Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-26 00:00:00

30 листопада 2016 року [PERSON] звернувся до суду з вищезазначеним позовом. В обґрунтування позовної заяви позивач зазначає, що 17.11.2006 року він придбав у [PERSON] жилий будинок з надвірними побудовами, що знаходиться в м. Миргороді Полтавської області по вул. Микиші, 27, на земельній ділянці площею 1000 кв.м. За змістом технічного паспорта вказаний житловий будинок знаходиться на присадибній земельній ділянці площею 2800 кв.м. [PERSON] даний житловий будинок 10.01.2005 року подарувала [PERSON] Якій у свою чергу будинок подарувала [PERSON] Право власності [PERSON] було зареєстровано 15.07.1997 року і будинок з цього часу не перебував у власності [PERSON], З переходом права власності до [PERSON], попередній власник- Стась Г.П.перестала бути користувачем присадибної земельної ділянки. Але 24.09.2003 року Миргородська міська рада видала [PERSON] державний акт на право приватної власності на землю, що розташована за тією ж адресою, що й житловий будинок, як наслідок у [PERSON] виникло право власності на земельну ділянку. Даний державний акт виданий на підставі рішення виконавчого комітету Миргородської міської ради від 23.07.2003 року № 749 про затвердження технічної документації зі складання державного акта на право приватної власності на земельну ділянку [PERSON] і безкоштовну передачу земельної ділянки у власність [PERSON] З огляду на це вказаний державний акт виданий [PERSON] та рішення прийняте, на підставі якого виданий державний акт, з порушенням вимог закону, оскільки відбулася приватизація земельної ділянки, яка вже не перебувала в користуванні [PERSON] Зазначені обставини перешкоджають позивачу оформити в установленому законом порядку користування спірною земельною ділянкою, на якій знаходиться його житловий будинок, а тому він звернувся до суду з даним позовом. В судовому засіданні [PERSON] та його представник - адвокат [PERSON], який здійснює свої повноваження на підставі договору про надання правової допомоги (а.с.31), позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Представник відповідача, Миргородської міської ради Полтавської області [PERSON] (копія довіреності а.с.34), в судовому засіданні позовні вимоги визнав та не заперечував проти їх задоволення. Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Встановлено, що на підставі рішення виконавчого комітету Миргородської міської радим Полтавської області від 23.07.2003 року № 749 (а.с.7) [PERSON] було видано державний акт серії РЗ № 649051, на право приватної власності на землю, призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та ведення особистого селянського господарства, площею 0,2611 га, що розташована по вулиці Микиші, 27 в м. Миргороді Полтавської області. Акт зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1749 (а.с.8). Житловий будинок, що розташований на вищевказаній земельній ділянці [PERSON] на підставі договору дарування від 15.07.1997 року подарувала [PERSON] (а.с.6). 10.01.2005 року згідно договору дарування право власності за житловий будинок № 27 по вул. Микиші в м. Миргороді перейшло до [PERSON] (а.с.12). 17.11.2006 року позивач [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу придбав вищевказаний будинок у [PERSON] (а.с.15). З викладеного вище вбачається, що 15.07.1997 року право власності на вказаний житловий будинок перейшло до [PERSON] і він з цього часу не перебував у власності [PERSON] Згідно статті 30 Земельного кодексу УРСР 1990 року при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення. З огляду на це право [PERSON] на користування присадибною ділянкою внаслідок продажу нею будинку 15.07.1997 року перейшло до [PERSON] Отже [PERSON] перестала бути користувачем даної земельної ділянки. Але 24.09.2003 року Миргородська міська рада видала [PERSON] державний акт на право приватної власності на землю серії РЗ № 649051 на земельну ділянку площею 0,2611 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та ведення особистого селянського господарства, що розташована за тією ж адресою, що й житловий будинок. Відповідно до частини 1 статті 125 Земельного кодексу України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Частина 1 статті 126 ЗК України передбачає, що право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Отже внаслідок видачі державного акта 24.09.2003 року у [PERSON] виникло право власності на земельну ділянку. Даний державний акт виданий на підставі рішення виконавчого комітету Миргородської міської ради від 23.07.2003 року № 749 про затвердження технічної документації зі складання державного акта на право приватної власності на земельну ділянку [PERSON] і безкоштовну передачу земельної ділянки у власність [PERSON] Таким чином вказаний державний акт виданий [PERSON] та рішення прийняте, на підставі якого виданий державний акт, в період, коли [PERSON] вже не була власником житлового будинку, для обслуговування якого їй передана у власність земельна ділянка, та не була користувачем даної земельної ділянки. За приписами статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. З огляду на це вказаний державний акт виданий [PERSON] та рішення прийняте, на підставі якого виданий державний акт, з порушенням вимог цих норм, оскільки відбулася приватизація земельної ділянки, яка вже не перебувала в користуванні [PERSON] Відповідно до ст. 391 Цивільного Кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджатися своїм майном. Частина перша ст. 15 Цивільного Кодексу України, закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист: прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (ст. 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (ч. 1 ст. 55 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 16 Цивільного Кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За змістом ч. 2 та 3 ст. 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Відповідно до ч. 1 ст. 155 ЗК України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Згідно ст. 158 Земельного кодексу України, виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб. Згідно висновку Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України, викладеного в постанові від 19 червня 2013 у справі № 6-57цс13, яке відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України, визначено, що державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Така позиція Верховного Суду України узгоджується з правовою позицією, що знайшла своє відображення у постанові від 6 лютого 2013 у справі № 6-169цс12, а саме державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий органом, який не мав на це законних повноважень, визнається недійсним. Вищевикладене дає суду законні підстави для задоволення позову [PERSON].

Outcome: approved