Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-29 00:00:00

29 жовтня 2020 року до Приазовського районного суду Запорізької області з Токмацького районного суду Запорізької області за підсудністю надійшла цивільна справа з позовною заявою [PERSON] , в якій вона просила стягнути з відповідача [PERSON] заборгованість за договором позики від 13.05.2019 року в загальній сумі 10 558,62 гривень, з яких: 10 000,00 грн. сума позики; 241,36 грн. втрати від інфляції; 317,26 грн. три відсотки річних за прострочення виконання грошового зобов`язання; стягнути з відповідача судові витрати в розмірі 840,80 гривень. В обґрунтування вимог в позові вказано, що між позивачем та відповідачем 13.05.2019 року був укладений договір позики у вигляді розписки, у відповідності до якого відповідач отримала від позивача позику в розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень та зобов`язалася повернути запозичену суму в повному обсязі в термін до 31 червня 2019 року. Однак, на сьогоднішній день відповідач вказану суму отриманих коштів не повернула. Сума боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за період з 01.07.2019 року по 20.07.2020 року складає 241,36 гривень; 3% річних від простроченої суми складає 317,26 гривень. Всього 10558,62 гривень. В зв`язку з тим, що відповідач не бажає врегулювати спір мирним шляхом, позивач вимушена звернутися до суду. Ухвалою судді від 30 жовтня 2020 року відкрито спрощене позовне провадження у справі та призначено судове засідання на 26 листопада 2020 року. 26 листопада 2020 року в судовому засіданні було оголошено перерву за клопотанням відповідача для надання доказів про часткову сплату боргу. Справу призначено до розгляду на 30 листопада 2020 року. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала позовні вимоги, пояснила, що вона позичила [PERSON] грошові кошти в сумі 10000,00 грн., і досі ці кошти не повернуті. 07.09.2019 року [PERSON] перерахувала на її картку 1000,00 грн., але пояснила, що ці кошти є компенсацією за те, що [PERSON] прострочила повернення позики. Відповідач [PERSON] позов визнала частково, зазначивши, що вона не заперечує укладення договору позики, але вона сплатила позивачці частину боргу в розмірі 1000 гривень, на підтвердження чого надала суду виписку по її картковому рахунку, згідно якого 07.09.2019 року вона здійснила переказ коштів зі свого рахунку на рахунок [PERSON] на суму 1000 грн. Також, зазначила, що ще 4000,00 грн. повертав її чоловік, але письмових доказів цього у неї немає. Дослідивши зібрані у справі докази у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного. 13 травня 2019 року між сторонами був укладений договір позики, відповідно до якого відповідачка [PERSON] взяла в борг у позивачки [PERSON] грошову суму в розмірі 10 000,00 гривень з терміном повернення до 31 червня 2019 року. На підтвердження вказаного договору відповідачем [PERSON] була надана розписка. В порушення умов договору відповідачка позику не повернула. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 2 ст. 1047 ЦК України визначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно зі з ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до правового висновку Верховного Суду України у справі № 6-63цс13 від 18 вересня 2013 року, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд приходить до висновку, що сторонами були дотримані вимоги ч. 1 ст. 1047 ЦК України щодо письмової форми позики. Тобто, розписка, яка міститься в матеріалах справи, підтверджує факт передачі позивачем та отримання відповідачем грошових коштів. Доказів належного виконання зобов`язання із повернення позики у термін, вказаний в розписці, відповідачкою надано не було. Водночас, перераховану відповідачкою на картковий рахунок позивачки грошову суму в розмірі 1000,00 грн. суд вважає такою, що була виплачена в рахунок часткового погашення позики, оскільки відповідачкою надані докази такого перерахування і цей факт не заперечується позивачкою. Як свідчать пояснення сторін в судовому засіданні, ці кошти пов`язані саме із даною позикою, і це також не заперечується сторонами. Проте позивачка вказує, що ці кошти є компенсацією за неповернення позики, а відповідачка наполягає на частковому поверненні суми позики. Оскільки суду не надано доказів досягнення між сторонами домовленості про виплату 1000,00 грн. позивачці відповідачкою у виді компенсації (неустойки), таку суму слід вважати частковим виконанням зобов`язань. Таким чином, основна сума боргу, яка підлягає стягненню, складає 9000,00 грн. Позовні вимоги в частині стягнення втрат від інфляції і трьох відсотків річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, суд вважає такими, що ґрунтуються на ч. 2 ст. 625 ЦК України і відповідають обставинам справи. Проте, враховуючи, що сума основного боргу визначена судом в розмірі 9000,00 грн., то відповідно до наданого позивачкою розрахунку, інфляційні втрати за прострочення виконання зобов`язання за період з 01.07.2019 року по 20.07.2020 року складають 216,00 гривень (9000,00 х 1,024 9000,00 = 216,00 грн.), а три відсотки річних від простроченої суми за вказаний період складають 285 грн. 53 коп. (9000,00 грн. х 3 % / 365 днів х 386 днів = 285,53 грн.) Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача також слід стягнути на користь позивача пропорційно до суми задоволених позовних вимог суму судового збору в розмірі 748,31 гривень. На підставі викладеного і

Outcome: partial