Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-29 00:00:00

30 січня 2017 року до суду надійшла заява [PERSON] про встановлення факту смерті в певний час фізичної особи - її матері [PERSON], в якій заявниця зазначила, що [PERSON], [INFO], померла [INFO] у м. Сніжне Донецької області та була похована у вказаному населеному пункті, тобто на тимчасово неконтрольованій території України. Їй було видано лікарське свідоцтво про смерть [PERSON] з довідкою про причину смерті, а також свідоцтво про смерть останньої, при цьому у зв*язку з тим, що вищевказані документи видані закладом охорони здоров*я та реєстраційним органом на тимчасово непідконтрольній державі Україна території, вони є недійсними та не створюють юридичних наслідків. У проведенні державної реєстрації факту смерті Костянтинівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області їй відмовлено, тому підтвердити смерть своєї матері у встановленому законом порядку вона позбавлена можливості. Враховуючи, що встановлення даного факту має для неї юридичне значення просила встановити факт смерті особи в певний час. Заявниця [PERSON] в судове засідання не з*явилась, надала заяву в якій просила задовольнити заявлені вимоги в повному обсязі за її відсутності (а.с. 3). Представник заінтересованої особи - Костянтинівського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, у судове засідання не з'явився, повідомлявся належним чином про дату, час і місце розгляду справи. З*ясувавши позицію заявника, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до п.8 ч.1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» Україна в особі своїх державних органів, зокрема і судів, вживає всіх можливих заходів, у тому числі щодо захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб. Згідно з п.11 ч.1 ст. 9 вищевказаного закону внутрішньо переміщена особа має право на проведення державної реєстрації актів цивільного стану, внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання за місцем перебування. Відповідно до ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров*я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Відповідно до абзацу першого п. 13 постанови Пленуму ВСУ від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» з наступними змінами та доповненнями, заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобов'язаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. Заявниця [PERSON] (а.с. 4) народилась [INFO], згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с. 8) батьком її є [PERSON], матір*ю - [PERSON]. Згідно копії сторінки паспорту [PERSON] є зареєстрованою за адресою: [ADDRESS] (а.с. 5), згідно копії довідки № 1425025539 від 19 грудня 2016 року (а.с. 7) зареєстрована як особа, переміщена з тимчасово окупованої території або району проведення АТО за адресою: [ADDRESS]. Згідно позначки у паспорті (а.с. 5), копії свідоцтва про одруження (а.с. 9), заявниця 16 листопада 1974 року у Міському відділі РАЦС м. Сніжне Донецької області зареєструвала шлюб із [PERSON], [INFO], у зв'язку з чим заявницею змінено дошлюбне прізвище «[PERSON]» на «[PERSON]». Мати заявниці - [PERSON] (а.с.10), народилась [INFO] в с. Саламатівка Дросковського району Орловської області, згідно копії сторінки паспорту з відміткою про місце проживання зареєстрована: [ADDRESS] (а.с. 10 зворот), померла [INFO] в стаціонарі терапевтичного відділення Центральної міської лікарні м. Сніжне, у зв'язку з чим 16 січня 2017 року видано дублікат лікарського свідоцтва про смерть № 11 від 12 січня 2017 року (а.с.12) із довідкою про причину смерті, що зазначена як «атеросклеротичний кардіосклероз на фоні гіпертонічної хвороби» (а.с. 12). Також заявницею одержано свідоцтво про смерть матері (а.с. 13), видане Сніжнянським міським ЗАГС. При цьому, оскільки документи, що підтверджують смерть [PERSON] видані закладом охорони здоров*я та реєстраційним органом на тимчасово непідконтрольній державі Україна території, вони недійсними та не створюють юридичних наслідків, про що заявниці роз'яснено Костянтинівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області. Судом оглянуті надані заявником на підтвердження своїх вимог договір-замовлення на організацію та проведення поховання [PERSON], укладений між замовником [PERSON] та виконавцем - магазин «Скорбота», із накладною (а.с. 14-15), а також фотознімки з місця поховання [PERSON] (а.с.16). Костянтинівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області,за вих. № 15.18.23/134 від 27 січня 2017 року (а.с. 17) за наявними у заявниці документами було відмовлено у проведенні державної реєстрації факту смерті [PERSON] оскільки пред*явлено медичний документ, форма якого не відповідає формі, встановленій діючим законодавством. Даючи оцінку допустимості вищезазначених доказів, як документів, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, суд керується ч.2 ст. 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України. Крім того, суд враховує норму статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» якою встановлено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Разом з тим, вирішуючи питання щодо оцінки наданих доказів, суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, суд враховує висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини, зокрема «Loizidou v.Turkev», «Cyprus v.Turkev», а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v.the Republik of Moldova and Russia»), де ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПО наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди маж бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. В силу вимог ч.ч. 1-3 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Відповідно до ч. 4 ст. 257-1 ЦПК України ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. Приймаючи до уваги викладене, суд дійшов висновку про наявність достатніх підстав для встановлення факту смерті особи в певний час на тимчасово неконтрольованій території України, оскільки в судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт смерті [PERSON], [INFO], що мало місце [INFO] у м. Сніжне, Донецької області, Україна. Встановлення даного факту має юридичне значення для заявниці та іншим шляхом встановити цей факт неможливо, у проведенні державної реєстрації факту смерті за наявними у заявниці документами Костянтинівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області відмовлено (а.с. 17). Тому, суд вважає за необхідне задовольнити заяву та встановити факт смерті [PERSON], [INFO], яка проживала за адресою: [ADDRESS], - [INFO] у м. Сніжне Донецької області, Україна.

Outcome: approved