Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-09 00:00:00

3 квітня 2017 року, [PERSON] звернулася до суду з вищеназваним позовом, в якому зазначила, що 08.11.2011 року, між нею та відповідачкою був укладений нотаріально посвідчений договір довічного утримання (реєстр. № 1-1073), згідно умов якого, позивачка передала у власність відповідачки належний їй на праві власності садовий будинок з господарчими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою : [ADDRESS], який складається в цілому з одного садового будинку під літ. «А,А1,А2,а,а1,а3», загальною площею 155,4 кв.м, ганок під літ. «а2», площею 3,4 кв.м, літня кухня під літ. «В», площею 12,5 кв.м, погріб під літ. «в», площею 11,2 кв.м, прибудова під літ. «в1», площею 5,3 кв.м, сарай під літ. «Г», площею 10,5 кв.м, діш під літ. «Д», площею 2 кв.м, вбиральня під літ. «Е», площею 1,8 кв.м, альтанка під літ. «Ж», площею 13,3 кв.м, гараж під літ. «З», площею 19,9 кв.м, споруди під №№ 1-12,І, розташованого на земельній ділянці площею 632 кв.м, що знаходиться у приватній власності на підставі державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 10.11.2005 р., кадастровий № [NUMBER], і договір відчуження садового будинку, який розташований на приватизованій земельній ділянці, площею 0,0632 га - посвідчується одночасно з відчуженням цієї земельної ділянки, а відповідачка, в свою чергу, зобов'язалася довічно повністю утримувати позивачку, забезпечувати її харчуванням, одягом, ліками, необхідною допомогою, зберігаючи за позивачкою право на безкоштовне довічне користування та проживання у вказаному садовому будинку, вартість матеріального забезпечення (їжа, одяг, необхідна допомога, ліки, оплата по комунальним послугам) була встановлена сторонами в розмірі 1700 грн. щомісячно з урахуванням інфляції та індексації. Як стверджує позивачка у позові, спочатку, відповідачка сумлінно виконувала свої договірні зобов'язання, але з початку 2012 року перестала приходити до неї та забезпечувати її харчуванням і доглядом, у зв'язку з чим, вона неодноразово телефонувала їй на мобільний телефон, однак остання, не підіймала трубку, не передзвонювала їй, а згодом, взагалі відключила свій телефон і на сьогодні, їй невідомо місцезнаходження відповідачки. З наведених підстав позивачка просила суд розірвати вказаний договір довічного утримання, скасувати право власності відповідачки на зазначений садовий будинок та земельну ділянку, які знаходяться за адресою : [ADDRESS] та визнати за нею право власності на вказаний садовий будинок та земельну ділянку. В судове засідання позивачка не з`явилась, про дату, час та місце судового розгляду була повідомлена належним чином, особисто під розписку, причини неявки суду не повідомила, однак надала суду письмову заяву, в якій посилаючись на ст. 158 ЦПК України, повністю підтримала позов і просила слухати справу без її участі, не заперечуючи проти хувалення судом заочного рішення по справі (а.с. 30,33). Відповідачка в судове засідання повторно не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином у відповідності до ст. 74 ЦПК України, за останньою відомою судові і позивачці її адресою місця проживання (перебування), що підтверджується поштовим повідомленням, яке повернулося до суду з відміткою листоноші «за закінченням терміну зберігання» та довідкою ВАДР ГУДМС України в Одеській області від 07.04.2017 р. про те, що [PERSON], [INFO] зареєстрованою чи знятою з реєстрації по м. Одесі та Одеській області не значиться та в порядку ч. 9 ст. 74, ч. 1 ст. 77 ЦПК України, шляхом розміщенням оголошень у пресі, в офіційному виданні України «Одеські вісті», у зв'язку з неможливістю вручення відповідачці повістки з викликом до суду, а тому вважається повідомленою про дату, час і місце судового розгляду справи належним чином, причини своєї неявки суду не повідомила, заяв про розгляд справи за її відсутності суду не надала (а.с. 21,24-26,32). Згідно з ч. 4 ст. 169 ЦПК України, якщо у суду не має даних про причину неявки відповідача, сповіщеного належним чином, суд вважає можливим розглянути справу на підставі даних, які є в матеріалах справи та зі згоди позивача ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. За загальним правилом - кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 3 ЦПК України). Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України. Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона - повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи та розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі - розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін на інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частинами 3,4 статті 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Статтею 744 ЦК України передбачено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Приписами статті 651 ЦК України передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Відповідно до ч. 1 ст. 755 ЦК України, договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду: на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини. Також, частиною 1 статті 756 ЦК України зазначено, що у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв'язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов'язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення. У цьому разі витрати, зроблені набувачем на утримання та (або) догляд відчужувача, не підлягають поверненню. Суд встановив, що 08.11.2011 року, між позивачкою та відповідачкою були укладені нотаріально посвідчені договори довічного утримання (реєстр. № 1-1073, № 1076), згідно умов яких, позивачка передала у власність відповідачки належний їй на праві власності садовий будинок з господарчими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою : [ADDRESS], який складається в цілому з одного садового будинку під літ. «А,А1,А2,а,а1,а3», загальною площею 155,4 кв.м, ганок під літ. «а2», площею 3,4 кв.м, літня кухня під літ. «В», площею 12,5 кв.м, погріб під літ. «в», площею 11,2 кв.м, прибудова під літ. «в1», площею 5,3 кв.м, сарай під літ. «Г», площею 10,5 кв.м, діш під літ. «Д», площею 2 кв.м, вбиральня під літ. «Е», площею 1,8 кв.м, альтанка під літ. «Ж», площею 13,3 кв.м, гараж під літ. «З», площею 19,9 кв.м, споруди під №№ 1-12,І, розташованого на земельній ділянці площею 632 кв.м, що знаходиться у приватній власності на підставі державного акту на право приватної власності на земельну ділянку, площею 0,0632 га з цільовим призначенням для ведення садівництва серії [NUMBER] від 10.11.2005 р., кадастровий № [NUMBER], а відповідачка, в свою чергу, зобов'язалася довічно повністю утримувати позивачку, забезпечувати її харчуванням, одягом, ліками, необхідною допомогою, зберігаючи за позивачкою право на безкоштовне довічне користування та проживання у вказаному садовому будинку, вартість матеріального забезпечення (їжа, одяг, необхідна допомога, ліки, оплата по комунальним послугам) була встановлена сторонами в розмірі 1700 грн. щомісячно з урахуванням інфляції та індексації (а.с. 8-13). Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 91621946 від 10.07.2017 р., за відповідачкою зареєстроване право власності на спірний садовий будинок та земельну ділянку, на якій він розташований (а.с. 34-37). Як стверджує позивачка у позові, спочатку, відповідачка сумлінно виконувала свої договірні зобов'язання, але з початку 2012 року перестала приходити до неї та забезпечувати її харчуванням і доглядом, у зв'язку з чим, вона неодноразово телефонувала їй на мобільний телефон, однак остання, не підіймала трубку, не передзвонювала їй, а згодом, взагалі відключила свій телефон і на сьогодні, їй невідомо місцезнаходження відповідачки. При чому, п. 14 договору довічного утримання від 08.11.2011 р. передбачено - у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв'язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем (відповідачкою) обов'язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення. У цьому разі, витрати, зроблені набувачем на утримання та (або) догляд відчужувача не підлягають поверненню. Як вбачається з матеріалів справи, позивачка є особою похилого віку ([INFO]), пенсіонеркою, інвалідом ІІ групи довічно і як слід не має достатніх коштів для свого утримання, а саме купівлю харчів, ліків, оплату лікарів та медичних оглядів, які необхідно проходити періодично (а.с. 14,15,18,19). Таким чином, суд дійшов висновку, що позивачка потребувала необхідний догляд за нею та допомогу (харчування, одяг, ліки), як це зазначено в договорі довічного утримання, і який зобов'язалася відповідачка за договором надавати позивачці довічно. Зі змісту позову вбачається, що позивачка, в силу свого похилого віку часто хворіє і потребує відповідного догляду, який відповідачка зобов'язалася їй надавати довічно, а також, що сторони чітко встановили вартість матеріального забезпечення позивачки, як це зазначено у договорі довічного утримання у розмірі 1700 грн. на місяць, однак, як випливає зі змісту позову, відповідачка, спочатку сумлінно виконувала свої договірні зобов'язання, але з початку 2012 року перестала приходити до неї та забезпечувати її харчуванням і доглядом, у зв'язку з чим, вона неодноразово телефонувала їй на мобільний телефон, однак остання, не підіймала трубку, не передзвонювала їй, а згодом, взагалі відключила свій телефон і на сьогодні, їй невідомо місцезнаходження відповідачки. Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідачка, в порушення вимог ст.ст. 651,744,755 ЦК України - не виконувала свої зобов'язання за договором довічного утримання, що призвело до істотних порушень нею умов договору довічного утримання в частині неотримання позивачкою грошей, харчування, одягом, догляду по утриманню, на які вона розраховувала при укладенні оспорюваного договору довічного утримання, у зв'язку з чим, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. На підставі ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якою передбачено, що у разі, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, з відповідачки на користь держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 640 грн.

Outcome: approved