Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-20 00:00:00

30.05.2014 року позивач [PERSON] звернувся до Пролетарського районного суду м. Донецька позовом про повернення безпідставно набутого майна (грошових коштів) до відповідача [PERSON], в обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що 17.02.2014 року між позивачем та відповідачем було укладено договір, за умовами якого, продавець - [PERSON] зобов'язується передати покуплю однокімнатну квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Отже за своєю суттю вказаний договір є попереднім договором. Відповідно до п.2 договору покупець передав, а покупець отримав завдаток у сумі 8800 грн., що еквівалентно 1000 доларів США в рахунок суми за основним договором. Оскільки договір купівлі-продажу нерухомого майна, який би за своєю формою та змістом відповідав закону, між сторонами укладений не був, а сторони лише домовились укласти так договір у майбутньому, передана відповідачу грошова сума в розмірі 8800 грн. є авансом, який підлягає поверненню позивачу. Позивач просить стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти в розмірі 11 755 грн., що за курсом НБУ станом на 16.05.2014 року еквівалентно 1000 доларів США.. Позивач [PERSON] до судового засідання не з'явився, надавши до канцелярії суду заяву з проханням розглядати справу за його відсутністю у зв'язку з відрядженням, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач [PERSON] до судового засідання не з'явився, про час та місце судового розгляду справи повідомлявся належним чином у встановленому законом порядку. Про причини своєї неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутністю на адресу суду не надходило. На підставі ч. 1 ст. 224 ЦПК України суд, враховуючи згоду позивача і наявність достатніх даних для вирішення спору, вважає можливим постановити рішення при заочному розгляді справи. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов є обґрунтованим, однак підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні було встановлено, що 17.02.2014 року позивач [PERSON] мав намір придбати квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS], та належала на підставі довіреності відповідачу [PERSON] Сторони дійшли згоди щодо ціни продажу та умови того, що квартиру відповідач звільнить не пізніше 17.03.2014 року. Та сплатить комунальні послуги до 01.03.2014 року, у зв'язку з чим позивач та відповідач підписали договір про завдаток від 17.02.2014 року (а.с.4). Відповідно до п.2 цього договору позивач передав продавцю завдаток у розмірі 8 800,00 грн., що еквівалентно 1 000,00 доларів США. Відповідно до п.5 договір купівлі-продажу квартири сторони мають намір оформити не пізніше 17.03.2014 року. Проте договір купівлі-продажу спірної квартири не було укладено не було. Проаналізувавши домовленість сторін, суд дійшов висновку, що грошові кошти, які позивачем були передані відповідачу є авансом, виходячи з наступного. Згідно із чч.1, 3 ст.635 ЦК попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір у майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Відповідно до ч.1 ст.546 ЦК виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно зі ст.570 ЦК завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Відповідно до ч.1 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Відповідно до ст. 1213 ЦК України набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна. Відповідно до ч.2 ст. 214 ЦПК України при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 355 цього Кодексу. Згідно висновків Верховного Суду України, викладених у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених п.1 ч.1 ст.355 ЦПК України, за І півріччя 2013р. у розділі «Спори щодо виконання зобов'язань» зазначено наступне: «Внесення завдатку як способу забезпечення виконання зобов'язання може мати місце лише в разі наявності зобов'язання, яке повинно було виникати на підставі договору. Оскільки договору, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами у справі укладено не було, а вони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, то передана однією зі сторін грошова сума є авансом, який підлягає поверненню» (постанова судових палат у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 13 лютого 2013 р. у справі № 6- 176цс12). В даному випадку між позивачем та відповідачем було укладено угоду про бажання в майбутньому здійснити купівлю-продаж квартири. Самого договору купівлі-продажу будинку, який би позивача матеріально зобов'язував перед відповідачем та який би міг забезпечуватися завдатком, укладено не було. А якщо сторони домовились укласти договір купівлі-продажу нерухомості, але не оформили його нотаріально, платежі, внесені в рахунок виконання договору, визнаються авансовими і повертаються в тому розмірі, у якому надавалися, навіть якщо сторони прямо назвали цей платіж завдатком і передбачили відповідні правові наслідки. Тому, зважаючи на докази, які підтверджують набуття відповідачем спірних коштів без достатніх правових підстав, суд вважає, що кошти в сумі 8 800 грн., тобто в тому розмірі, в якому вони передавалися, підлягають стягненню на користь позивача, як безпідставно набуті. Вимоги позивача щодо стягнення з відповідача на його користь замість переданих відповідачу 8 800 грн. суму в 11 755 грн., що за курсом Національного банку України станом на 16.05.2014 року еквівалентно 1000 доларів США, задоволенню не підлягає, як така, що не ґрунтується на вимогах закону, оскільки з договору завдатку від 17.02.2014 року вбачається, що фактично [PERSON] передав [PERSON] 8 800,00 грн. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судовий збір, який було сплачено відповідно до квитанції позивачем (а.с.1), підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в розмірі 243 грн. 60 коп. На підставі викладеного, ст.ст. 546, 570, 635, 1212,1213 ЦК України,

Outcome: partial