Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-22 00:00:00

31.01.2020 року до суду надійшла вказана позовна заява, в якій позивач просить стягнути з відповідача на свою користь пеню в розмірі 472153,20 грн., та моральну шкоду в розмірі 50000грн. В обгрунтування позовних вимог посилається на наступне. 27.06.2019 року між позивачем та відповідачем укладено договір №9-268 на виготовлення та встановлення меблів, а саме кухонного гарнітуру: корпус ДСП 18мм EGGER (Австрія), фасади МДФ фарбований матовий, петлі BLUM (Австрія), направляючі ящики ANTARO BLUM (Австрія), підйомники Aventos BLUM, сушка INOXA (Італія), лоток для приладів ORGA-LINE BLUM, без ручок (з Tip-On), електропривод на секції з посудомийкою; вартістю робіт 171070 грн., зі строком виконання робіт до 30.09.2019 року та попередньою оплатою 119749 грн. Останнім днем належного виконання відповідачем за вказаним договору спливав 30 вересня 2019 року, однак відповідач виготовив та закінчив встановлення меблів лише 31 січня 2019 року. Таким чином, має місце порушення зобов`язання, строк прострочення виконання зобов`язання становить 92 календарних днів, а тому відповідач відповідно до норм ЗУ «Про захист прав споживачів» повинен сплатити позивачу неустойку в розмірі 472153,20 грн. Вказані обставини також завдали позивачу моральну шкоду, оскільки останній планував переїхати до нової оселі та вести там нормальний побут, в якому не вистачало лише кухні з жовтня 2019 року. Дружина позивача на той час була вагітною, та внаслідок вказаної бездіяльності позивач разом з дружиною проживали в будинку без кухні, а тому завдану моральну шкоду позивач оцінює в розмірі 50000 грн., та просить стягнути її також з відповідача. Відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому він просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на відсутність доказів відповідних тверджень викладених в позовній заяві, як і не додано доказів попередньої оплати в розмірі 119749 грн. згідно умов договору, та укладеним договором була погоджена між сторонами неустойка в розмірі 0,04% розміру авансованого платежу за кожен день прострочення. Представником позивача адвокатом Петрофановою К.Р. надано відповідь на відзив, в якому просить задовольнити позов посилаючись на те, що відповідач взяв на себе зобов`язання щодо надання послуг з виготовлення та встановлення меблів у погоджений сторонами строк, та позивач оплатив на момент підписання договору аванс в розмірі 119749 грн. Відсутність підписаного акту прийому-передачі обумовленого комплекту меблів замовником і вказує на неналежне виконання зобов`язання відповідачем умов договору. Також в позові позивач здійснив технічну помилку та замість вірного 31 грудня 2019 року зазначена дата 31 січня 2019 року, однак строк прострочення виконання зобов`язання визначено правильно, а саме 92 днів, а розрахунок пені здійснюється відповідно до ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів», а визначення в договорі неустойки в розмірі 0,04% розміру авансового платежу за кожен день прострочення є несправедливою умовою. Представником відповідача адвокатом Загорулько Є.О. подані до суду заперечення, в яких він просить поновити строк на їх подання, та відмовити в позові в повному обсязі посилаючись на те, що авансовий платіж був внесений не самим позивачем, а іншою особою, а тому підстав для нарахування пені не існує. Також, договором визначено умови і розмір відповідальності виконавця за прострочення зобов`язання, та максимальний розмірі відповідальності може лише складати 4406,76 грн. Крім того, вироблення меблів відбулось на підставі зміненого за погодженням сторін у серпні 2019 року проекту, та виконання робіт неодноразово переносилось у зв`язку з тим, що замовником не було перенесено труби та встановлення розетки таким чином, щоб було можливо виготовити меблі відповідно до проекту, та з інших причин. Отже, враховуючи поведінку замовника, в даному випадку взагалі відсутні підстави покладення відповідальності з прострочення на виконавця. Відшкодування моральної шкоди за договором не передбачено. Суд поновлює відповідачу строк на подання вказаних заперечень у зв`язку з внесенням змін до ЦПК України 02.04.2020 року. Представником позивача адвокатом Петрофановою К.Р. подані письмові пояснення на заперечення, в яких зазначає, що обов`язок позивача щодо оплати здійснений. Та умови договору щодо зменшення пені є несправедливими. Представник позивача адвокат Петрофанова К.Р. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, та просила їх задовольнити. Представник відповідача адвокат Загорулько Є.О. в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на доводи, що викладені у відзиві та запереченнях. 31.01.2020 року вказана позовна заява надійшла до Київського районного суду м. Харкова, та розподілена судді Сенаторову В.М. 05.02.2020 року судом здійснено електронний запит до реєстру Територіальної громади м. Харкова для встановлення місцеперебування позивача, відповідь на який надано до суду 05.02.2020 року. Ухвалою судді від 10.02.2020 року відкрито загальне позовне провадження по даній справі. 07.04.2020 року здійснено повторний автоматизований розподіл вказаної справи, справу перерозподілено судді Зуб Г.А. Ухвалою судді від 16.04.2020 року вказану справу прийнято до провадження судді, та по справі призначено підготовче судове засідання. 27.07.2020 року в підготовчому судовому засіданні задоволено клопотання про виклик свідків. Ухвалою суду від 27.07.2020 року закрито підготовче засідання по справі, та справу призначеного до судового розгляду по суті. На підставі заяви представника відповідача судом надано текст телеграми про виклик в судове засідання свідка [PERSON] . Судом встановлено, що 27 червня 2019 року між позивачем та відповідачем укладено договір на покупку товарів №9-268, відповідно до якого замовник доручає, а виконавець зобов`язується виконати послуги з виготовлення та встановлення меблів в наступній комплектації згідно ескізам: кухонний гарнітур: корпус ДСП\~18мм\~EGGER\~(Австрія),\~фасади МДФ\~фарбований матовий,\~петлі BLUM\~(Австрія),\~направляючі ящики\~ ANTARO\~BLUM\~(Австрія),\~підйомники \~Aventos\~BLUM,\~сушка \~INOXA\~(Італія),\~лоток для\~приладів ORGA-LINE\~BLUM,\~без ручок\~(з\~Tip-On),\~електропривод на\~секції з\~посудомийкою.\~ У договорі на покупку товарів №9-268 від 27.06.2019 року серед іншого сторони обумовили: вартість замовлення становить 171070 грн. (п.5 договору), готовність замовлення до установки з 16.09.2019 року по 30.09.2019 року (п. 6 договору). Також вказаним договором встановлено, що замовник оплатив виконавцеві на момент підписання договору аванс в розмірі 119749 грн. (п. 6 договору), що також підтверджується наданими до суду платіжними дорученнями. Посилання сторони відповідача, що вказаний внесок був сплачений іншою особою, а тому доказів сплати до суду не надано, спростовується погодженим між сторонами п. 6 Договору. Підстав вважати, що сторони в договорі обумовили сплату вказаних коштів саме позивачем у суду не існує, а тому вказані посилання є необгрунтовані. Так судом встановлено, що відповідач виконав свої зобов`язання з порушенням обумовленого строку в договорі, а саме із затримкою 92 календарні дні, що не спростовано відповідачем, та меблі були встановлені позивачу лише 31 грудня 2019 року. Як пояснив, представник відповідача, що виконання робіт неодноразово переносилось у зв`язку з тим, що замовником не було перенесено труби та встановлення розетки таким чином, щоб було можливо виготовити меблі відповідно до проекту, та з інших причин. Пунктом 8 договору сторони передбачили, що терміни виконання замовлення можуть бути змінені за згодою сторін. У разі зміни термінів установки замовником, виконавець залишає за собою право призначити новий термін установки відповідно з графіка роботи фірми. За вказаних обставин, доказів того, що сторони погодили продовження термінів до суду не надано, як і додаткової угоди до договору №9-268 від 27.06.2019 року, а тому підстав вважати, що вказане порушення термінів відбулось з вини замовника у суду також не має, та надані до суду скріншоти з Viber не є належними доказами щодо продовження строку виконання зобов`язань зі сторони відповідача. Свідок зі сторони позивача [PERSON] в судовому засіданні вказав, що дійсно ним було сплачено авансовий внесок в розмірі 119749 грн., оскільки між ним та позивачем була усна домовленість щодо сплати вказаних коштів зі свого рахунку ФОП. Свідки зі сторони відповідача [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні вказали, що укладеного договору вони не бачили, та [PERSON] лише підготувала рахунок на ім`я ФОП [PERSON] про сплату коштів, та позивач повідомив, що бажає сплатити кошти в безготівковим способом, та попрохав відповідний рахунок. Також договір забрала дружина позивача для підпису позивачем, але його не повернула з підпису. У договорі сторони також погодили відповідальність у вигляді неустойки в розмірі 0,04% розміру авансового платежу за кожний день прострочення у разі несвоєчасної поставки меблів замовнику (п. 12 Договору). Тому на думку відповідача, неустойка повинна рахувати саме відповідно до умов договору, а не у відповідності до ЗУ «Про захист прав споживачів». \~ Відповідно до статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів. Закон України «Про захист прав споживачів»\~(Далі-Закон) регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Пунктом 22 частини першої\~статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів»\~визначено, що споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). \~ Статтею 611 ЦК України визначені правові наслідки порушення зобов`язання, зокрема, сплата неустойки. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5)\~недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)». У пункті 8.26. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19) вказано, що «водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах». Тлумачення пункту 3 статті 3, статті 627 ЦК України свідчить, що свобода договору має декілька складових. Зокрема, свобода укладання договору; у виборі контрагента, виду договору, визначенні умов договору, форми договору. При реалізації принципу свободи договору слід враховувати вимоги ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, розумності та справедливості. Тобто законодавець, закріплюючи принцип свободи договору, встановив і його обмеження. Причому останні є одночасно й межами саморегулювання. Вони передбачені в абзаці 2 частини третьої статті 6 ЦК України, згідно з якою сторони не можуть відступати від положень актів цивільного законодавства в разі існування однієї з таких підстав: наявності в акті цивільного законодавства прямої вказівки про неможливість сторін відступати від його імперативного положення (наприклад, згідно частини п`ятої статті 576 ЦК України предметом застави не можуть бути вимоги, які мають особистий характер, а також інші вимоги, застава яких заборонена законом); якщо зі змісту акту цивільного законодавства випливає обов`язковість його положень, яка може мати вигляд вказівки в акті цивільного законодавства на нікчемний характер відступу від його положень, або виражатися за допомогою інших правових засобів (наприклад, таким буде припис абзацу 2 частини першої статті 739 ЦК України, що умова договору, відповідно до якої платник безстрокової ренти не може відмовитися від договору ренти, є нікчемною); якщо це випливає із суті відносин між сторонами. Ця підстава не є логічним закінченням абзацу 2 частини третьої статті 6 ЦК. Такі міркування зумовлені тим, що стаття 6 ЦК України присвячена регулюванню співвідношення актів цивільного законодавства й договору, а не їх кореляції із сутністю відносин між сторонами. Адже сутність цих відносин полягає в їх договірному характері. Тому її застосовування фактично можливе тільки за наявності будь-якої з двох попередніх підстав, тобто прямої вказівки, або ж якщо обов`язковість положень акту цивільного законодавства слідує з його змісту. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків,\~передбачених законом (частина друга статті 551 ЦК України). У статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. \~ Згідно\~частини п`ятої\~статті 10\~Закону України\~«Про захист\~прав споживачів»\~у разі\~коли виконавець\~не може\~виконати (прострочує\~виконання)\~роботу (надання\~послуги)\~згідно з\~договором,\~за кожний\~день (кожну\~годину,\~якщо тривалість\~виконання визначено\~у годинах)\~прострочення споживачеві\~сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги),якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Правочин, яким скасовується чи обмежується відповідальність за умисне порушення зобов`язання, є нікчемним (частина третя статті 614 ЦК України). Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 ЦК України). Тлумачення вказаних норм свідчить, що за загальним правилом обсяг договірної відповідальності регулюється в ЦК нормами, які мають диспозитивний характер. Тобто, сторони при укладанні конкретного виду договору можуть регулювати їх самостійно. Проте свобода у визначенні обсягу договірної відповідальності не безмежна, оскільки законодавець встановлює межі саморегулювання, гарантуючи охорону інтересів окремих учасників цивільного обороту (зокрема, споживачів) за допомогою встановлення імперативної заборони (ex ante). Тому правочин, яким скасовується або обмежується відповідальність за умисне невиконання або неналежне виконання зобов`язання, є нікчемним. З урахуванням правил, закріплених в статті 217 ЦК, нікчемною буде лише та частина договору (його пункти), в якій передбачено про скасування або обмеження відповідальності. При цьому, це не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо буде встановлено, що договір був би укладений сторонами і без включення до нього умов про скасування або обмеження відповідальності за умисне порушення зобов`язання. Таким чином, суд приходить до висновку, що: в договорі на покупку товарів №9-268 від 27.06.2019 року відбулося обмеження договірної відповідальності (зменшення розміру пені із трьох відсотків до 0,04% розміру авансового платежу за кожен день прострочення) без врахування імперативної заборони передбаченої частиною третьою статті 614 ЦК України; умови договору №9-268 від 27.06.2019 року щодо зменшення розміру пені із трьох відсотків до 0,04% розміру авансового платежу за кожен день прострочення слід кваліфікувати як нікчемні; до правовідносин сторін слід застосовувати розмір пені передбачений в частині п`ятій статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів». За вказаних обставин, суд погоджується з розрахунком позивача, що наведений у позові, а саме, що пеня в даному випадку за неналежне виконання зобов`язання за 92 календарних днів становить 472153,20 грн., виходячи з розрахунку 92*(3%*171070). Однак, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення (частина друга статті 551 ЦК України). Тлумачення частини третьої статті 551 ЦК України свідчить, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду за наявності однієї з умов: (а) якщо він значно перевищує розмір збитків; (б) за наявності інших обставин, які мають істотне значення. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 727/9352/17 (провадження № 14-319цс19) зроблено висновок, що «положення частини\~третьої\~статті 551\~ЦК України з урахуванням наведених положень норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства\~дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків. Такого висновку дійшли Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 4 листопада 2015 року у справі № 6-1120цс15, і Велика Палата Верховного Суду у постановах від 12 грудня 2018 року у справі № 703/1181/16-ц та від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц. Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи, зокрема, завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними і публічними інтересами, особливості предмета спору, ціни позову (стаття 11 ЦПК України). Частиною третьою статті 551 ЦК України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Отже, положення частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням наведених положень норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків. Такого висновку дійшли Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1120цс15, і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 703/1181/16-ц». За вказаних обставин, суд враховує, що стягнення пені у розмірі, який майже у три рази перевищує розмір ціни договору (наданих послуг -171070 грн.), не може вважатися таким, що відповідає загальним засадам цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України), а тому суд, з урахуванням встановлених судом обставин, вважає за можливе зменшити розмір пені до 70000 грн., а від так позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню за наведених вище обставин. Спірні правовідносини виникли з договірних відносин щодо надання послуг з виготовлення та встановлення меблів. Статтею 611 ЦК України визначені правові наслідки порушення зобов`язання, зокрема, відшкодування збитків та моральної шкоди (пункт 4). Згідно з частинами першою та другою\~статті 23 ЦК України\~особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 23\~ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. У свою чергу, Закон України\~«Про захист\~прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг. Тобто у сфері дії вказаного\~Закону\~перебувають у тому числі відносини між споживачами та надавачами будь-яких послуг. За змістом пункту 5 частини першої\~статті 4 Закону України «Про захист прав споживачів»\~ споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону. Відповідно до частини другої\~статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів»\~при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. 01 вересня 2020 року Велика Палата Верховного Суду у справі № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19) прийняла постанову, якій сформувала правовий висновок про те, що виходячи з положень статей\~16\~і\~23\~ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства. Статті 4 та 22 Закону про захист прав споживачів у чинній редакції прямо передбачають право споживача на відшкодування моральної шкоди у правовідносинах між споживачами та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг. Вирішуючи спір щодо відшкодування моральної шкоди за порушення споживчого договору, суди мають враховувати, що моральна шкода за порушення цивільно-правового договору як спосіб захисту суб`єктивного цивільного права може бути компенсована і в тому разі, якщо це прямо не передбачено законом або тим чи іншим договором, і підлягає стягненню на підставі статей\~16\~та\~23 ЦК України\~і\~статей 4\~та 22 Закону про захист прав споживачів навіть у тих випадках, коли умовами договору право на компенсацію моральної шкоди не передбачено. При цьому, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку про застосування статей 4 та 22 Закону про захист прав споживачів, викладеного у її постанові від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64 цс 19) в частині застосування норм права при вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди за порушення договору банківського вкладу. В пункті 9 Постанови визначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема враховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, конкретних обставин по справі, характер моральних страждань і наслідків, що наступили. В обґрунтування наявності підстав для відшкодування моральної шкоди, позивач посилається на те, що позивач планував переїхати до нової квартири та вести там нормальний побут, в якій не вистачало лише кухні, та дружина позивача на той час була вагітною, та внаслідок бездіяльності відповідача позивач з дружиною мешкали в квартирі без кухні, що спричинило моральні страждання, які позивач оцінює в 50000 грн. Аналізуючи зібрані у справі докази в їх сукупності стосовно завданої позивачу моральної шкоди, ураховуючи душевні страждання та стрес, яких позивач зазнав у зв`язку із відсутністю кухні в оселі позивача, вимушеність змін у повсякденному житті, зважаючи на вимоги розумності та справедливості, суд приходить до висновку, що вимогам розумності та справедливості відповідає відшкодування моральної шкоди у розмірі 5000 грн. Вимоги щодо стягнення витрат на правничу допомогу судом не розглядаються. Відповідно до\~ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір в розмірі 840,80 грн.

Outcome: partial