Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-05 00:00:00

29.12.2016 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи втративши право користування житловим приміщенням, обґрунтувавши свої вимоги тим, що вона є власницею квартири [ADDRESS] ([PERSON]) у місті Словянськ, Донецької області, на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 09.12.2005 року приватним нотаріусом Словянського міського нотаріального округу Донецької області та зареєстрованого в КП БТІ м. Словянська 15.01.2006 року під реєстраційним № 165073. В даній квартирі зареєстрований, як член сімї, відповідач, який є її сином. З березня 2015 року відповідач не став проживати в зазначеній квартирі, однак знятися з реєстрації в добровільному порядку в даній квартирі відмовився. У звязку з чим, позивач просить суд визнати [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування житловим приміщенням у квартирі [ADDRESS] ([PERSON]) у місті Словянськ, Донецької області. Представник позивача [PERSON], яка діє за довіреністю від 29.12.2016 року, в судовому засіданні просила суд задовольнити позов. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про час, дату і місце судового засідання повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Заслухавши представника позивача, дослідивши подані позивачем документи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що позивач є власницею квартири [ADDRESS] ([PERSON]) у місті Словянськ, Донецької області, на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 09.12.2005 року приватним нотаріусом Словянського міського нотаріального округу Донецької області та зареєстрованого в КП БТІ м. Словянська 15.01.2006 року під реєстраційним № 165073 (а.с.4-6). Відповідно до довідки від 29.12.2016 року, виданої директором ТОВ [PERSON] ЛТД (а.с.7), [PERSON], [INFO], зареєстрований, як член сімї, у квартирі [ADDRESS] ([PERSON]) у місті Словянськ, Донецької області. Вирішуючи питання стосовно визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням суд виходить з наступного. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, зокрема ст. 1 Протоколу №1 від 1952 року, передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів. Так, відповідно до ч.4 ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків встановлених Конституцією України та законом, є однією із загальних засад цивільного законодавства (п.2 ч.1 ст. 3 ЦК України. Непорушність права приватної власності і недопущення протиправного позбавлення власності визначено також серед конституційних основ правопорядку у сфері господарювання (ч.2 ст. 5 Господарського кодексу України). Згідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Судовий захист права власності здійснюється шляхом розгляду позовів про визнання права власності, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право власності та іншим способом, що встановлений законом або договором. Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав від 07.02.2014 року №5, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316-319 ЦК України). Згідно зі ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном за власним розсудом. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно вимог закону, зокрема ст. 405 ч.2 ЦК України, член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом в разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] додала акт від 29.12.2016 року, затверджений директором ТОВ [PERSON] ЛТД (а.с.8), з якого вбачається, що [PERSON], [INFO], у квартирі [ADDRESS] ([PERSON]) у місті Словянськ, Донецької області, фактично не мешкає з березня 2015 року по теперішній час. Свідки [PERSON] та [PERSON], які були допитані в судовому засіданні, пояснили, що є сусідками позивачки. Вони зазначили, що відповідач [PERSON], який є сином позивачки, у квартирі [ADDRESS] (раніше [PERSON]) м. Словянська, не зявлявся понад 2 роки, будь-яких дій, щодо вселення у вказану квартиру не здійснював та йому в цьому ніхто не перешкоджає. Крім того, підтвердили, що вони дійсно були присутні при складанні акту від 29.12.2016 року, щодо не проживання відповідача за вищевказаною адресою, та також підтвердили свої підписи в даному акті. У звязку з чим, суд приходить до висновку, що строк, передбачений ч. 2 ст. 405 ЦК України, який передбачає втрачання права користування житлом члена сімї, на момент подання заяви до суду вже сплинув, відповідач у спірній квартирі не мешкає, тому наявні підстави для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Таким чином, наведені доводи, аналіз доказів та їх належна оцінка переконують суд в тому, що позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved