Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-30 00:00:00

30 березня 2021 року [PERSON] звернулась до суду з заявою, в якій просить встановити факт народження нею [INFO] дитини чоловічої статі у місті Донецьк. В обґрунтування заявлених вимог заявником зазначено, що вона, перебуваючи у шлюбі з [PERSON] , [INFO] народила дитину чоловічої статі, перебуваючи на тимчасово окупованій території України, а саме: у місті Донецьк, про що медичним закладом видано відповідне свідоцтво про народження, яке відповідно до діючого законодавства не створює правових наслідків. [PERSON] звернулась до Бахмутського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Східного межрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) з заявою про видачу свідоцтва про народження сина, на що заінтересована особа їй надала письмову відмову у проведенні державної реєстрації народження, посилаючись на те, що надані нею для підтвердження факту народження дитини документи видані на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Встановлення даного юридичного факту заявнику необхідно для подальшої реєстрації народження дитини в органах державної реєстрації актів цивільного стану та отримання відповідного свідоцтва про народження, з огляду на що вона звернулась до суду з зазначеною заявою. В судове засідання заявник [PERSON] , яка про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, не з`явилась, подавши до початку судового засідання до суду заяву, в якій зазначила, що просить розглядати справу за її відсутності, заявлені вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд їх задовольнити. Представник заінтересованої особи - Бахмутського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Східного межрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), який про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, в судове засідання не з`явився за невідомою суду причиною. Клопотань про відкладення розгляду справи або про розгляд справи без його участі до суду не надходило. Заінтересована особа [PERSON] , який про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, до судового засідання не з`явився, повідомивши суд засобом телефонного зв`язку, що оформлено відповідною телефонограмою, про те, що не заперечує щодо задоволення заявлених вимог та просить розгляд справи провести без його участі. За таких обставин суд вважає за можливе розглянути дану справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів. У зв`язку з неявкою сторін та у відповідності до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі за текстом - ЦПК України), фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, приходить до висновку, що заява підлягає задоволенню з огляду на наступне. Так, у ході судового розгляду встановлено, що встановлення факту, якого вимагає заявник, породжує правові наслідки. Встановити такий факт іншим шляхом неможливо. З копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 26 квітня 2017 року вбачається, що [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , якій після реєстрації шлюбу присвоєно прізвище [PERSON] , з 26 квітня 2017 року перебувають у шлюбі, який зареєстровано Центральним районним у місті Маріуполі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області (а.с. 6). В суді встановлено, що [INFO] в місті Донецьку заявник народила дитину чоловічої статі, на підтвердження чого нею надані до заяви копії: медичного свідоцтва про народження № 439/726 від 14 липня 2020 року, виданого медичним закладом міста Донецьк, відповідно до якого [PERSON] [INFO] о 17 годині 55 хвилини народила хлопчика вагою 3 740 грамів (а.с. 7), обмінної карти пологового будинку, пологового відділення лікарні (а.с. 11). Даючи оцінку допустимості вищезазначених доказів, як документів, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, суд керується частиною 2 статті 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України. Крім того, суд враховує норму статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» якою встановлено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Разом з тим, вирішуючи питання щодо оцінки наданих доказів, суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини (далі за текстом - ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, суд враховує висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини, зокрема «Loizidou v. Turkev», «Cyprus v. Turkev», а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republik of Moldova and Russia»), де ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. У відповідності до п. 7 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника. В матеріалах справи мається відмова у проведенні державної реєстрації народження, видана Бахмутським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного межрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) за вих. № 20.14-30-100 від 30 березня 2021 року, згідно якої заявнику відмовлено у державній реєстрації народження дитини чоловічої статі, народженої [INFO] (а.с. 8). Підставою для встановлення факту народження є підтверджені доказами обставини, які достовірно свідчать про народження громадянина в певний час і за певних обставин. Для встановлення народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження необхідні обставини, які свідчать про реєстрацію цієї події, а також про те, що заінтересована особа не має можливості відновити втрачені або знищені документи про це. Підсумовуючи викладене, суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що вимоги заявника є обґрунтованими, оскільки надані заявником докази достовірно свідчать про народження нею дитини чоловічої статі у певний час і за певних обставин, у зв`язку з чим заява підлягає задоволенню. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 317 ЦПК України рішення підлягає негайному виконанню. Також суд вважає за доцільне роз`яснити заявнику положення частини 2 статті 319 ЦПК України, згідно якої рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів. На підставі викладеного,

Outcome: approved