Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-23 00:00:00

31 травня 2013 року [PERSON], яка діє в інтересах [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності, а саме просила суд визнати квартиру [ADDRESS] сумісною власністю [PERSON] та [PERSON], та визнати за кожним право власності по ? частині спірної квартири, вказавши про те, що у суді вже є спір про поділ сумісного майна подружжя, а саме автомобілю, де відповідач не визнає право на її автомобіль. Рішенням Куйбишевського районного суду м. Донецька від 26 грудня 2013 року позов [PERSON] до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності задоволено частково. Визнано квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON]. Визнано за [PERSON] право власності на ? частку квартири [ADDRESS]. Не погодившись з вказаним рішенням [PERSON] звернувся до суду з апеляційною скаргою. В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, які мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду скасувати та прийняти нове. Зазначає, що судом були порушені норми процесуального права, а саме п.3 ч.1 ст.215 ЦПК України, вказує, також те що позивач при поданні позову посилався не на ті норми права. Крім того, суд першої інстанції фактично поділив майно, але позивачка з таким позовом не зверталася до суду, при наявності законно отриманого свідоцтва про право власності на спірну квартиру за відповідачем, просила визнати за ними право власності по ? частки квартири. Судом першої інстанції встановлено наступне: З 04.10.2002 року по 27.09.2010 року позивачка перебувала у шлюбі з відповідачем. Рішенням Кіровського районного суду м.Донецька від 16.09.2010 року шлюб між ними розірвано. Під час шлюбу вони купили квартиру [ADDRESS] Від спільного шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON],[INFO] та [PERSON], [INFO]. 27.12.2007 року між Донецьким регіональним управлінням Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» та сім'єю [PERSON] в особі позичальника [PERSON] було укладено кредитний договір №56/К, відповідно до якого позичальник отримав прямий адресний кредит у сумі 241439,00 грн. строком повернення 120 кварталів з дати укладання кредитного договору / а.с.92-94/. Кредит надавався на будівництво (реконструкцію) житла загальною площею 74,9 кв. м. згідно з проектом за адресою [ADDRESS]. Відповідно до умов укладеного договору позичальник має право разом з членами сім'ї володіти та користуватися збудованим (реконструйованим) житлом з моменту оформлення свідоцтва про право власності та укладання з фондом договору про іпотеку, в якому визначаються умови користування житловим приміщенням протягом терміну погашення кредиту позичальником. В Забезпечення своєчасного виконання зобов'язань за кредитним договором №56/К від 27.12.2007 року між тими ж самими сторонами 30.04.2010 року було укладено договір іпотеки квартири, збудованої за рахунок коштів пільгового довготермінового кредиту, відповідно до якого [PERSON] передає в іпотеку фонду квартиру [ADDRESS], збудовану за рахунок коштів кредиту. З договору іпотеки, а саме п.1.9 вбачається, що предмет іпотеки є спільною сумісною власністю та на укладання цього договору надана згода дружини іпотекодавця [PERSON], проте зі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від30.03.2010 року та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно спірна квартира повністю належить на праві приватної власності відповідачу [PERSON] Задовольняючи частково позовні вимоги [PERSON] суд виходив з тих підстав, що майно набуте подружжям за час шлюбу. Щодо вимоги позивачки про визнання права власності на ? частку спірної квартири за [PERSON] то вказана вимога судом першої інстанції не задоволена, оскільки відповідно до ст..392 ЦК України власник майна може пред'являти позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Вислухавши суддю-доповідача,відповідача [PERSON], його представника, представника позивачки, дослідивши матеріали цивільної справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за таких підстав. Згідно з ч.1 ст. 3 ЦПК України у кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до змісту ст. ст. 11, 15 ЦК України цивільні права й обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази надаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно частини 1 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до положення ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Це означає, що дружина та чоловік незалежно від припинення шлюбу мають рівні права та обов'язки щодо спільно нажитого у шлюбі майна, оскільки розірвання шлюбу не звільняє подружжя від зобов'язань за кредитом. Апеляційним судом встановлено, що 27.12.2007 року між Донецьким регіональним управлінням Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» та сім'єю [PERSON] в особі позичальника [PERSON] було укладено кредитний договір №56/К, відповідно до якого позичальник отримав прямий адресний кредит у сумі 241439,00 грн. строком повернення 120 кварталів з дати укладання кредитного договору / а.с.92-94/. Кредит надавався на будівництво (реконструкцію) житла загальною площею 74,9 кв. м. згідно з проектом за адресою [ADDRESS]./а.с.48-52/; В кредитній угоді зазначено, що кредит надається для сім'ї із чотирьох чоловік; Позивачка надала нотаріальну згоду на передачу квартири в іпотеку та в договорі іпотеки вказано про передачу в іпотеку спільного майна подружжя. З 04.10.2002 року по 27.09.2010 року сторони перебували у шлюбі. Рішенням Кіровського районного суду м. Донецька від 16.09.2010 року шлюб між ними розірване./ а.с.44/; 24.01.2008 року відповідач оформив на себе кредит у сумі 45000 тис. дол.. США. Строк погашення кредиту-23.01.2028 року./ а.с.97-105/; Відповідно до Довідок ПриватБанку, відповідач погасив по кредиту від 24.01.2008 року - 4447, 35 дол. США/ 22236,75 грн. Як вбачається з Довідки Донецького регіонального управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву»/ а.с.86/ за період з 27.12.2007 року по 27.09.2010 року, сума повернення до бюджету склала 22 908 грн. 04 коп. На підставі рішення виконкому Донецької міської ради від 24.03.2010 року, спірна квартира є власністю [PERSON] / а.с.108-110/; Сторони у спірній квартирі не проживають, проживають за різними адресами. Таким чином, у результаті придбання сторонами квартири в кредит боргові зобов'язання перед позикодавцем несуть як чоловік, так і дружина, а не тільки той із подружжя, хто підписав кредитний договір. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя » вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Таким чином, апеляційним судом встановлено, що часом придбання спірної квартири є 24.03.2010 року, тобто час прийняття рішення виконкому Донецької міської ради про надання у власність відповідачу спірної квартири. Вартість квартири, відповідно до розрахунку розміру кредиту/а.с.53/ становить 464230 грн. Джерелом придбання квартири є кредитні кошти, надані подружжю, як молодій родині, кредитні кошти, які відповідач отримав за договором кредиту від 24.01.2008 року, та кошти, які відповідач сплатив після розірвання шлюбу, а також боргові зобов'язання за кредитом. Судом встановлене, що до розірвання шлюбу, тобто за час шлюбу сторони за двома кредитами сплатили 45144 грн. 79 коп., що є спільною власністю подружжя, про що не заперечував представник позивачки. Після розірвання шлюбу відповідач самостійно сплачує вказаний кредит й залишок за вказаним кредитом становить 139505,16 грн. Тобто відповідач за власні кошти після розірвання шлюбу сплатив 278580 грн.05 коп. Залишок кредиту сплачує самостійно. Позивачка самоусунулась від боргових зобов'язань перед позикодавцем, хоча у результаті придбання сторонами квартири в кредит боргові зобов'язання перед позикодавцем несуть як чоловік, так і дружина, а не тільки той із подружжя, хто підписав кредитний договір. Позивачка також вказувала у позові, про що не заперечував відповідач, про те, що окремо від цього позову є спір про поділ рухомого майна, який розглядається окремо. З позовом про розподіл іншого майна наявного на час припинення спільного ведення господарства,а саме грошових коштів сплачених за кредитами у сумі 45144 грн. 79 коп., не зверталась, про поділ рухомого майна звернулася окремо. Весь обсяг усього спільно нажитого майна сторін не встановлений. Враховуючи, що кредит ще не погашено, то спільна квартира не може бути визнана спільною власністю подружжя у рівних частках до повного погашення кредиту та встановлення обсягу усього спільно нажитого майна подружжя. У зв'язку з неповним з'ясуванням судом обставин, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, на підставі п.2 ч.1,2 ст.309 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, яким у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності необхідно відмовити.

Outcome: dismissed