Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-02 00:00:00

7 лютого 2013 року позивачка звернулась до суду із зазначеним позовом, мотивуючи вимоги тим, що з 2008 року вона перебувала у трудових відносинах з відповідачем та працювала на посаді сортувальника 1 класу на дільниці експедирування періодичних видань. Наказом № 11 від 09 січня 2013 року її було звільнено з роботи за п.2 ст. 40 КЗпП України за станом здоров'я. Посилаючись на незаконність звільнення, просила поновити її на роботі, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду в сумі 20 000 грн. Рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 17 травня 2013 року позовні вимоги [PERSON] задоволені частково. Позивача поновлено на роботі та стягнуто на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 10 січня 2013 року по день винесення рішення суду у сумі 1782 грн. та моральну шкоду у сумі 300 грн. В іншій частині вимог відмовлено. В апеляційній скарзі позивач просить рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу змінити додатково стягнувши 1306 грн. 36 коп. Не погодившись з рішенням суду позивач надала апеляційну скаргу на обґрунтування якої посилалась на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зазначала, що при проведенні розрахунку суми середньої заробітної плати, нарахованої за час вимушеного прогулу, судом першої інстанції було помилково зменшено цю суму на розмір отриманої нею компенсації за невикористану відпустку у розмірі 1306 грн. 36 коп. Позивач в судовому засіданні апеляційного суду доводи апеляційної скарги підтримав та просив рішення суду частково змінити. Представник відповідача в судовому засіданні апеляційного суду проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду залишити без змін. Відповідно до частини 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Позивачем рішення суду оскаржується лише в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та в іншій частині сторонами не оскаржується. Відповідно до частини 1 ст. 303 ЦПК України та п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення лише в оскаржуваній частині і відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини. Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу зміні з наступних підстав. Згідно ст. 309 ЦПК України, підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. При розгляді справи судом першої інстанції встановлено, що [PERSON] з 2008 року перебувала у трудових відносинах з відповідачем, працювала на посаді сортувальника 1 класу на дільниці експедирування періодичних видань. Наказом № 11 від 09 січня 2013 року її було звільнено з роботи за п.2 ст. 40 КЗпП України за станом здоров'я. Вказаний напис внесено до трудової книжки та видано її працівнику. При звільненні працівнику нараховані та виплачені грошові кошти у розмірі 3527 грн. 70 коп., які складаються: з вихідної допомоги у сумі 1733 грн. 05 коп., компенсації за невикористану відпустку у сумі 1306 грн. 36 коп., компенсації за затримку виплати заробітної плати у сумі 488 грн. 29 коп. Задовольняючи вимоги [PERSON] про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 10 січня 2013 року по час ухвалення рішення суду тобто до 17 травня 2013 року суд 1 інстанції, посилаючись на п. 3 Порядку обчислення заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ №100 від 08 лютого 1995 року, виходив з того, що при звільненні працівнику було нараховано та виплачено вихідну допомогу, компенсацію за невикористану відпустку та компенсацію за затримку виплати заробітної плати, які не включаються у суму нарахованої середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу. Проте з таким висновком суду не можна погодитися у повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100 (далі - Порядок). Відповідно до Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника. Згідно Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Крім того, положеннями розд. III Порядку передбачені види виплат, які підлягають урахуванню і які не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу. Тобто пунктом 3 Порядку визначено порядок обчислення середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику у всіх випадках її збереження та визначено виплати, які включаються у її розрахунок. Ураховуючи, що звільнення працівника відбулося 9 січня 2013 року, суд, застосовуючи зазначені норми права, дійшов правильного висновку про те, що середня заробітна плата позивача повинна обчислюватися з виплат, отриманих ним за попередні два місяці роботи, а саме за листопад та грудень 2012 року. З матеріалів справи убачається, що у листопаді та в грудні 2012 року [PERSON] нараховані 1829 грн. 41 коп. та 544 грн. 52 коп. відповідно. Кількість відпрацьованих днів склала 38 днів. Тобто середньоденна заробітна плата позивача на час звільнення складала 62 грн. 47 коп. з цим погоджуються обидві сторони по справі. Згідно роз'яснень, викладених у п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року N 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час. Тобто компенсація за невикористану відпустку не підлягає зарахуванню при визначені грошової суми нарахованої працівнику за час вимушеного прогулу. Але суд першої інстанції зазначених вимог закону не врахував, як стягнув середній заробіток за час вимушеного прогулу з урахування суми отриманої працівником компенсації за невикористану відпустку, тому рішення суду в цій частині не можна визнати законним і обґрунтованим. Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року N 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. За таких обставин рішення апеляційного суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягає зміні зі стягненням на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 10 січня 2013 року по 17 травня 2013 року у сумі 3088 грн. 61 коп.

Outcome: approved