Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-01 00:00:00

29.10.2014р. позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, вказавши, що він, [PERSON], відповідно до наказу № 58 від 20.03.06 р., був прийнятий на посаду заступника директора ДП «АВТОСИСТЕМ» ООО «АГРОСИСТЕМ». 01.06.06р. відповідно до наказу № 67 від 01.06.2006 р. він був переведений на посаду директора вказаного підприємства. 08.05.2007 р. ДП «АВТОСИСТЕМ» ТОВ «АГРОСИСТЕМ» було перетворено в ТОВ «ДП АВТОСИСТЕМ». 14.04.2014 р. на підставі його заяви про звільнення за власним бажанням, відповідно до наказу № 31.03.14/01-к від 31.03.2014 р., позивач був звільнений з ТОВ «ДП АВТОСИСТЕМ». Відповідач має заборгованість перед Позивачем з виплати належної останньому заробітної плати у загальної сумі 44 685,89 грн.: за січень 2014 р. - 12 723,22 грн.; за лютий 2014 р. - 12 908,00 грн.; за березень 2014 р. - 12 908,00 грн.; заборгованість за період з 01 по 14 квітня 2014 р. (10 відпрацьованих днів) - 6 146,67 грн. Позивач декілька разів звертався до Відповідача з питання виплати належної йому заробітної плати, а також просив надати довідку про суму заборгованості, але відповідачем сума заборгованості по заробітній платі позивачу не сплачена, довідка про суму заборгованості по заробітній платі не надана. Отримана позивачем виписка від 21.10.2014 р. про рух коштів по картковому рахунку [PERSON], відкритому в установі банку з митою виплати ТОВ «ДП АВТОСИСТЕМ» заробітної плати, за період з 01.11.13 р. по 21.10.14 р. свідчить про те, що з 01.01. 2014 р. до цього часу заробітна плата йому не сплачена. Станом на дату подання позовної заяви період затримки виплати заробітної плати складає з 15.04.2014 р. по 28.10.2014 р., кількість робочих днів в зазначеному періоді -134 дня. Середньоденний розмір заробітної плати розраховується шляхом ділення заробітної плати за лютий та березень 2014 р. на кількість робочих днів в цих місяцях. Згідно наданої відповідачем довідки заробітна плата позивача за лютий 2014 р. склала 12 908,00 грн., при цьому кількість робочих днів в лютому 2014 р. - 20 днів, заробітна плата позивача за березень 2014 р. склала 12 908,00 грн., при цьому кількість робочих днів в березні 2014 р. - 20 днів. Таким чином середньоденна заробітна плата позивача складає 645,40 грн. Виходячи з зазначеного сума середнього заробітку, що належить позивачу за період затримки виплати заробітної плати з дня звільнення по теперішній час складає: 645,40 грн. х 134 робочих дня = 86 483,60 грн. Таким чином, загальна сума позовних вимог Позивача становить 131 169,49 грн.: -44 685,89 грн. - сума заборгованості з заробітної плати; -86 483,60 грн. - сума середнього заробітку, що належить позивачу за період затримки виплати заробітної плати (з 15.04.2014 р. по 28.10.2014 р.). Позивач просив суд стягнути на його користь відповідача суму заборгованості по заробітній платі - 131 169,49 грн. (44 685,89 грн. - сума заборгованості з заробітної плати, 86 483,60 грн. - сума середнього заробітку, що належить позивачу за період затримки виплати заробітної плати). Під час судового розгляду справи, 23.02.2015р. позивач надав суду письмову заяву про збільшення позовних вимог, вказавши, що відповідач надав суду довідку № 27.01.15/01 від 27.01.2015р., зміст якої свідчить про те, що крім заборгованості з вплати належної позивачу заробітної плати, позивачу не було сплачено суму 1925,77 грн. - компенсації за невикористану відпустку. Відповідач, зазначає позивач, підтверджує таким чином наявність його заборгованості з виплати позивачу суми компенсації за невикористану відпустку. Позивач збільшив позовні вимоги на суму компесації за невикористану відпустку на суму 1925,77 грн. та просить суд стягнути на його користь з відповідача суму заборгованості по заробітній платі - 131 169, 69 грн. (44685,89 грн. - сума заборгованості з заробітної плати, 86 483, 60 грн. - сума середнього заробітку, що належить позивачу за період затримки виплати заробітної плати) а також суму 1925,77 грн. - компенсація за невикористану відпустку. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, надав суду пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, просив суд задовольнити позов. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав повністю, надав суду письмові заперечення проти позову, вказавши, що 01.06.2006 р. Наказом № 67 на підставі протоколу загальних зборів № 17 від 30.05.2006 р. Позивач призначений на посаду директора ТОВ «ДП АВТОСИСТЕМ». Наказом № 30.04.13/01-ОД від 30.04.2013 р. Позивачу встановлено посадовий оклад у розмірі 17 210 грн. 67 коп. Також, Наказом № 29.11.13/01-КШ від 29.11.2013 року Позивач встановив собі тривалість робочого часу 30 годин на тиждень, при цьому на підприємстві встановлено загальний робочий час у відповідності до ст. 50 КЗпП України, тобто 40 годин на тиждень. Отже, Позивач на підставі зазначеного наказу працював на підприємстві на посаді директора неповний робочий час. За загальним правилом, передбаченим ст. 56 КЗпП України, оплата праці такому працівнику провадиться пропорціонально відпрацьованому часу або залежно від виробітку. Розрахунок Позивача про належні йому до виплати суми від підприємства є не вірним, вважає відповідач та не може бути прийнятий судом до уваги. 31.03.2014 р. директором ТОВ «ДП АВТОСИСТЕМ», тобто Позивачем, видано Наказ № 31.03.14/01-К про звільнення його за власним бажанням на підставі його особистої заяви та Протоколу зборів учасників № 31/03-14 від 31.03.2014 р. Відповідно до цього Наказу датою звільнення є останній день відпустки Позивача - 14.04.2014 р. Також, даний Наказ не містить розпорядження Позивача щодо проведення бухгалтерією з ним повного розрахунку. Відповідно ст. 47 КЗпП України, роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Підставою відповідальності власника є склад правопорушення, який включає в себе два юридичні факти: 1) порушення власником строків розрахунку при звільненні або/та затримка у видачі трудової книжки; 2) вина власника. При цьому законодавець не встановив заборони для особи поєднувати в собі повноваження уповноваженої власником особи та найманого працівника у правовідносинах, що стосуються звільнення. Як вбачається із Статуту ТОВ «ДП АВТОСИСТЕМ», а саме стаття 11: директор є виконавчим органом Товариства, який здійснює керівництво Товариством на принципах єдиноначальності, вирішує усі питання господарської діяльності, є розпорядником майна та коштів Товариства, приймає на роботу та звільняє з роботи працівників згідно чинного законодавства, видає накази, які обов'язкові для усіх працівників тощо. Позивач, працюючи на посаді директора та видаючи Наказ № 31.03.14/01-К від 31.03.2014 р. про своє звільнення повинен був отримати розрахунок при звільненні також за своїм наказом, а отже невиплата заробітної плати є його персональною відповідальністю і не може бути покладена ні в якому разі на іншу особу. Згідно роз'яснень, які містяться в п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. День звільнення Позивача, а саме 14.04.2014 р. був останнім днем його відпустки та він був відсутній на своєму робочому місці як директор підприємства, отже, за правилами ст. 116 КЗпП України він повинен був саме звернутись до Відповідача із вимогою про розрахунок, оскільки, крім обов'язку підприємства щодо виплати всіх належних сум при звільненні працівника, стаття 116 КЗпП містить також наголошення на обов'язок звільненого працівника, який не працював в день звільнення, звернутись до підприємства за розрахунком. Позивач, отримуючи трудову книжку 14.04.2014 р., ніяких вимог стосовно проведення з ним розрахунку Відповідачу не надавав. Отже, строк виконання Відповідачем зобов'язання щодо виплати Позивачу усіх належних сум від підприємства наступає в момент пред'явлення ним відповідної вимоги. Станом на сьогодні від Позивача такої вимоги не надходило. Також, Позивачем не надано суду жодного доказу на підтвердження обставин, викладених у позові щодо неодноразового звернення до Відповідача відносно виплати розрахунку при звільненні. Крім того, відповідно до Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців № 19655697 від 25.11.2014 р. Клименко К.М. є керівником ТОВ «ДП АВТОСИСТЕМ» тільки з 15.04.2014 р. Таким чином, зазначає відповідач, вищевикладене доводить, що невиплата належних при звільненні Позивачу платежів відбулась не з вини Відповідача, а тому підстави для застосування ст. 117 КЗпП України по відношенню до ТОВ «ДП АВТОСИСТЕМ» відсутні. Щодо позовних вимог про стягнення на користь Позивача суми заборгованості із заробітної плати за період з січня 2014 р. по квітень 2014 р. відповідач зазначив наступне. Позивач працював у ТОВ «ДП АВТОСИСТЕМ» на посаді директора, тобто був очільником виконавчого органу Товариства та в період з 01.04.2014 р. по 14.04.2014 р. включно знаходився у відпустці. Із Статуту вбачається, що у ТОВ «ДП АВТОСИСТЕМ» діє однодиректорна система управління підприємством, тобто директор одноособово, на власний розсуд вирішує усі питання господарської діяльності підприємства, є розпорядником майна та коштів, підписує фінансові, банківські та господарські документи, до яких, зокрема, належать і документи щодо нарахування та виплати заробітної плати. Відповідно до Довідки ПАТ «АЛЬФА-БАНК» № 418-150-19-25 від 03.12.2014 р. та виписки по особовим рахункам про рух коштів ТОВ «ДП АВТОСИСТЕМ» від 28.11.2014 р. за період з січня 2014 р. по квітень 2014 р. на розрахунковому рахунку підприємства знаходилось достатньо грошових коштів для виплати заробітної плати. Невиплата Позивачем собі, як найманому працівнику, заробітної плати є його особистим волевиявленням та, водночас, грубим порушенням з його боку приписів ч. 5 ст. 97 КЗпП, відповідно до якої, оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов'язань щодо оплати праці. Викладене свідчить про те, що саме через умисну бездіяльність Позивача виникла невиплата йому заробітної плати за період з січня 2014 р. по березень 2014 р., включно, а це виключає обов'язок Відповідача щодо виплати йому заробітної плати сьогодні. Письмові заперечення представник відповідача у судовому засіданні підтримав повністю та просив суд відмовити у задоволенні позову. Також представник відповідача у судовому засіданні звернувся до суду із заявою про застосування строку позовної давності щодо стягнення середнього заробітку під час затримки розрахунку при звільненні, оскільки позивач з відповідними вимогами до позивача не звертався, до суду звернувся лише 29.10.2014р., тобто після спливу строку позовної давності, а тому просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог в зазначеній частині позову через сплив строку позовної давності. Щодо заперечень відповідача проти позову, представник позивача у судовому засіданні пояснив суду, що відповідно до наказу № 29.11.13/01-КШ від 29.11.13 р., директор ТОВ «ДП АВТОСИСТЕМ» дійсно встановив Позивачу тривалість робочого часу 30 годин на тиждень. Саме тому, з 01 грудня 2013 р. Позивач повинен отримувати заробітну плату у меншому, ніж посадовий оклад - 17 210,67 грн. розмірі. Так, відповідно до довідки відповідача про середню заробітну плату (дохід) вих. № 01.10.14/01 від 01.10.14 р. заробітна плата Позивача становила: - за січень 2014 р. - 12 723,22 грн., - за лютий 2014 р. - 12 908,00 грн., - за березень 2014 р. - 12 908,00 грн., за період з 01 по 14 квітня 2014 р. (10 відпрацьованих днів) - 6 146,67 грн. Представник позивача вважає, що встановлення скороченого режиму праці для Позивача не надає Відповідачу права не оплачувати Позивачу суму заробітної плати, нарахованої за відпрацьований період, при цьому позивач посилається на довідку відповідача з невиплаченої заробітної плати за період з 01.01.14 р. по 01.04.14 р., вих. № 01.10.14/01 від 01.10.14 р. Далі зазначив, що не зважаючи на наявність наказу № 28.03.14/02-К від 28.03.14 р. про надання відпустки без збереження заробітної плати з 01.04.14р. по 14.04.14 р., позивач фактично був присутній на робочому місті, виконував обов'язки директора підприємства. Також, відповідач не надав суду жодних доказів того, що Позивач не працював в період з 01.01.2014 р. по 01.04.14 р., з 01.04.14 р. по 14.04.14 р., а довідка Відповідача про середню заробітну плату (дохід) вих. № 01.10.14/01 від 01.10.14 р. свідчить про те, що Позивач працював, та йому була нарахована заробітна плата за період з 01.01.14 р. по 01.04.14 р. Тому на думку представника позивача, доводи Відповідача про відсутність заборгованості з виплати заробітної плати Позивачу є надуманими, не обґрунтованими. 14.04.14 р. Позивач отримав від Відповідача трудову книжку, тобто був присутній на підприємстві, що також не заважало Відповідачу здійснити розрахунок з Позивачем. Крім того, 14.04.2014 р. Позивач звертався до Відповідача з заявою, відповідно до змісту якої вимагав від Відповідача провести з ним повний розрахунок, у тому числі сплатити суму заборгованості з заробітної плати, компенсацію за невикористану щорічну відпустку (копія заяви [PERSON] від 14.04.14 р., вх. № 14/04/14/08 додається). Також зазначив, що у пункті 2 наказу ТОВ «ДП АВТОСИСТЕМ» № 31.03.14/01-К від 31.03.14 р. про звільнення [PERSON] з посади директору ТОВ «ДП АВТОСИСТЕМ» зазначено, що бухгалтерії підприємства необхідно провести розрахунок з працівником, що звільняється. Вислухавши пояснення представників сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Згідно із ст.115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць, через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяті календарних днів. Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, проводиться в день звільнення. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Вимогами ч. 2 ст. 233 КЗпП України: «…У р азі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком». Судом встановлено, що 01.06.2006 р. Наказом № 67 на підставі протоколу загальних зборів № 17 від 30.05.2006 р. Позивач [PERSON] призначений на посаду директора ТОВ «ДП АВТОСИСТЕМ». Наказом № 30.04.13/01-ОД від 30.04.2013 року Позивачу встановлено посадовий оклад у розмірі 17 210 грн. 67 коп. Наказом директора ТОВ «ДП АВТОСИСТЕМ» № 29.11.13/01-КШ від 29.11.2013 р. [PERSON] Позивачу встановлено тривалість робочого часу 30 годин на тиждень. Як зазначив представник відповідача у судовому засіданні, на підприємстві встановлено загальний робочий час у відповідності до ст. 50 КЗпП України, тобто 40 годин на тиждень. Таким чином, Позивач на підставі зазначеного наказу працював на підприємстві на посаді директора неповний робочий час. За загальним правилом, передбаченим ст. 56 КЗпП України, оплата праці такому працівнику провадиться пропорціонально відпрацьованому часу або залежно від виробітку. Відповідно до довідки №27.01.15/01 від 27.01.2015 р., виданою ТОВ «ДП Автосистем» на вимогу суду заборгованість ТОВ «ДП Автосистем» перед [PERSON] складає 31407,85 коп. (січень 2014 р. - 8338,98 грн.; лютий 2014 р. - 10571,55 грн.; березень 2014 р. - 10571,55 грн.). В квітні після звільнення [PERSON] з посади Директора йому також належить до виплати компенсація за невикористану відпустку в розмірі 1925,77 грн. 31.03.2014 р. директором ТОВ «ДП АВТОСИСТЕМ», тобто Позивачем, видано Наказ № 31.03.14/01-К про звільнення його за власним бажанням на підставі його особистої заяви та Протоколу зборів учасників № 31/03-14 від 31.03.2014 р. Відповідно до цього Наказу датою звільнення є останній день відпустки Позивача - 14.04.2014 р. Як вбачається з даного Наказу, останній не містить розпорядження директора підприємства [PERSON] (Позивача) щодо проведення бухгалтерією з ним повного розрахунку. Відповідно ст. 47 КЗпП України, роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Підставою відповідальності власника є склад правопорушення, який включає в себе два юридичні факти: 1) порушення власником строків розрахунку при звільненні або/та затримка у видачі трудової книжки; 2) вина власника. При цьому законодавець не встановив заборони для особи поєднувати в собі повноваження уповноваженої власником особи та найманого працівника у правовідносинах, що стосуються звільнення. Як вбачається із Статуту ТОВ «ДП АВТОСИСТЕМ», а саме стаття 11: директор є виконавчим органом Товариства, який здійснює керівництво Товариством на принципах єдиноначальності, вирішує усі питання господарської діяльності, є розпорядником майна та коштів Товариства, приймає на роботу та звільняє з роботи працівників згідно чинного законодавства, видає накази, які обов'язкові для усіх працівників тощо. Позивач, працюючи на посаді директора та видаючи Наказ № 31.03.14/01-К від 31.03.2014 р., про своє звільнення повинен був отримати розрахунок при звільненні також за своїм наказом, а отже невиплата заробітної плати є його персональною відповідальністю і не може бути покладена ні в якому разі на іншу особу. Згідно роз'яснень, які містяться в п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. День звільнення Позивача, а саме 14.04.2014 р. був останнім днем його відпустки та він був відсутній на своєму робочому місці як директор підприємства, отже, за правилами ст. 116 КЗпП України він повинен був саме звернутись до Відповідача із вимогою про розрахунок, оскільки, крім обов'язку підприємства щодо виплати всіх належних сум при звільненні працівника, стаття 116 КЗпП містить також наголошення на обов'язок звільненого працівника, який не працював в день звільнення, звернутись до підприємства за розрахунком. Позивач, отримуючи трудову книжку 14.04.2014 р., ніяких вимог стосовно проведення з ним розрахунку Відповідачу не надавав. Отже, строк виконання Відповідачем зобов'язання щодо виплати Позивачу усіх належних сум від підприємства наступає в момент пред'явлення ним відповідної вимоги. В судовому засіданні позивачем не надано суду доказів щодо його звернення до відповідача з вимогою повного розрахунку при звільненні саме 14.04.2014р. - в день звільнення. Надання позивачем суду його заяви на адресу відповідача про вимогу здійснити з ним повний розрахунок по заробітній платі при звільненні саме 14.04.2014р. спростовується оглянутим у судовому засіданні листом вхідної кореспонденції відповідача від 14.04.2014р.(а.с.77), згідно якого вбачається, що заява позивача за зазначеним у копії його заяви вхідним № 14.04.14/08 від 14.04.2014р. з відміткою про прийняття за підписом [PERSON](а.с.63) за вказаним номером та взагалі у вищезазначеному листі вхідної та вихідної кореспонденції підприємства не зареєстрована. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON], яка пояснила, що на період 14.04.2014р. працювала в ТОВ «ДП Автосистем» та відповідала за ведення журналу (листів) вхідної та вихідної кореспонденції підприємства та отримала від позивача заяву про здійснення з ним повного розрахунку при звільненні, але при цьому, не змогла пояснити суду, про причини відсутності запису про надходження від позивача зазначеної заяви у листі вхідної та вихідної кореспонденції, який саме вона особисто вела на підприємстві. За таких обставин суд критично ставить до пояснень свідка [PERSON] щодо надходження від позивача заяви на адресу відповідача про повний розрахунок при звільненні саме 14.04.2014р. Інших доказів щодо надходження зазначеної заяви позивачем суду не надано. Крім того, відповідно до Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців № 19655697 від 25.11.2014 р. Клименко К.М. є керівником ТОВ «ДП АВТОСИСТЕМ» тільки з 15.04.2014 р. Таким чином, вищевикладене доводить, що невиплата належних при звільненні Позивачу платежів відбулась не з вини Відповідача, а тому підстави для застосування ст. 117 КЗпП України по відношенню до ТОВ «ДП АВТОСИСТЕМ» відсутні. Щодо позовних вимог про стягнення на користь Позивача суми заборгованості із заробітної плати за період з січня 2014 р. по квітень 2014 р. суд приходить до наступних висновків. Позивач працював у ТОВ «ДП АВТОСИСТЕМ» на посаді директора, тобто був очільником виконавчого органу Товариства та в період з 01.04.2014 р. по 14.04.2014 р. включно знаходився у відпустці. Із Статуту вбачається, що у ТОВ «ДП АВТОСИСТЕМ» діє однодиректорна система управління підприємством, тобто директор одноособово, на власний розсуд вирішує усі питання господарської діяльності підприємства, є розпорядником майна та коштів, підписує фінансові, банківські та господарські документи, до яких, зокрема, належать і документи щодо нарахування та виплати заробітної плати. Відповідно до Довідки ПАТ «АЛЬФА-БАНК» № 418-150-19-25 від 03.12.2014 р. та виписки по особовим рахункам про рух коштів ТОВ «ДП АВТОСИСТЕМ» від 28.11.2014 р. за період з січня 2014 р. по квітень 2014 р. на розрахунковому рахунку підприємства знаходилось достатньо грошових коштів для виплати заробітної плати (а.с. 49). За таких обставин суд ставить критично до пояснень у судовому засіданні свідка [PERSON], головного бухгалтера на підприємстві станом на січень-квітень 2014р., з пояснень якої вбачається, що заробітна плата на підприємстві не виплачувалася працівникам у зазначений період часу через відсутність на рахунках підприємства грошових коштів. Невиплата Позивачем собі, як найманому працівнику, заробітної плати є його особистим волевиявленням та, водночас, грубим порушенням з його боку приписів ч. 5 ст. 97 КЗпП, відповідно до якої, оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов'язань щодо оплати праці. Викладене свідчить про те, що саме через умисну бездіяльність Позивача виникла невиплата йому заробітної плати за період з січня 2014 р. по березень 2014 р., включно, а це виключає обов'язок Відповідача щодо виплати йому заробітної плати на теперішній час. Також представник відповідача у судовому засіданні звернувся до суду із заявою про застосування строку позовної давності щодо стягнення середнього заробітку під час затримки розрахунку при звільненні, оскільки позивач з відповідними вимогами до позивача не звертався, до суду звернувся лише 29.10.2014р., тобто після спливу строку позовної давності, а тому просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог в зазначеній частині позову через сплив строку позовної давності. При цьому, суд враховує положення ст. 233 КЗпП України, яка передбачає тримісячний строк звернення із заявою про вирішення трудового спору з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатись про порушення свого права та положення ч.4 ст. 267 ЦК України про наслідки спливу строку позовної давності, так як позивач про порушення трудових прав при звільненні з роботи дізнався 14.04.2014р., а із позовною вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку звернувся до суду 29.10.2014р., тобто після спливу строку позовної давності, заяву про відновлення порушеного строку позовної давності, яка повинна містити посилання на певні обставини або причини, які є підставами для поновлення пропущених строків позовної давності , а також докази та вимоги щодо відновлення пропущених строків позивач не надав, при цьому представник відповідача заявив клопотання про застосування наслідків спливу позовної давності, виклавши обставини, у відповідності до яких строк позовної давності по позовній вимозі про стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні. Дослідивши вищезазначені обставини, суд вважає, що позовні вимоги позивача щодо виплати заробітної плати не підлягають задоволенню за недоведеністю.

Outcome: dismissed