Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-20 00:00:00

31.08.2017 р. позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить надати [PERSON] дозвіл на багаторазові тимчасові виїзди за межі України до Австрії, Великобританії, Греції, Іспанії, Канади, Норвегії, Німеччини, Польщі, Словаччини, США, Туреччини, Угорщини, Франції, Хорватії, Чехії, Чорногорії, Швейцарії, Швеції до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку, а саме: до 06.05.2017 р. під час канікул, визначених Міністерством освіти та науки України для дошкільних та шкільних учбових закладів та у святкові і неробочі дні, визначені ст.73 КЗпП України, у супроводі матері [PERSON], або у супроводі інших осіб уповноважених матір'ю дитини, без згоди батька - [PERSON]. В обґрунтування вимог позову зазначає, що починаючи 2009 по 2011 роки вона перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбу, від якого в них народився син - [PERSON], [INFO] У зв'язку з тим, що між ними склались неприязні стосунки, питання щодо місця проживання дитини та участі батька у його вихованні вирішувались через суд та органи опіки та піклування. Крім того, як зазначає позивач, з часу народження дитини участь відповідача у вихованні та догляді за дитиною була нечастою та нерегулярною, а останні 2 роки батько з сином не бачаться, участі у вихованні та догляді за дитиною не бере, життям та розвитком сина не цікавиться, не відвідує його ні за місцем проживання, ні у дитячому садочку, не вітає дитину з днем народження та святами, матеріальної допомоги на розвиток дитини не дає, окрім призначених судом аліментів. При цьому, позивач матеріально утримує та належним чином піклується про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, має намір забезпечити повноцінний відпочинок та оздоровлення сина в іноземних країнах за для підвищення рівня світогляду дитини, покращення стану здоров'я, культурного, духовного та морального розвитку, що є, на думку позивача, забезпеченням інтересів дитини в межах здійснення батьківських прав та обов'язків. Маючи намір виїхати з дитиною за кордон, позивач неодноразово зверталася до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд сина за кордон для відпочинку та оздоровлення, проте останній ухилявся від надання дозволу, нічим це не обґрунтовуючи та ігноруючи звернення, що й стало передумовою звернення до суду з даним позовом. В подальшому, позивач, користуючись своїм процесуальним правом, подала заяву про уточнення позовних вимог (а.с.45), в якій просила надати дозвіл на виїзд малолітнього [PERSON], за межі України до Канади, на 21 (дванадцять) днів в період з 01.08.2018 р. по 31.08.2018 р. без згоди та супроводу батька [PERSON] у супроводі матері [PERSON]; надати дозвіл на виїзд малолітнього [PERSON], за межі України до Польщі та Німеччини, на 12 (дванадцять) днів в період з 19.10.2018 р. по 04.11.2018 р. без згоди та супроводу батька [PERSON] у супроводі матері [PERSON], або у супроводі інших осіб, уповноважених матір'ю дитини, а саме: бабусі малолітнього - [PERSON]; надати дозвіл на виїзд малолітнього [PERSON] за межі України до Польщі та Чехії на 12 (дванадцять) днів в період з 22.03.2019 р. по 07.04.2019 р. без згоди та супроводу батька [PERSON] у супроводі матері [PERSON], або у супроводі інших осіб, уповноважених матір'ю дитини, а саме: бабусі малолітнього - [PERSON]; надати дозвіл на виїзд малолітнього [PERSON], за межі України до Чорногорії та Республіки Хорватії на 16 (шістнадцять) днів в період з 20.06.2019 р. по 20.07.2019 р. без згоди та супроводу батька [PERSON] у супроводі матері [PERSON], або у супроводі інших осіб, уповноважених матір'ю дитини, а саме: бабусі малолітнього - [PERSON]; надати дозвіл на виїзд малолітнього [PERSON], за межі України до Канади на 21 (двадцять один) день в період з 01.08.2019 р. по 31.08.2019 р. без згоди та супроводу батька [PERSON] у супроводі матері [PERSON], або у супроводі інших осіб, уповноважених матір'ю дитини, а саме: бабусі малолітнього - [PERSON]; надати дозвіл на виїзд малолітнього [PERSON], за межі України до Польщі та Німеччини на 12 днів (дванадцять) в період з 21.03.2020 р. по 05.04.2020 р. без згоди та супроводу батька [PERSON] у супроводі матері [PERSON], або у супроводі інших осіб, уповноважених матір'ю дитини, а саме: бабусі малолітнього - [PERSON]; надати дозвіл на виїзд малолітнього [PERSON], за межі України до Чорногорії та Республіки Хорватії на 16 (шістнадцять) днів в період з 07.06.2020 р. по 07.07.2020 р. без згоди та супроводу батька [PERSON] у супроводі матері [PERSON], або у супроводі інших осіб, уповноважених матір'ю дитини, а саме: бабусі малолітнього - [PERSON]; надати дозвіл на виїзд малолітнього [PERSON], за межі України до Канади на 21 (двадцять один) день в період з 01.08.2020 р. по 31.08.2020 р. без згоди та супроводу батька [PERSON] у супроводі матері [PERSON], або у супроводі інших осіб, уповноважених матір'ю дитини, а саме: бабусі малолітнього - [PERSON]. Ухвалою суду від 26.09.2017 р. було відкрито провадження по справі. Разом з тим, 15.12.2017 р. набрали чинності зміни, внесені до Цивільного процесуального кодексу України Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017, № 2147-VIII, яким ЦПК України викладено в новій редакції. Згідно п. 9 ч. 1 Розділу XIII ПЕРЕХІДНІ ПОЛОЖЕННЯ ЦПК України (в редакції від 03.10.2017), справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. В зв'язку з цим, з метою уникнення порушення прав учасників судового процесу, ухвалою від 12.03.2018 р. було призначено справу до розгляду у порядку загального позовного провадження. Відповідач, скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 178 ЦПК, подав до суду відзив на позов, в якому зазначає, що у них з колишньою дружиною склались напружені відносини, оскільки вона відсторонює його від спілкування з сином та не надала дозвіл на поїздку з сином до Болгарії, однак, він не заперечує щодо оздоровлення та відпочинку сина за кордоном разом з позивачем. Проте, він вважає за можливе надання лише одноразового дозволу на виїзд сина за кордон в 2018 р. та заперечує щодо надання дозволу на виїзд за на всі вісім поїздок на протязі 2018-2020 років. Позивач використала своє право та подала відповідь на відзив, в якій враховуючи, що розгляд справи триває вже 10 місяців, вона обмежена у часі для організації поїздок в 2018 р., суттєво збільшується вартість поїздок в сезон, а тому просила надати їй дозвіл на поїздки лише в 2019 -2010 роках (а.с.72-73). В судовому засіданні позивач вимоги позову підтримала та просила суд їх задовольнити, пояснивши, що метою вивозу дитини за кордон є його оздоровлення та розширення кругозору. Раніше вона вже їздила з дитиною за кордон та у нотаріуса оформляла дозвіл відповідача на виїзд, просила дозвіл на вивіз дитини до Туреччини, однак було проблематично. В 2017-2018 роках позивач зверталася до відповідача з вимогою надати дозвіл, однак останній її уникав та ігнорував. Відповідач та його представник в судовому засіданні вимоги уточненого позову визнали частково, обґрунтовуючи свою позицію тим, що позивач не надала дозвіл на виїзд сина до Болгарії, що суперечить, перш за все, інтересам дитини. А тому вони готові надати дозвіл на одну оздоровчу поїздку до будь-якої країни (море, Моршин), але лише оздоровчу і без супроводу бабусі. Представник служби у справах дітей Подільської районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з'явився, надіславши заяву, в якій просить проводити розгляд справи без його участі та винести рішення в інтересах малолітньої дитини (а.с.43). Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши та проаналізувавши письмові докази у справі, вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступних підстав. В силу вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Положеннями ч. 1 ст. 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом ( ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 5,6 ст. 81 ЦПК України). Судом достовірно встановлено, що 29.05.2009 р. між сторонами укладено шлюб, який зареєстровано у відділі реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 308, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб [NUMBER] (а.с.7). 15.02.2011 р. шлюб між сторонами було розірвано, що підтверджується свідоцтвом по розірвання шлюбу [NUMBER] від 15.01.2011 р., виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м. Києві (а.с.8). Від шлюбу сторони мають сина - [PERSON], [INFO] ( а.с.9). Згідно вимог ст. 141 СК України - мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п'ятою статті 157 цього Кодексу. В силу вимог ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Принцип загальної і рівної відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини закріплений нормами міжнародного права. Так, статтею 18 Конвенції про права дитини проголошено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Судом встановлено, що між сторонами склались неприязні стосунки, згоди щодо виховання дитини та інші питання його утримання вирішувались ними в судовому порядку та через органи опіки та піклування. Так, рішенням Подільського районного суду м. Києва від 17.02.2014 р. було визначено місце проживання сина разом з матір'ю [PERSON] та стягнуто з відповідача аліменти на утримання сина ( а.с.11-12). Згідно положень ч. 4 ст. 82 ЦПК України - обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Подільської районної в м. Києві державної адміністрації надано [PERSON] дозвіл зареєструвати малолітнього сина [PERSON], [INFO], за адресою: [ADDRESS] без згоди батька дитини гр. [PERSON] (а.с.10). На даний час дитина [PERSON], 2011 р. відвідує загальноосвітній навчальний заклад 1 ступеня ШДС «Поділля» (з 01.09.2014р. по 30.05.2017 р.), за цей час вихованням та матеріальним забезпеченням сина займалися мати, яка брала активну участь у житті дитячого закладу, відвідувала батьківські збори і свята( а.с.13). В свою чергу з довідки Центру первинної медико-санітарної допомоги № 1 Подільського району м. Києва № 1356 від 23.06.2017 р. вбачається, що спостереження та догляд за дитиною здійснює також його мати та бабуся, до медичного закладу дитина з'являється в супроводі матері або бабусі ( а.с.14). Крім того, судом встановлено, що для загального розвитку дитини та для її оздоровлення, позивач має можливість декілька разів на рік вивезти сина за кордон, забезпечуючи його належним рівнем оздоровлення та проживання. Так, з пояснень сторін вбачається, що відповідач вже одноразово надавав дозвіл на вивіз сина за кордон в супроводі матері. Однак, в подальшому згоди між сторонами не досягнуто, відповідач дозвіл на вивіз сина за кордон не надає, запити позивача ігнорує, що й стало передумовою звернення до суду з даним позовом. Особисте немайнове право на свободу пересування фізичної особи закріплене ст. 313 ЦК України. Так, згідно ч. 3 даної статті фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв'язання спорів у цій сфері регулюється Законом України від 21.01.1994 р. № 3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України (надалі - Закон № 3857-ХІІ.) Відповідно до вимог ст. 2 Закону 3857-ХІІ документами, що надають право що дають право громадянину України на виїзд з України і в'їзд в Україну, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон. Порядок перетинання громадянами України державного кордону визначають Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р. № 57 (надалі - Правила). Відповідно до п. 3 вказаних Правил Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку, у тому числі в супроводі членів екіпажу повітряного судна, на якому вони прямують. Пунктом 4 Правил визначено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Дане положення направлене на реалізацію права другого з батьків знати про місце перебування дитини за кордоном та час такого перебування. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Отже за змістом наведених норм, питання про виїзд дитини за кордон, яка не досягла 16-річно віку, у разі відсутності згоди одного з батьків, вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з'ясуванням питання про державу прямування, відповідний часовий проміжок перебування дитини у цій державі та мети виїзду. Згідно положень ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. У відповідності до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Судом встановлено, що перешкод для виїзду дитини за кордон у супроводі уповноважених осіб не має, цілі виїзду за кордон (підвищення рівня світогляду дитини, покращення стану здоров'я, культурного, духовного та морального розвитку) відповідають меті забезпечення всебічного та гармонійного розвитку дитини. Таким чином, оскільки у позивача є складнощі в отриманні згоди відповідача на надання дозволу на виїзд малолітньої дитини за межі України, а також беручи до уваги, що перешкод для виїзду дитини за кордон не встановлено, цілі виїзду відповідають меті забезпечення всебічного та гармонійного розвитку дитини, суд, враховуючи перш за все інтереси дитини, вважає за необхідне надати дозвіл на виїзд малолітнього [PERSON], [INFO] в заявлені позивачем терміни та країни без згоди та супроводу батька [PERSON] у супроводі матері [PERSON]. При цьому, суд не вбачає підстав для надання дозволу на виїзд малолітнього [PERSON] в супроводі бабусі, оскільки судом питання їх взаємовідносин не вирішувалось. Розподіл судових витрат між сторонами вирішити за правилами ст. 141 ЦПК України, стягнувши суму судового збору у розмірі 640, 00 гривень з відповідача на користь позивача. На підставі наведеного,

Outcome: approved