Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-01 00:00:00

31.05.2019р. Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» звернулось до суду з вищезазначеним позовом (т.1 а.с.1-3). Ухвалою суду від 03.06.2019р. позов залишено без руху (а.с.33). 05.06.2019р. Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» звернулось до суду з уточненим позовом також про визнання недійсним договору купівлі-продажу та зобов`язання поновити державну реєстрацію права власності за попереднім власником (т.1 а.с.37-40). В позові зазначено, що зІнформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта № 168061792 від 27.05.2019 ТОВ «ОТП Факторинг Україна» стало відомо, що [PERSON] уклав договір купівлі продажу житлового будинку [ADDRESS] , серія та номер: 294, виданий 18.01.2018 року з [PERSON] , зареєстрований приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Вовк І.І., номер запису про право власності № 24441792. Позивач вважає, що вищевказаний договір купівлі-продажу слід визнати недійсним, оскільки він суперечить моральним засадам суспільства, не спрямований на реальне настання обумовлених ними правових наслідків, тобто є фіктивним, тому має бути визнаний недійсним, а державна реєстрація права власності на житловий будинок [ADDRESS] поновлена за попереднім власником, - [PERSON] . 19 травня 2008 в забезпечення виконання зобов`язання по Кредитному договору з [PERSON] укладено Договір іпотеки № РМ-SМЕ205/239/2008 (надалі Договір іпотеки). Предметом іпотеки є житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 26.11.2010 року між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» у відповідності до ст.ст. 512, 514, 1077 - 1079, 1082, 1084 Цивільного кодексу України було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю № б/н. 26.11.2010 між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» був укладений договір відступлення права вимоги за Договором іпотеки SМЕ205/239/2008 від 19 травня 2008 року. Згідно з вищевказаними договорами Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» відступило, а Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» прийняло за кредитним договором № СМ-SМЕ205/239/2008 від 19 травня 2008 р., договором іпотеки № РМ-SМЕ205/239/2008 від 19 травня 2008 року право вимоги в обсязі і на умовах, що існують на момент набрання чинності цим Договором (включаючи право звернення стягнення на предмет іпотеки). 30.11.2010 за № 7212565 реєстратором: Приватний нотаріус Бондар І.М. зареєстровано обтяження житловий будинок, адреса [ADDRESS] , номер РПВН: [NUMBER], Іпотекодавець: [PERSON] , Код: [NUMBER] , [ADDRESS] , підстава обтяження договір про відступлення права вимоги, 9200, 26.11.2010, ПН ДМНО Бондар І.М. Зазначені арешти скасовані на підставі рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 20.04.2017 року по справі № 332/413/17 за позовом [PERSON] до ПАТ «ОТП Банк» про визнання зобов`язання за договором іпотеки припиненим та за заявою третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору [PERSON] про визнання договору іпотеки недійсним. 31.05.2019 на вказане рішення до Запорізького апеляційного суду ТОВ «ОТП Факторинг Україна» подало апеляційну скаргу, яка була задоволена. ТОВ «ОТП Факторинг Україна» вважає, що вказаний договір купівлі-продажу є фіктивним, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, що є порушенням ч.ч. 1 та 5 ст. 203 ЦК України, що за правилами ст. 215 ЦК України є підставою для визнання їх недійсними відповідно до ст. 234 ЦК України. У зв`язку з викладеним просить в позові: Визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку, серія та номер: 294 виданий 18.01.2018 Приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Вовк І.І. Зобов`язати Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Запорізької міської ради Управління Державної реєстрації речових прав на нерухоме майно скасувати державну реєстрацію права власності на житловий будинок [ADDRESS] за [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] та поновити державну реєстрацію права власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , номер РПВН: [NUMBER] за попереднім власником [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] . Поновити реєстраційний номер обтяження [NUMBER] реєстратором:Приватний нотаріус Бондар І.М. зареєстровано обтяження житловий будинок, адреса [ADDRESS] , номер РПВН: [NUMBER], Іпотекодавець: [PERSON] , Код: [NUMBER] , [ADDRESS] , підстава обтяження договір про відступлення права вимоги, 9200, 26.11.2010 ПН ДМНО Бондар І.М. Ухвалою суду від 06.06.2019р. відкрито провадження по справі (т.1 а.с.96). Ухвалою суду від 10.06.2019р. за клопотанням позивача накладено арешт на спірний будинок (т.1 а.с.114-115). 01.10.19р. представник відповідача [PERSON] адвокат Гнатюк О.А. надала суду відзив на позовну заяву (т.1 а.с.170-176), в якій зазначено наступне. З огляду на приписи правил статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Таким чином, оспорювати правочин може особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Тобто судова практика зміст ч. 3 ст. 215 ЦК України тлумачить таким чином, що договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту, порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 216 ЦК України, наслідком недійсності правочину є застосування двосторонньої реституції незалежно від добросовісності сторін правочину. Щодо розв`язання проблеми розмежування випадків застосування двохсторонньої реституції як наслідку недійсності правочину та витребування майна від добросовісного я набувача як способу захисту прав власника, порушених незаконним відчуженням цього майна, Верховний Суд надав відповідні роз`яснення спочатку в узагальненні практики розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними, а потім у постанові Пленуму від 06.11.2009 № 9. У п. 10 цієї постанови зазначено, що реституція як спосіб захисту цивільного права (ч.1 ст.216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину. за правилами реституції, може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Фіктивний правочин (стаття 234 ЦК України) є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення судом умислу його сторін. З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним. За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України). При цьому слід враховувати, що у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора. Статтею 1054 ЦК України визначено перелік осіб, які можуть бути кредитодавцями в кредитних правовідносинах. Такими є банк або інша фінансова установа. Цей перелік є вичерпним. У пункті 1 частини першої статті 1 Закону України від 12 липня 2001 року № 2664-ІІІ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», вказано, що фінансова установа - це юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг. З наведених норм права вбачається, фінансові послуги, надаються лише або спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами які мають право на здійснення фінансових операцій, та внесені до реєстру фінансових установ. Як вбачається з матеріалів справи, з укладенням договору про відступлення права вимоги за кредитним договором, відбулася заміна кредитодавця, який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на ОТП Факторинг, яке на сьогодні не може надавати фінансові послуги згідно з наведеними нормами права. Просять в задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» відмовити в повному обсязі 20.11.2019р. до суду надійшов відзив від [PERSON] в особі адвоката Яковлевої Т.В. (т.1 а.с.219-221), в якому зазначено, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦПК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відступлення права вимоги за своєю суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язані в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 514 ЦК України). При цьому слід враховувати, що у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора. Статтею 1054 ЦК України визначено перелік осіб, які можуть бути кредиторами в кредитних правовідносинах. Такими є банк або інша фінансова установа. Цей перелік є вичерпним. Як вбачається з апеляційної скарги, з укладенням договору про відступлення права вимоги за кредитним договором, відбулася заміна кредитора, який є фінансовою установою (АТ «ОТП Банк»), що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на ТОВ «ОТП Факторинг Україна», яке на сьогодні не може надавати фінансові послуги згідно з наведеними нормами права. Враховуючи, що рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 15.03.2011 р. по справі № 2-299/2011 було стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» суму заборгованості за кредитним договором СМ-SМЕ205/239/2008 від 19.05.20 розмірі (включаючи пеню та штраф) 799044,73 гривень, а також судові витрати та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу, відкрито виконавче провадження №32495602 від 14.05.2012 р., що перебуває на виконанні в Заводському відділі державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, то виключається можливість звернення стягнення на житловий будинок за адресою [ADDRESS] . Оскільки законодавством передбачено, що неможливо двічі притягувати до юридичної відповідальності за одне й те саме правопорушення. Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 20.04.2017 р. по справі № 332/413/17 було скасовано арешт, накладений на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вказаний арешт у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна було знято 12.05.2017 р. 18.01.2018 р. [PERSON] уклав з [PERSON] договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] , серія та номер : 294 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Вовк І.І., номер запису про право власності №24441792. При посвідченні договору купівлі-продажу житлового будинку нотаріус здійснив перевірку спірного будинку на наявність обтяжень, результат пошуку показав, що відомості про заборону та/або арешт відсутні. Оскільки на момент укладення та нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу будинку вказаний будинок під забороною та/або арештом не перебував, тому не потрібна була будь-яка згода позивача на відчуження будинку. Таким чином, сторонами дотримано всіх вимог до укладення договору купівлі-продажу, а саме, щодо його форми, свободи волевиявлення, нотаріального посвідчення. Договір був спрямований на реальне досягнення його мети переходу права власності на нерухоме майно. Таким чином, відсутні підстави для визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] . Просили в позові відмовити. Ухвалою суду від 21.11.2019р. в якості третіх осіб до участі в справі залучені [PERSON] та приватний нотаріус Вовк І.В. (т.1 а.с.237). 24.01.20р. представник [PERSON] адвокат Гнатюк О.А. надала суду письмові пояснення (т.2 а.с.42-48), в яких викладена позиція, аналогічна позиції [PERSON] , просили в позові відмовити. Ухвалою суду від 23.01.20р. закрито підготовче провадження та справа призначена до судового розгляду (т.2 а.с.56). Представник позивача в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду заяву, в якій просив справу розглянути у його відсутність (т.2 а.с.34, 102). В судовому засіданні адвокат Гнатюк О.А., яка діяла від імені відповідача [PERSON] та третьої особи [PERSON] проти позову заперечувала з тих підстав, які викладені у вищезазначеному письмовому відзиву на позов (т.1 а.с.170-176), просила в задоволенні позову відмовити. В судовому засіданні адвокат Яковлєва Т.В., яка діяла від імені відповідача [PERSON] , проти позову заперечувала з тих підстав, які викладені у вищезазначеному письмовому відзиву на позов (т.1 а.с.219-221), просила в задоволенні позову відмовити. Інші учасники процесу в судове засідання не з`явились, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином, але їх неявка не перешкоджає розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, вислухавши учасників процесу, встановивши фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» підлягають частковому задоволенню з нижченаведених підстав. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 19 травня 2008 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариством «ОТП Банк», та [PERSON] був укладений Кредитний договір № СМ-SМЕ205/239/2008 (т.1 а.с.4-9). 19 травня 2008 в забезпечення виконання зобов`язання по Кредитному договору між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариством «ОТП Банк», та [PERSON] укладено Договір іпотеки № РМ-SМЕ205/239/2008. Предметом іпотеки є житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (т.1 а.с.10-12). 26.11.2010 року між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» у відповідності до ст.ст. 512, 514, 1077 - 1079, 1082, 1084 Цивільного кодексу України було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю № б/н. 26.11.2010 між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» був укладений договір відступлення права вимоги за Договором іпотеки SМЕ205/239/2008 від 19 травня 2008 року. Згідно з вищевказаними договорами Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» відступило, а Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» прийняло за кредитним договором № СМ-SМЕ205/239/2008 від 19 травня 2008 р., договором іпотеки № РМ-SМЕ205/239/2008 від 19 травня 2008 року право вимоги в обсязі і на умовах, що існують на момент набрання чинності цим Договором, включаючи право звернення стягнення на предмет іпотеки, (т.1 а.с.13-23). Відповідно до ст. 512 Цивільного кодексу України «Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги)», згідно зі ст. 514 вказаного кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Таким чином, до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» перейшли всі права Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» щодо права вимоги до Боржника за кредитним договором № СМ-SМЕ205/239/2008 від 19 травня 2008 р., договором іпотеки № РМ-SМЕ205/239/2008 від 19 травня 2008 Пунктом 5.2 Договору іпотеки та ст.ст.9,10 Закону України «Про іпотеку» визначено, що Іпотекодавець зобов`язаний, зокрема: с)не відчужувати предмет іпотеки (або будь-яку його частину) будь-якій третій особі без отримання попередньої письмової згоди Іпотекодержателя на таке відчуження; d) не створювати і не допускати існування будь-якої Іпотеки, (застави), оренди (суборенди), заборони відчуження, арешту чи іншого обтяження стосовно предметів іпотеки, крім тих, які передбачені зазначеними договорами; і) не здійснювати будь-яких перепланувань чи реконструкцій предметів іпотеки без попередньо отриманої на те письмової згоди Іпотекодержателя, а також всіх передбачених законом дозволів уповноважених органів. Рішенням Заводського районного суду м.Запоріжжя від 25.03.2011р. по цивільній справі за позовом ТОВ ОТП «Факторинг Україна» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення суми боргу за кредитним договором суд вирішив: Позов задовольнити. Стягнути солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» суму заборгованості за Кредитним договором СМ-SME205/239/2008 від 19.05.2008 р. в розмірі 799044,73 гривень, а також судові витрати, а саме судовий збір у розмірі 1700,00 гривен, та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу у розмірі 120,00 гривен (т.1 а.с.29-31). Отже Відповідачу 2 [PERSON] було достовірно відомо про наявність судового рішення від 25.03.2011р., яке набрало законної сили, та його обов`язок на підставі судового рішення сплатити заборгованість у значному розмірі на користь Позивача, що підтверджується тим, що Відповідач 2 [PERSON] оскаржував вказане судове рішення від 25.03.2011р. в апеляційному порядку (т.1 а.с.89). Але, всупереч умов Договору іпотеки та норм ЗУ «Про Іпотеку» Відповідач 2 [PERSON] уклав договір купівлі-продажу житлового будинку, серія та номер: 294, виданий 18.01.2018 року з Відповідачем 1, зареєстрований приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Вовк І.І., номер запису про право власності № 24441792 (т.2 а.с.122-124). Таке відчуження відбулось враховуючи той факт, що заочним рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 20.04.2017 року по справі № 332/413/17 за позовом [PERSON] до ПАТ «ОТП Банк» про визнання зобов`язання за договором іпотеки припиненим суд вирішив: Позовні вимоги [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» про визнання зобов`язання за договором іпотеки припиненим - задовольнити. Припинити зобов`язання за договором іпотеки № РМ -SME205/239/2008 між [PERSON] та ПАТ «ОТП Банк», знявши заборону відчуження з нерухомого майна виключивши запис про обтяження з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 7212440 від 19.05.2008 року щодо житлового будинку розташованого в [ADDRESS] (т.1 а.с.104-105). Але, постановою Запорізького апеляційного суду від 25.09.2019р. зазначене заочне рішення було скасоване в частині задоволення позову, а саме, суд апеляційної інстанції постановив: заочне рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 20 квітня 2017 року у цій справі, в частині задоволення позову [PERSON] , зняття заборону відчуження з нерухомого майна виключивши запис про обтяження з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 7212440 від 19.05.2008 року щодо житлового будинку розташованого в [ADDRESS] скасувати та прийняти в цій частині постанову наступного змісту: В задоволенні позову [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» про визнання зобов`язання за договором іпотеки припиненим відмовити. (т.1 а.с.298-232). В пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року судам роз`яснено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист її порушеного цивільного права. Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Згідно ч. 5 ст. 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Суд вважає, що позивач ТОВ «ОТП Факторинг Україна» довів в судовому засіданні, що спірний договір купівлі-продажу предмету іпотеки є фіктивним, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, що є порушенням ч.ч. 1 та 5 ст. 203 ЦК України, що за правилами ст. 215 ЦК України є підставою для визнання їх недійсними відповідно до ст. 234 ЦК України. Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Частинами 1- 6 ст. 203 передбачено: Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За змістом ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. У пункті 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року судам роз`яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Вимогами статті 216 ЦК України, встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Отже, у даній справі виникла ситуація, коли Відповідач 2 [PERSON] , маючи майнове зобов`язання на підставі судових рішень та договору іпотеки перед позивачем ТОВ «ОТП Факторинг Україна», ухиляється від сплати боргу на користь позивача та свідомо не виконує рішення суду, яке набрало законної сили. На момент укладення оспорюваного договору купівлі-продажу від 18.01.2018 року відповідачу 2 [PERSON] було достовірно відомо про існування боргу перед ТОВ «ОТП Факторинг» у значному розмірі, у зв`язку з чим вказаний Відповідач 2 [PERSON] , передбачаючи настання негативних для себе наслідків у вигляді виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на його нерухоме майно, з метою приховати вказане майно від звернення стягнення на вказане майно в процесі здійснення виконавчих дій, відчужив належне йому на праві власності майно Відповідачу 1 [PERSON] . Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки він не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Наявність умислу на укладення договорів купівлі-продажу майна з метою приховання цього майна від виконання в майбутньому за його рахунок грошового зобов`язання, шляхом звернення стягнення на це майно, є підставою для визнання його недійсним на підставі ст. 234 ЦК України. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За змістом ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до змісту ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин 1 та 5 ст. 203 ЦК України, що за правилами ст. 215 цього Кодексу є підставою для під визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (справа № 6-1873цс16). Наявність умислу на укладення договорів купівлі-продажу майна з метою приховання цього майна від виконання в майбутньому за його рахунок грошового зобов`язання, шляхом звернення стягнення на це майно, є підставою для визнання його недійсним на підставі ст. 234 ПК України. Сам по собі факт реєстрації права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, не є доказом реального настання правових наслідків, обумовлених договорами купівлі-продажу, оскільки така реєстрація передбачена ст. 182, 331 ЦК України, та вимогами Закону України «Про нотаріат» і «Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України». Одним з елементів здійснення принципу справедливого судочинства є принципи «рівності вихідних умов», дотримання балансу сторін при розгляді справи в суді, а також принцип обґрунтованості судового рішення. Так у п. 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п.1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011р.) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року). З урахуванням викладених обставин суд прийшов до висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу будинку [ADDRESS] , укладений 18 січня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] , підлягають задоволенню. Що стосується інших позовних вимог про зобов`язання Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Запорізької міської ради Управління Державної реєстрації речових прав на нерухоме майно скасувати державну реєстрацію права власності на житловий будинок [ADDRESS] за [PERSON] та поновити державну реєстрацію права власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою [ADDRESS] за попереднім власником [PERSON] , а також поновити реєстраційний номер обтяження [NUMBER] реєстратором: Приватний нотаріус Бондар І.М. зареєстровано обтяження житловий будинок, адреса [ADDRESS] , Іпотекодавець: [PERSON] , Код: [NUMBER] , [ADDRESS] , підстава обтяження договір про відступлення права вимоги, суд вважає, що в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню за таких підстав. Так, відповідно до ч.1 ст.48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач та відповідач. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Згідно ч.ч.1, 3 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. В п.3 свого позову позивач просить зобов`язати Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Запорізької міської ради Управління Державної реєстрації речових прав на нерухоме майно скасувати державну реєстрацію права власності на житловий будинок [ADDRESS] за [PERSON] та поновити державну реєстрацію права власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою [ADDRESS] за попереднім власником [PERSON] , а також поновити реєстраційний номер обтяження [NUMBER] реєстратором: Приватний нотаріус Бондар І.М. зареєстровано обтяження житловий будинок, адреса [ADDRESS] , Іпотекодавець: [PERSON] , Код: [NUMBER] , [ADDRESS] , підстава обтяження договір про відступлення права вимоги. Але, вищезазначені особи, яких позивач в позові просить вчинити певні дії, не було залучено до справи в якості відповідача, та позовні вимоги до них не пред`являлись. З урахуванням принципів пропорційності, змагальності та диспозитивності, які передбачені ст.ст. 11-13 ЦПК України, суд вважає за неможливим своїм рішенням зобов`язати вчинити певні дії особу, яка не приймала участі у розгляді справи в якості відповідача, та до якої не пред`являвся позов, оскільки такі дії призведуть до порушення права особи на захист від позову та унеможливить реалізацію процесуальних прав відповідача, передбачених ст.ст.43, 49 ЦПК України. Окрім того, суду не було надано доказів про наявність спору та невиконання відповідними посадовими особами вимог позивача поновити реєстраційний номер обтяження 7212565 щодо спірного майна, особливо враховуючи той факт, що наразі апеляційною інстанцією було скасоване вищезазначене заочне рішення від 20.04.2017р., яким було припинене зобов`язання [PERSON] за договором іпотеки та знята заборона відчуження. Вимоги про розподіл та стягнення судових витрат в позові не заявлені. На підставі викладеного та

Outcome: partial