Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-19 00:00:00

29 жовтня 2019 року позивач звернулась до суду з зазначеним позовом, в якому просила винести судове рішення, яким виселити [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] з житлової квартири, що знаходиться за адресою : [ADDRESS] , без надання іншого жилого приміщення. В обгрунтування позову вказувала, що їй на праві приватної власності належить квартира за адресою : [ADDRESS] . Дана квартира перейшла їй у власність після померлої бабусі - [PERSON] , яка ще за життя склала на позивачку заповіт. Відповідачі фактично проживають за даною адресою, відповідач [PERSON] зареєстрований за вказаною адресою, натомість вони не є ні власниками (співвласниками даної квартири), останні до теперішнього часу продовжують проживати в ній, виїжджати з квартири не бажають, чим порушують її законні права та інтереси, як власника. Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 31 жовтня 2011 року відкрито провадження у справі. Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 03.04.2019 року підготовче судове засідання закрите а справу призначено до судового розгляду по суті. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав на адресу суду заяву згідно якої просив позов задовольнити, та розглядати справу без його участі. Відповідачі в судове засідання не з`явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, оскільки відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Дослідивши, письмові матеріали справи і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов наступних висновків. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 3 ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім вимог встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи із змісту ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивач у справі [PERSON] є власником квартири за адресою : [ADDRESS] . У відповідності дост. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Згідност. 316 ЦК Україниправом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Заст. 317 ЦК Українивласникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Згідно ч. 1ст. 319 ЦК Українивласник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. У відповідності до ч. 1ст. 381 ЦК Українивласник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб. За ч. 2ст. 386 ЦК Українивласник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідност. 391 ЦК Українивласник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Заст. 270 ЦК Українифізична особа, серед іншого, має право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на недоторканість житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування. За вказаною адресою зареєстрований та проживає відповідач [PERSON] , та відповідач [PERSON] , які перешкоджають [PERSON] як власнику вищезазначеного майна користуватися її власністю, чинять дії, які спрямовані на знищення майна, не дають можливості користуватися та розпоряджатися її власністю на власний розсуд, чим порушують права позивача. Оскільки відповідачі у добровільному порядку відмовляються звільняти зайняту ними квартиру, не маючи при цьому законних підстав для подальшого використання даного приміщення для проживання, тому позовні вимоги [PERSON] підлягають захисту в порядку визначеному ст.386,391 ЦК України. Така позиція повністю узгоджується висновками, які викладені в Постанові Верховного суду від 25 липня 2018 року у справі №638/13030/13-ц. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом. Цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які хоча і правомірно вселились у спірну квартиру власника, але на час розгляду справи не є членом його сім`ї, тому в даному випадку власник повинен звертатись до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні правом власності, а не про визнання особи такою, що втратила право користування житлом. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог [PERSON] в частині усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення. Враховуючи, що позивачем при поданні позовної заяви сплачено суму судового збору в розмірі 704 грн. 80 коп., то відповідно до ст. 141 ЦПК України вона підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved