Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-30 00:00:00

30 березня 2016 року ПАТ «[PERSON] Аваль» звернулося до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області з зазначеним позовом. У позовній заяві позивач зазначив, що ПАТ «[PERSON] Аваль» є правонаступником ВАТ «[PERSON] Аваль» та Акціонерного поштово-пенсійного банку «Аваль» та просив визнати недійсними договір № 20/02-02/40 на вклад Універсальний (без пролонгації) від 14.11.2007 року та договір № 20/02-02/19 на вклад Універсальний (без пролонгації) від 11.07.2008 року укладені між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» та [PERSON] В обґрунтування позову позивач вказав що зазначені договори на вклад містять ознаки, що дають підстави вважати, що вони не були спрямовані на встановлення цивільних прав та обовязків між Банком та відповідачем, та були вчинені представником банку [PERSON] з перевищенням повноважень, оскільки в АТ «[PERSON] Аваль» не зареєстровані та не обліковуються, як ці договори на вклад і прибуткові касові ордери, так і операції, про які зазначено у цих документах. Відповідачем не надавалася Банку заява про відкриття вкладних рахунків на її імя. У Банку не відкривалися вкладні рахунки на імя відповідача та не надходили кошти від відповідача, що підтверджується даними бухгалтерського обліку АТ «[PERSON] Аваль». Як договори на вклад, так і прибуткові касові ордери були підроблені [PERSON] з метою заволодіння коштами відповідача, а не з метою створення між банком і відповідачем цивільних прав та обовязків, тому відносно [PERSON] порушено кримінальне провадження за ч.5 ст. 191 КК України. Найменування Банку, зазначене в договорі Акціонерний поштово-пенсійний [PERSON] «Аваль», не відповідає найменуванню Банку згідно із Статутом, що діяв на час укладення Договору Відкрите акціонерне товариство «[PERSON] Аваль». На дату укладення договору [PERSON] працювала на посаді начальника Миргородського відділення Полтавської обласної дирекції ВАТ «[PERSON] Аваль». За спірним договором на вклад від імені АППБ «Аваль» діяв Полтавський обласний філіал, в той же час Договір скріплений печаткою Миргородського відділення АППБ «Аваль». [PERSON] згідно наданої їй довіреності вправі була підписувати виключно документи, що стосуються діяльності відділення, а не Полтавського обласного філіалу. Договір скріплений печаткою Миргородського відділення АППБ «Аваль», в той час, як станом на час укладення договору вже не існувало Миргородського відділення АППБ «Аваль», адже назва відділення була змінена, а тому печатка вже не використовувалася при вчиненні правочинів. Крім того, на дату укладення договору на вклад від 11.07.2008 року у [PERSON] були відсутні повноваження на здійснення банківських операцій, оскільки в період з 07.07.2008 року по 20.07.2008 року вона перебувала у щорічній відпустці. Спірні договори на вклад складені за формою, яка не відповідає типовим формам договорів на вклад, що були затверджені Правлінням Банку і були чинними у ВАТ «[PERSON] Аваль» станом на дату укладення договорів на вклад. У листопаді 2007 року та липні 2008 року Банком не залучалися вклади в доларах США строком на 6 місяців за відсотковою ставкою 26% річних. В ці періоди часу існували найвищі відсоткові ставки 7,5 % річних та 9% річних відповідно. Отже, не маючи відповідних повноважень на зміну умов залучення банківських вкладів, які є публічними умовами, тобто однаковими для всіх споживачів цих послуг, [PERSON] явно перевищила надані їй повноваження на укладення спірних договорів на вклад. Позивач вважає, що спірний договір на вклад не створює цивільних прав та обовязків для Банку, оскільки [PERSON] не схвалював зазначений Договір на вклад, але й не мав відомостей про такий правочин, аж до моменту звернення відповідача до суду з позовною заявою від 29.12.2015р. про стягнення коштів за договорами на вклад. Отже, умови договору на вклад в частині визначення відсоткової ставки по вкладу у доларах США у розмірі 26% річних є такими, що не відповідають вимогам закону, а тому нікчемними. Відповідно до ч.4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Приписами ст. 1059 ЦК України затверджено форму договору банківського вкладу. Письмова форма спірних договорів є недодержаною, оскільки прибуткові валютні ордери № 58 від 14.11.2007 року та № 64 від 11.07.2008 року, які надані відповідачем в якості документів, що підтверджують внесення ним грошових коштів на виконання договорів на вклад не відповідають жодній формі касових документів, які передбачені Інструкцією про касові операції у банках України не тільки формально, але і за своїм змістом, реквізитами та способом заповнення, зокрема відсутній ідентифікаційний номер [PERSON], не зазначено місцезнаходження банку платника, не зазначені назва, місцезнаходження, код банку отримувача, еквівалент у гривнях суми операції в іноземній валюті, зазначено рахунки за касовими операціями, які не відповідають вимогам Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України, оскільки повинні застосовуватися під час обліку інших банківських операцій, відсутній реквізит «призначення платежу» і, як наслідок, в прибуткових валютних ордерах нічого не вказано про внесення коштів на вкладний (депозитний) рахунок, вказаний у договорі на вклад, прибутковий касовий ордер не містить підпису касира та не скріплений штампом касового працівника, який провів зазначену операцію. Отже, зазначені прибуткові валютні ордери не є касовими документами, не підтверджують факт приймання Банком готівки від відповідача за договорами на вклад. Представник ПАТ «[PERSON] Аваль» [PERSON], що діє на підставі довіреності (а.с.55, 100) в судовому засіданні позов підтримала з підстав викладених в позовній заяві, а також надала додаткові обґрунтування позовних вимог, в яких зазначила, що відповідно до висновку експертного дослідження за результатами проведення економічного дослідження за № 11231/16-45, складеного 27.07.2016р., встановлено, що прибуткові валютні ордери не є первинними документами, що підтверджують здійснення касової операції з приймання від фізичних осіб готівки іноземної валюти до банку для зарахування на рахунки клієнта, тобто, прибуткові валютні ордери не підтверджують внесення коштів відповідачем на вкладні рахунки, та, відповідно письмова форма спірних договорів банківського вкладу є недодержаною. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали та в його задоволенні просили відмовити за безпідставністю позовних вимог, оскільки [PERSON] укладала спірні договори у приміщенні відділення банку, безпосередньо з керуючим відділенням, не мала сумнівів щодо правомірності дій цього представника банку та відповідності умов договору чинному законодавству, а тому не повинна була зясовувати її посадові обовязки та повноваження на підписання договорів. Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази, суд вважає, що заявлений позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного. У відповідності з ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Встановлено, що 14 листопада 2007 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» та відповідачем [PERSON] було укладено договір №20/02-02/40 на вклад Універсальний (без пролонгації) за умовами якого відповідач передає, а позивач приймає на вклад «Універсальний» грошові кошти в сумі 10000 доларів США строком на 6 місяців. Днем закінчення строку вкладу є 14 травня 2008 року. Відсоткова ставка по вкладу встановлюється в розмірі 26% річних (а.с.13). На підтвердження внесення до банку коштів в сумі 10000 доларів США відповідачем надано прибутковий валютний ордер №58 від 14 листопада 2007 року (а.с.14). 11 липня 2008 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» та відповідачем [PERSON] було укладено договір №20/02-02/19 на вклад Універсальний (без пролонгації) за умовами якого відповідач передає, а позивач приймає на вклад «Універсальний» грошові кошти в сумі 45000 доларів США строком на 6 місяців. Днем закінчення строку вкладу є 11 січня 2009 року. Відсоткова ставка по вкладу встановлюється в розмірі 26% річних (а.с.15). На підтвердження внесення до банку коштів в сумі 45000 доларів США відповідачем надано прибутковий валютний ордер № 64 від 11 липня 2008 року (а.с.16). Згідно довідки ПАТ «[PERSON] банк Аваль» договори на вклад Універсальний (без пролонгації) №20/02-02/40 від 14 листопада 2007 року та № 20/02-02/19 від 11 липня 2008 року в Полтавській обласній дирекції АТ «[PERSON] Аваль» не обліковуються. У Миргородському відділенні Полтавської обласної дирекції АТ «[PERSON] Аваль» зазначені у договорах рахунки №2625152207/51 та 2625271734/55, а також зазначені у прибуткових валютних ордерах рахунки №2625152207 та № [NUMBER] не відкривалися. Грошові кошти від відповідача [PERSON] на підставі вказаних договорів до каси банку не надходили, на вищезазначені або інші рахунки не зараховувалися, нарахування та виплата відсотків за цими договорами не здійснювалась (а.с.11). Спірні договори від імені позивача укладені та підписані [PERSON] начальником Миргородського відділення Полтавського обласного філіалу АППБ «Аваль», а пізніше начальником Миргородського відділення Полтавської обласної дирекції ВАТ «[PERSON] Аваль», що не заперечується позивачем. Згідно ч.4 ст.95 ЦК України керівники філій та представництв призначаються юридичною особою і діють на підставі виданою нею довіреності. Відповідно до ч. 3 ст.244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Згідно ч.1 ст.237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобовязана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Ст. 239 ЦК України встановлено, що правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обовязки особи, яку він представляє. Повноваження [PERSON] на укладення та підписання депозитних (вкладних) договорів та будь-яких документів, повязаних з виконанням цих договорів, від імені банку передбачені довіреністю від 27 грудня 2006 року (а.с.23). Згідно ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Відповідно до ч.2 ст.631 ЦК України договір набирає чинності з моменту його укладення. Ч.1 ст.638 ЧК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Статтею 1059 ЦК України передбачено, що договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативноправовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. Згідно з ч. 3 ст. 1058 і ч. 2 ст. 1068 ЦК України банк зобов'язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунка або законом. Пунктами 1.4., 2.2. Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03 грудня 2003 року № 516 і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29 грудня 2003 року № 1256/8577, передбачено, що залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. Додержання письмової форми договору є обов'язковою умовою взаємовідносин між банком і вкладником. Пункт 8 глави 2 розділу ІІІ Інструкції про касові операції у банках України, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 14 серпня 2003 року № 337 і зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 5 вересня 2003 року за № 768/8089, яка була чинною на час укладання спірних договорів, передбачає, що після завершення приймання готівки клієнту видається квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція, або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі , має містити найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції, а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ. Відповідно до п. 2.1. Положення грошові кошти в національній та іноземній валюті або банківські метали, залучені від юридичних і фізичних осіб, обліковуються банками на відповідних рахунках, відкриття яких здійснюється банком на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу (депозиту) або договору банківського рахунку та інших документів відповідно до законодавства України, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України з питань відкриття банками рахунків у національній та іноземній валюті. При цьому ч. 3 ст. 1058, ч. 2 ст. 1068 ЦК України встановлюють, що банк зобовязаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунка або законом. Таким чином, згідно з ч. 3 ст. 1058, ч. 2 ст. 1068 ЦК України, п. 2.1. Положення відкриття відповідних рахунків та обліковування на них грошових коштів в національній та іноземній валюті, залучених від юридичних і фізичних осіб на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу (депозиту), є обовязком банку, відповідно до якого банк зобовязаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідного розрахункового документа. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені в чч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. Поряд із цим, згідно з ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Частина 2 ст. 1059 ЦК України визначає, що в разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним. Виходячи з положень ст. 1059 ЦК України, п. 1.4. Положення, п. 8 гл. 2 розд. ІІІ Інструкції письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. При цьому квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Таким чином, відсутність реєстрації договору банківського вкладу, і як наслідок, необліковування грошових коштів, залучених від юридичних і фізичних осіб на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу, не можна вважати недодержанням письмової форми договору банківського вкладу за наявності ощадної книжки (сертифіката) чи іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту, і є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Відповідні юридичні факти (відсутність банківських рахунків, і як наслідок, необліковування на них грошових коштів, залучених від юридичних і фізичних осіб на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу) слід кваліфікувати як невиконання банком своїх обовязків за договором банківського вкладу. Такий висновок щодо застосування норм права міститься у постанові Верховного Суду України у справі № 6-17цс12 від 06.06.2012 року і відповідно до ст.360-7 ЦПК України має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, тому суд вважає, що письмова форма спірних договорів банківського вкладу є додержаною. Розбіжність у номерах рахунків, зазначених у договорах і прибуткових валютних ордерах, на що посилається позивач у позовній заяві, не може безумовно свідчити про недоведеність внесення коштів відповідачем [PERSON] на вкладні рахунки. Стосовно завищеного визначення розміру процентів по спірним договорам банківського вкладу, суд приходить до наступних висновків. Положеннями статей 6, 627 ЦК України утверджений принцип свободи договору, згідно якого сторони вправі на власний розсуд врегулювати свої відносини за договором, якщо це не суперечить прямій указівці закону, або якщо обов'язковість для сторін певних приписів закону прямо не випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Окрім того, статтею 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину. Позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б безумовно свідчили про те, що керуюча банком [PERSON] мала якісь обмеження або заборони щодо її повноважень як керівника структурного підрозділу у частині визначення та регулювання умов договорів банківського вкладу. Ні Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з фізичними і юридичними особами, ні рішення Комітету з управління активами та пасивами від 13 вересня 2007 року та від 25 квітня 2008 року, не містять прямих указівок про незаконність, недійсність або нікчемність умов договорів банківського вкладу у частині визначення розміру процентів, якщо вони перевищують максимальний розмір відсоткової ставки по вкладам. Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно висновку Європейського Суду з прав людини у справі Zolotas проти Греції (No 2) Європейський Суд з прав людини зазначив, що якщо особа, яка кладе суму грошей в банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунок нараховуються відсотки. Закономірно він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невідємні для банківських операцій і повязаним з ними правом. Враховуючи викладене, суд не бере до уваги посилання позивача на те, що кошти від відповідачки за зазначеними договорами до каси банку не надходили і рахунки по них не відкривалися, а також на те, що прибуткові валютні ордери не є первинними документами, що підтверджують здійснення касової операції з приймання від фізичних осіб готівки іноземної валюти для зарахування на рахунки клієнта, оскільки ці обставини не спростовують факту передання відповідачем коштів відповідальному працівнику банку, тим більше що проведення по касі отриманих коштів та відкриття рахунків не могло залежати від волі вкладника і він не мав підстав не довіряти представнику позивача та сумніватися у наявності у нього необхідного обсягу повноважень та правильності оформлення ним відповідних договорів та касових документів. Твердження про те, що спірні договори не схвалювалися банком, не заслуговують на увагу суду, оскільки відсутність банківських рахунків, і, як наслідок, необліковування на них грошових коштів, залучених від фізичної особи на підставі укладеного у письмовій формі договору банківського вкладу слід кваліфікувати як невиконання банком своїх обов'язків за договором банківського вкладу. Посилання позивача на порушення кримінальної справи за фактом скоєння злочину, що спричинив спірні відносини між позивачем і відповідачем, також не заслуговує на увагу суду, оскільки у матеріалах справи відсутній вирок по кримінальній справі, що набрав законної сили, яким [PERSON] визнана винною у вчиненні злочину. Таким чином, суд вважає, що правові підстави для визнання недійсними договору № 20/02-02/40 на вклад Універсальний (без пролонгації) від 14.11.2007 року та договору № 20/02-02/19 на вклад Універсальний (без пролонгації) від 11.07.2008 року відсутні і у задоволенні позову слід відмовити. В звязку з відмовою у задоволенні позову судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed