Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-20 00:00:00

9 жовтня 2017 року, представник ПАТ «Платинум Банк» звернувся до суду з позовом, в якому просив суд, стягнути з відповідачки на свою користь безпідставно набуті кошти у розмірі 2000 грн. та судовий збір у розмірі 1600 грн., мотивуючи це тим, що 04.11.2014 р. між ними та ТОВ «Міжнародний аеропорт «Одеса» було підписано заяву про відкриття рахунків на користь фізичних осіб з метою перерахування заробітної плати та прирівняних до неї виплат, зокрема, поточний особовий рахунок в гривні № 26254769686201 було відкрито 14.11.2014 р. на імя відповідачки та в цей же день, між банком та відповідачкою було укладено договір № 01.980.716087 про відкриття та обслуговування поточного рахунку з використанням міжнародної платіжної картки «Visa». Так, на підставі рішення Правління НБУ від 10.01.2017 р. № рш/БТ «Про віднесення ПАТ «Платинум Банк» до категорії неплатоспроможних, виконавчою дирекцією ФГВФО прийнято рішення від 11.01.2017 р. № 85 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Платинум Банк» з делегуванням повноважень тимчасового адміністратора банку з початком процедури виведення банку з ринку, шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації строком на 1 місяць з 11.01.2017 р. по 10.02.2017 р. включно. Згідно наказу № 2-Ф від 11.01.2017 р. уповноваженої особи ФГВФО введено заборону на здійснення видаткових операцій : заборони з 11.01.2017 р. здійснення у банку будь-яких видаткових банківських операцій безготівкових та готівкових, здійснення оплати за укладеними правочинами без дозволу уповноваженої особи ФГВФО, заборони підтвердження та укладення будь-яких переказів з використанням міжнародних систем грошових переказів. У звязку з введенням заборони на здійснення видаткових операцій на поточному рахунку відповідачки, станом на 11.01.2017 р. було заблоковано вхідний залишок у розмірі 6406,82 грн. з урахуванням нарахованих відсотків у сумі 15,95 грн., які були виплачені відповідачці на її рахунок. При чому, згідно довідки банку № 10/7948-Л від 22.09.2017 р., загальний розмір залишку коштів на рахунках, які підлягали відшкодуванню відповідачці ФГВФО становив 4406,82 грн. Станом на 10.01.2017 р., відповідачка встигла зняти власні кошти з рахунку у розмірі 2000 грн. Однак, у звязку з технічними особливостями проведення операцій з використання платіжних карток, відображення операцій в балансі банку здійснюється виключно після отримання відповідних інформаційних файлів від платіжної системи, а тому інформацію про зняття відповідачкою вказаних коштів було отримано банком лише 13.01.2017 р. після отримання банком інформаційного файлу платіжної системи. Відповідно до листа ФГВФО № 02-4140/17, згідно звітів банків-агентів, з 15.02.2017 р. по 17.02.2017 р. вкладниками банку були отримані виплати за першою частиною загального реєстру згідно додатку електронної версії списку вкладників банку, яким було виплачені гарантовані суми відшкодування та відповідно електронної версії списку, відповідачка, 16.02.2017 р. отримала суму у розмірі 6406,82 грн., замість суми у розмірі 4406,82 грн., яка підлягала відшкодуванню. Таким чином, станом на 16.02.2017 р., відповідачкою були надлишково безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 2000 грн., які у своїх письмових вимогах № 10/910-Л/132 від 20.03.2017 р., № 10/2253-Л від 14.04.2017 р., № 10/3413-Л від 05.05.2017 р. та № 10/6262-Л від 21.07.2017 р. просив повернути банк на свій рахунок, і які були залишені відповідачкою без відповіді та задоволення. Представник позивачів в судове засідання не з`явився, надіславши до суду письмове клопотання, в якому позов підтримав у повному обсязі та на підставі ч. 5 ст. 223, п. 4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, просив суд слухати справу за його відсутності, не заперечуючи проти постановлення заочного рішення по справі (а.с. 30,46,48). Відповідачка в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, у відповідності до вимог ст.ст. 130,131 ЦПК України, за останньою відомою судові адресою її місця проживання, що підтверджується довідкою [PERSON] України в Одеській області від 12.10.2017 р., з якої вбачається, що [PERSON], [INFO] значиться зареєстрованою за адресою : [INFO], а також поштовим повідомленням, яке повернулося до суду з відміткою листоноші «за закінченням терміну зберігання», причини своєї неявки суду не повідомила, заяви про розгляд справи за її відсутності суду не надала (а.с. 22,49,50). Представник 3-ої особи в судове засідання не зявився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням з відміткою вручення судової повістки, причини неявки суду не повідомив, заяви про слухання справи за його відсутністю суду не надав (а.с. 47). Згідно зі ст. 280 ЦПК України, якщо у суду не має даних про причину неявки відповідача, сповіщеного про дату, час та місце судового засідання належним чином і не зявився в судове засідання без поважних і без повідомлення причин, не подавши відзив на позов, суд вважає можливим розглянути справу на підставі даних, які є в матеріалах справи та зі згоди позивача, який не заперечує проти вирішення справи в заочному порядку, ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 281 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, повязаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) розяснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обовязки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обовязків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обовязковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобовязати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обовязковою для суду. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з обєктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи. У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. Відповідно до вимог ст.ст. 1212, 1213 ЦК України - особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна. Суд встановив, що 04.11.2014 р. між позивачами та ТОВ «Міжнародний аеропорт «Одеса» було підписано заяву про відкриття рахунків на користь фізичних осіб з метою перерахування заробітної плати та прирівняних до неї виплат, зокрема, поточний особовий рахунок в гривні № 26254769686201 було відкрито 14.11.2014 р. на імя відповідачки та в цей же день, між банком та відповідачкою було укладено договір № 01.980.716087 про відкриття та обслуговування поточного рахунку з використанням міжнародної платіжної картки «Visa». Так, на підставі рішення Правління НБУ від 10.01.2017 р. № рш/БТ «Про віднесення ПАТ «Платинум Банк» до категорії неплатоспроможних, виконавчою дирекцією ФГВФО прийнято рішення від 11.01.2017 р. № 85 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Платинум Банк» з делегуванням повноважень тимчасового адміністратора банку з початком процедури виведення банку з ринку, шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації строком на 1 місяць з 11.01.2017 р. по 10.02.2017 р. включно. Згідно наказу № 2-Ф від 11.01.2017 р. уповноваженої особи ФГВФО введено заборону на здійснення видаткових операцій : заборони з 11.01.2017 р. здійснення у банку будь-яких видаткових банківських операцій безготівкових та готівкових, здійснення оплати за укладеними правочинами без дозволу уповноваженої особи ФГВФО, заборони підтвердження та укладення будь-яких переказів з використанням міжнародних систем грошових переказів. У звязку з введенням заборони на здійснення видаткових операцій на поточному рахунку відповідачки, станом на 11.01.2017 р. було заблоковано вхідний залишок у розмірі 6406,82 грн. з урахуванням нарахованих відсотків у сумі 15,95 грн., які були виплачені відповідачці на її рахунок. При чому, згідно довідки банку № 10/7948-Л від 22.09.2017 р., загальний розмір залишку коштів на рахунках, які підлягали відшкодуванню відповідачці ФГВФО становив 4406,82 грн. Станом на 10.01.2017 р., відповідачка встигла зняти власні кошти з рахунку у розмірі 2000 грн. Однак, у звязку з технічними особливостями проведення операцій з використання платіжних карток, відображення операцій в балансі банку здійснюється виключно після отримання відповідних інформаційних файлів від платіжної системи, а тому інформацію про зняття відповідачкою вказаних коштів було отримано банком лише 13.01.2017 р. після отримання банком інформаційного файлу платіжної системи. Відповідно до листа ФГВФО № 02-4140/17, згідно звітів банків-агентів, з 15.02.2017 р. по 17.02.2017 р. вкладниками банку були отримані виплати за першою частиною загального реєстру згідно додатку електронної версії списку вкладників банку, яким було виплачені гарантовані суми відшкодування та відповідно електронної версії списку, відповідачка, 16.02.2017 р. отримала суму у розмірі 6406,82 грн., замість суми у розмірі 4406,82 грн., яка підлягала відшкодуванню. Таким чином, станом на 16.02.2017 р., відповідачкою були надлишково безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 2000 грн., обґрунтований розрахунок яких було надано суду, і які у своїх письмових вимогах № 10/910-Л/132 від 20.03.2017 р., № 10/2253-Л від 14.04.2017 р., № 10/3413-Л від 05.05.2017 р. та № 10/6262-Л від 21.07.2017 р. просив повернути банк на свій рахунок, і які були залишені відповідачкою без відповіді та задоволення (а.с. 5-6,11-18). Станом на дату винесення рішення, доказів погашення заборгованості, відповідачкою суду не надано і відповідно у суду вони відсутні. У звязку з викладеним, суд вважає, що позовні вимоги банку в частині стягнення з відповідачки безпідставно набутих коштів є обґрунтованими, доведеними документально, які найшли своє підтвердження в судовому засіданні та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. В той же час, суд вважає необхідним відмовити у задоволенні позову в частині стягнення з відповідачки на користь позивачів судового збору у розмірі 1600 грн., які не були сплачені представником банку при подачі позову у звязку з тим, ухвалою суду позивачі були звільнені від сплати судового збору на підставі ст. 8 Закону України «Про судовий збір» у звязку зі знаходженням банку у стадії ліквідації і його неплатоспроможності щодо сплати судового збору. З урахуванням вимог ст. 141 ЦПК України та задоволення позову позивачів, з відповідачки на користь держави слід стягнути суму судового збору у сумі 1600 грн

Outcome: partial