року № 11921, виданої Відділом державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві, [PERSON] дійсно не отримувала від [PERSON] у період з 01 вересня 2015 року по 31 березня 2016 року аліменти на утримання неповнолітньої дитини - [PERSON], [INFO] (а/с 10). Як вбачається з довідки-розрахунку заборгованості по аліментам від 27 квітня 2016 року № 168/3, виданої головним державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві, станом на 27 квітня 2016 року заборгованість [PERSON] за виконавчим листом № 755/31262/2013-ц, виданим Дніпровським районним судом м. Києва 27 лютого 2014 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання дитини [PERSON], у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходів) щомісяця становить 21959 грн. 70 коп. (а/с 11). Позивач у позові зазначає, що відповідач вихованням та матеріальним утриманням дитини не займається, не цікавиться станом її здоров'я, фізичним, моральним та духовним розвитком, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не виявляє інтересу до її внутрішнього світогляду, не створює умов для отримання освіти, а тому фактично усунувся від виконання своїх батьківських обов'язків. Вихованням і утриманням дитини займається позивач. Крім того, з характеристик [PERSON], наданих директором спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів № 120 м. Києва з поглибленим вивченням предметів природничо-математичного циклу, в якій навчається син сторін, вбачається, що батько жодного разу не приходив до школи, не спілкувався з учителями, не відвідував батьківські збори. Шкільні заходи сина, батьківські збори відвідує мати, яка також спілкується з учителями та виконує всі рекомендації класного керівника (а/с 6-7, 8). Орган опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації своїм висновком від 06 червня 2016 року № 4306/41/3/103, вважає за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав щодо його неповнолітньої дитини - [PERSON], [INFO] (а/с 12-13). Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України, батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Згідно п. 15 постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» особисті немайнові права батьків є невідчужуваними, але у випадку їх негідного здійснення або невиконання батьківських обов'язків існує можливість позбавлення батьківських права. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтується на факті спорідненості з нею є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків. Пунктом 16 Постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. У пункті 24 постанови № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Суд приймає визнання відповідачем позову, оскільки це не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. За таких підстав, позовні вимоги підлягають задоволенню. Також, відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідача належить стягнути судовий збір на користь позивача. Враховуючи викладене,

Outcome: approved