Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-28 00:00:00

29 квітня 2015 року позивачка звернулася до Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області із зазначеним позовом мотивуючи свої вимоги тим, що з відповідачем знаходиться в зареєстрованому шлюбі з 08 вересня 2009 року. Від шлюбу мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO], батьком в свідоцтві про народження якого записаний відповідач. Неповнолітній син проживає разом із нею та знаходиться на її утриманні, відповідач матеріальної допомоги на утримання неповнолітнього сина в добровільному порядку не надає. Просила суд стягнути з відповідача аліменти на свою користь на утримання неповнолітнього сина у розмірі 1/4 частини від всіх видів його заробітку та доходів щомісячно до досягнення дитиною повноліття. У судове засідання позивачка не з'явилася, надала заяву з проханням розглядати справу в її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила стягнути з відповідача аліменти. У судове засідання відповідач не з'явився, надав суду заяву з проханням розглядати справу в його відсутності, позовні вимоги визнав, не заперечував проти стягнення з нього аліментів на утримання неповнолітньої дитини у розмірі 1/4 частини від всіх видів його заробітку та доходів щомісячно до досягнення сином повноліття. Відповідно до ч.2 ст.197 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року №1618-IV (зі змінами та доповненнями) (далі за текстом ЦПК України) у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно з ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Визнання відповідачем позову не суперечить вимогам закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Суд, з'ясувавши думку сторін, дослідивши письмові матеріали справи вважає, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.16 Цивільного кодексу України (що діє з 01 січня 2004 року, зі змінами та доповненнями) (далі за текстом ЦК України), кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Зокрема, ч.1 ст.11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зокрема, ч.3 та ч.4 ст.60 ЦПК України встановлено, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Матеріалами справи встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 08 вересня 2009 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії 1-НО №370998 виданого повторно 03 лютого 2015 року Жовтневим відділом реєстрації стану актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції Донецької області, актовий запис №660. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого 16 листопада 2010 року Іллічівським відділом державної реєстрації стану актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції Донецької області, [PERSON] народився [INFO], актовий запис №886, в графі «батьки» зазначено: батько - [PERSON], мати - [PERSON]. Згідно акту КСН «Азовстальський» від 15.04.2015 року, позивачка [PERSON] мешкає за адресою: [ADDRESS] разом з сином [PERSON], [INFO]. Згідно ст.180 Сімейного Кодексу України від 10 січня 2002 року №2947-ІІІ (зі змінами та доповненнями) (далі за текстом СК України) батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, до того ж обов'язок утримувати дитину є рівною мірою обов'язком як матері, так і батька. При цьому обов'язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. При ухиленні від цього обов'язку, відповідно до ч.3 ст.181 Сімейного Кодексу України, кошти на утримання дитини за рішенням суду присуджуються у частці від доходу платника аліментів. Відповідно до п.2 ч.1 та ч.2 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до роз'яснень, викладених у Постанові Пленуму Верховного суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч.2 ст.182 СК України. Що ж до максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до ч.3 ст.70 Закону України «Про виконавче провадження» він не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи. Таким чином судом встановлено, відповідач зобов'язаний сплачувати аліменти на утримання неповнолітньої доньки, має працездатний вік, регулярний дохід та не має непрацездатних членів сім'ї чи родичів, яких він зобов'язаний утримувати, тому з урахуванням конкретних обставин справи,

Outcome: approved