Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-08 00:00:00

31 січня 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики у розмірі 1800 доларів США та 3% річних в якості санкції за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання відповідно ст.. 625 ЦПК України у розмірі 108 доларів США. В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що 19 січня 2017 року був укладений договір позики, за яким він передав, а [PERSON] отримала в якості позики 1800 доларів США, які зобов`язалася повернути не пізніше 20 січня 2018 року. До теперішнього часу позика не повернута. Таким чином, станом на 21.01.2020 року сума заборгованості [PERSON] перед позивачем складає 1800 доларів США, що еквівалентно 24320 гривень (на дату складання позову). Відповідачка ухиляється від повернення боргу та посилається на відсутність коштів та наявність боргів перед іншими особами, які їй також необхідно повертати. З моменту виникнення прострочення виконання зобов`язання, в порядку, передбаченому ст.. 625 ЦК України, за користування чужими грошима підлягає сплаті у якості санкції за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання 3% річних, що складає 108 доларів США за 730 календарних днів, починаючи з 21.01.2018 року по 21.01.2020 року, що в гривневому еквіваленті складає 2627,64 гривень. З урахуванням уточненої позовної заяви від 12 травня 2020 року просив стягнути з відповідачки [PERSON] суму боргу за договором позики у розмірі 1800 доларів США, 3% річних за період з 21 січня 2018 року по 11 травня 2020 року - 125 доларів США, 0,1% у день за період з 21 січня 2018 року по 11 травня 2020 року - 1515,60 доларів США, а всього 3440 доларів 60 центів США. 05 березня 2020 року від відповідачки [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого остання просила відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] . В обґрунтування заперечень посилалася на те, що дійсно 19 січня 2017 року між нею та [PERSON] було укладено договір позики на 1800 доларів США. Але після укладення договору вона грошей не отримувала і розписку не писала. За домовленістю між ними гроші повинні бути передані їй через декілька днів та в момент передачі грошей вона повинна була написати розписку, але вона її так і не писала. Розписка, надана позивачем, написана іншою особою. Разом із відзивом [PERSON] надане клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи. Крім того, 05 березня 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору позики від 19.01.2017 року недійним. В обґрунтування заявлених позовних вимог посилалася на те, що розписку про отримання грошей відповідно до договору від 19 січня 2017 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , вона не писала, та грошей не отримувала. Відповідач сфальсифікував розписку про отримання грошей. 20 травня 2020 року відповідачкою [PERSON] наданий відзив на уточнену позовну заяву, відповідно до якого просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі та винести окрему ухвалу, якою зобов`язати посадові особи Національної поліції внести відомості до ЄРДР відносно [PERSON] за ознаками злочину передбаченого ст.. 190, 358 КК України. Вважає, що договір позики від 19.01.2017 року є недійсним у зв`язку з тим, що факту передачі грошей не було, а розписку сфальсифіковано. Ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Адамової Т.С. від 25 березня 2020 року заяву [PERSON] про відвід судді Орджоінікдзевського районного суду міста Маріуполя Щербіна А.В. по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, задоволено. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вказану справу передано у провадження судді Адамової Т.С. Ухвалою суду від 26 березня 2020 року справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики прийнята до провадження судді Адамової Т.С., ухвалено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою суду від 07 травня 2020 року об`єднано справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики в одне провадження з цивільною справою за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору позики недійсним. Ухвалою суду від 21 травня 2020 року за клопотанням відповідачки [PERSON] призначена судово-почеркознавча експертиза, провадження по справі зупинено. Ухвалою суду від 17 червня 2020 року провадження у справі поновлено для розгляду клопотання експерта, а ухвалою суду від 03 липня 2020 року направлено в розпорядження експерта для проведення експертизи додаткові документи відповідно до клопотання, провадження по справі зупинено. Ухвалою суду від 02 жовтня 2020 року після тримання висновків експерта провадження по справі відновлено та призначене судове засідання. Ухвалою суду від 09 грудня 2020 року відмовлено представнику відповідачки [PERSON] Полякову І.С. у задоволенні клопотання про призначення повторної судової почеркознавчої експертизи. Позивач та його представник адвокат Карпова Н.В. у судове засідання не з`явилися, надали заяву про закінчення розгляду справи в їх відсутності. Будучі раніше присутніми у судовому засіданні, позовні вимоги підтримали та надали пояснення, аналогічні викладеним у позові. Просили позовні вимоги про стягнення боргу задовольнити. Позовні вимоги про визнання недійним договору позики не визнали, просили відмовити [PERSON] в їх задоволенні. Відповідачка [PERSON] та її представник адвокат Поляков І.С. у судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнали та надали пояснення, аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву. Просили відмовити у задоволенні позову [PERSON] у повному обсязі. Позовні вимоги про визнання договору позики недійсним підтримали та надали пояснення, аналогічні викладеним у позові, просили позов задовольнити. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Тобто, як вбачається зі змісту ст. 1046 ЦК України предметом договору позики є передача позикодавцем позичальнику у власність грошових коштів або інших речей, а обов`язком позичальника - повернення позикодавцеві отриманого за таким договором. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки». Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач на підтвердження факту укладення між ним та відповідачкою [PERSON] договору позики, надав суду договір позики від 19 січня 2017 року та розписку, з яких вбачається, що [PERSON] взяла в борг у [PERSON] 1800 доларів, які зобов`язується повернути в строк до 20 січня 2018 року. У розписці також зазначено, що у разі непогашення [PERSON] боргу вона сплачує 0,1 % у день від загальної суми боргу (а.с. 68, 69). Як пояснив позивач [PERSON] , відповідачка [PERSON] не виконала умови договору позики від 19 січня 2017 року, оскільки не повернула у встановлений строк, тобто до 20 січня 2018 року, суму боргу у розмірі 1800 доларів США. Заперечуючи проти позовних вимог та пояснень позивача, відповідачка [PERSON] зазначила, що розписку не писала, вона сфальсифікована. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до висновку судово-почеркознавчої експертизи № 4408-4409 від 15 вересня 2020 року, складеним старшим судовим експертом Буняченко Г.В. Луганського відділення Донецького науково-дослідного інституту судових експертиз, рукописний текст в розписці від 19.01.2017 року, яка міститься на 68-му аркуші матеріалів цивільної справи № 265/792/20, виконаний [PERSON] ; підпис від імені [PERSON] в розписці від 19.01.2017 року, яка міститься на 68-му аркуші матеріалів цивільної справи № 265/792/20, виконаний [PERSON] . Наданий висновок експерта відповідає вимогам статті 102 ЦПК України, оскільки експерт попереджений про кримінальну відповідальність за статтями 384, 385 КК України. Отже, вказаний висновок експерта спростовує доводи відповідачки про те, що розписку про отримання грошей від [PERSON] 19 січня 2017 року, вона не писала. Інших доказів на підтвердження зазначених відповідачкою обставин, нею не надано. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Таким чином, на підставі викладеного, суд вважає, що сума боргу за договором позики від 19 січня 2017 року у розмірі 1800 доларів США підлягає стягненню з відповідачки [PERSON] на користь позивача [PERSON] , а тому задовольняє позовні вимоги в цій частині у повному обсязі. Згідно із ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. За змістом ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Позивач, посилаючись на ст.. 625 ЦК України, просить стягнути з [PERSON] 3% річних за період з 21 січня 2018 року по 11 травня 2020 року - 125 доларів США, та 0,1% у день за період з 21 січня 2018 року по 11 травня 2020 року - 1515,60 доларів США, а всього 3440 доларів 60 центів США. Відповідно до п. 6 договору позики сторони домовилися, що у разі неповернення боргу позичальником, позикодавець має право додатково вимагати на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України оплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочки, а також 5% річних від простроченої суми щомісячно. У розписці [PERSON] зазначено, що в разі непогашення боргу, вона сплачує 0,1 % в день від загальної суми боргу. Враховуючи, що у договорі сторонами не передбачена неустойка (штраф, пеня) у разі несвоєчасно виконаного зобов`язання відповідно до ст.. 549 ЦК України, а також те, що розписка написана після укладення договору (після отримання грошей), суд розцінює вказівку у розписці про виплату 0,1 % на день від загальної суми боргу у разі непогашення боргу, як домовленість про встановлення у договорі сторонами іншого проценту від простроченої суми у разі прострочення виконання грошового зобов`язання відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України. Таким чином, в межах заявлених позивачем [PERSON] вимог, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню 0,1% в день від суми простроченої суми боргу за період з 21 січня 2018 року по 11 травня 2020 року, що складає 1515 доларів 60 центів США (1,8 дол. х 842 дні = 1515,60 дол.). Відповідно, вимоги про стягнення з [PERSON] 3% річних за період з 21 січня 2018 року по 11 травня 2020 року - 125 доларів США, задоволенню не підлягають. Аналізуючи вищевикладене, суд приходе до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики у розмірі 1800 доларів США та процентів від простроченої суми за період з 21 січня 2018 року по 11 травня 2020 року у розмірі 1515,60 доларів США, а всього 3315,60 доларів США. При цьому, суд вважає необхідним зазначити, що відповідно до висновків Великої Палати ВСУ, викладених у постанові від 16.01.2019 року по справі № 373/2054/16-ц, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. … Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Враховуючи наведене, суд визначає суму до стягнення саме в іноземній валюті (доларах США), оскільки саме в цій валюті сторонами визначена сума боргу у договорі позики. Розглядаючи позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання договору позики недійсним, суд зазначає наступне. У відповідності до ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Відповідно до статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до роз`яснень, викладених в п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Як вже було зазначено судом, відповідно до висновку судово-почеркознавчої експертизи № 4408-4409 від 15 вересня 2020 року, складеним старшим судовим експертом Буняченко Г.В. Луганського відділення Донецького науково-дослідного інституту судових експертиз, рукописний текст в розписці від 19.01.2017 року, яка міститься на 68-му аркуші матеріалів цивільної справи № 265/792/20, виконаний [PERSON] ; підпис від імені [PERSON] в розписці від 19.01.2017 року, яка міститься на 68-му аркуші матеріалів цивільної справи № 265/792/20, виконаний [PERSON] . Вказаний висновок свідчить про правомірність та законність вказаного договору позики. Інших доказів на підтвердження доводів [PERSON] щодо написання розписки іншою особою, суду не надано. Таким чином, спірний договір позики є укладеним між [PERSON] та [PERSON] , підстави для визнання його недійсним, відсутні, а тому позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання договору позики недійсним, задоволенню не підлягають. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається з квитанцій про сплату судового збору, розмір судових витрат, понесених [PERSON] , складає 922,60 гривень, а тому з відповідачки на користь позивача слід стягнути судові витрати за сплату судового збору, пропорційну до розміру задоволених позовних вимог у розмірі 889 гривень.

Outcome: partial