Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-04 00:00:00

29 серпня 2018 року позивач звернувся до Нікопольського районного суду Дніпропетровської області. 04 грудня 2018 року цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу, передана до Самарського районного суду м. Дніпропетровська для розгляду на підставі ухвали Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 жовтня 2018 року. 06 грудня 2018 року ухвалою судді Самарського районного суду м. Дніпропетровська справа була прийнята до розгляду в порядку спрощеного провадження. В прохальній частині позову позивач просить суд стягнути з [PERSON] на його користь борг за договором позики у сумі 128124,71 (сто двадцять вісім тисяч сто двадцять чотири) грн. 71 коп. та три відсотки річних від вищевказаної суми, а саме: 1832,36 (одна тисяча вісімсот тридцять дві) грн.. 36 коп. на загальну суму 129957,07 (сто двадцять дев'ять тисяч дев'ятсот п'ятдесят сім) грн.. 07 коп. Стягнути з відповідача на його користь сплачену ним суму судового боргу. Позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що 06 вересня 2017 року відповідач [PERSON] позичив у нього 5200 (п'ять тисяч двісті) доларів США, які зобов'язався повернути частинами до 06.03.2018 року. На підтвердження двосторонньої домовленості щодо позики у нього була оформлена розписка, яку відповідач написав власноруч у присутності двох свідків: [PERSON] та [PERSON]. По закінченні зазначеного строку, а саме станом на 06.03.2018 року, відповідач повернув йому лише частину позики, а саме 600 (шістсот) доларів США, залишок суми позики у розмірі 4600 (чотири тисячі шістсот) доларів США не віддав. Для з'ясування причини неповернення залишку позики, починаючи з 01.03.2018 року, він неодноразово їздив на адресу місця проживання відповідача. Телефонного зв'язку з відповідачем не стало у січні 2018 року за три місяці до спливу обумовленого з ним строку повернення останньої частини боргу. Всі спроби зустрітися з відповідачем з приводу повернення позики не дали позитивного результату. 19.08.2018 року за адресою відповідача: [ADDRESS] у присутності представника Нікопольського відділу поліції в Дніпропетровській області мати відповідача [PERSON] пояснила, що не знає місцезнаходження відповідача, і що 31.12.2017 року він виїхав з цієї адреси. В судовому засіданні позивач позов підтримав та просив його задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, в матеріалах справи міститься судова повістка про виклик його до суду з відміткою на конверті «закінчення терміну зберігання» (а.с. 65,72,73,74). Також відповідач повідомлявся про день та час розгляду справи через розміщення оголошення на офіційному сайті «Судова Влада» (а.с.69,70). У справі є достатньо доказів для її вирішення, що у сукупності із вказаними вище обставинами дає суду підстави для застосування положень ч. 1 п. 1 ст. 280, ст.ст. 281-282 ЦПК України. Вислухавши доводи позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Суд встановив, що відповідно до розписки [PERSON] [NUMBER], виданий РВ ДМУ ГУМВС в Дніпропетровській області 10 жовтня 1995 року, проживає та зареєстрований за адресою: [ADDRESS] позичив у [PERSON], паспорт [NUMBER] виданий Ленінським РВ ДМУ ГУМВС України в Запорізькій області 09листопада 1995 року, зареєстрований за адресою: [ADDRESS]. 5200 доларів США (п'ять тисяч двісті) зобов'язується повернути відповідно наступного графіка: 06.10.2017 - (двісті) доларів США, 06.11.2017 - 200 (двісті) доларів США, 06.12.2017 - 200 (двісті) доларів США, 06.01.2018 - 200 (двісті) доларів США, 06.02.2018 - 200 (двісті) доларів США до 06.03.2018 - 4200 (чотири тисячі двісті) доларів США. Розписку складено 06.09.2017р. підписано [PERSON] Грошові кошти передавалися в присутності свідків [PERSON] та [PERSON] (а.с. 30). Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Так, згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. В силу ч.1 ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконанням ним грошового зобов'язання. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша стаття 1050 ЦК України). За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Дійсно за порушення виконання грошового зобов'язання на боржника покладається відповідальність відповідно до ст. 625 ЦК України, яка полягає у приєднанні до невиконаного обов'язку, нового додаткового обов'язку у вигляді відшкодування матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. У відповідності до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Такий же правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року по справі № 6-63цс13. Судом встановлено, що в обумовлений строк відповідачем не було сплачено кошти у загальному розмірі 128124,71грн. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтями 77 - 80 ЦПК України встановлено критерії доказів, а саме їх належність, допустимість, достовірність та достатність. Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Вирішуючи позов по суті, суд, також, звертає увагу, що відповідно до положень ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб'єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об'єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов'язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Дослідивши розрахунок здійснений позивачем, суд приходить до висновку, що обчислення здійснені вірно відповідно до вимог чинного законодавства. Отже, враховуючи те, що відповідач не повернув позивачу суму позики та має перед ним заборгованість в розмірі 4600 (чотири тисячі шістсот) доларів США яка відповідно курсу НБУ становить 27,85319 за один долар США тобто з відповідача на користь позивача підлягає стягненню грошова сума в розмірі 128124,71грн. Разом з тим підлягає задоволенню позовні вимоги позивача про стягнення на його користь 3 % річних від простроченої суми заборгованості за період з 07.03.2018р. по 27.08.2018р. у розмірі 1832,36грн. Так, згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Враховуючи вищевикладені норми чинного законодавства, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved