Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-08 00:00:00

30.09.2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на частку квартири, який в подальшому уточнила. Обґрунтовує свої вимоги наступним. [PERSON] з 30.10.1999 року перебувала у шлюбі з [PERSON], який було розірвано за рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетрвоської області від 26.11.2014 року і в період шлюбу в 2006 році за договором купівлі-продажу придбана чотирьохкімнатна квартира. Просить провести розподіл майна подружжя та визнати за нею та відповідачем право власності по 1/2 частині вказаних квартир за кожним. В судове засідання позивач не зявилася, подала заяву про розгляд справи за її відсутності, позов підтримала, просила його задовольнити. Представник позивача в судове засідання зявився, позов підтримав, просив його задовольнити. Відповідач та його представник в судове засідання зявилися, позов не визнали в повному обсязі. Просили в його задоволенні відмовити з тих підстав, що гроші на придбання квартири належали батьку відповідача, які він надавав йому щомісячно для погашення кредиту. На час придбання квартири відповідач мешкав з дружиною [PERSON] та маленькою дитиною на зйомній квартирі, тому батько відповідача вирішив придбати для сина житло. Він сам знайшов квартиру і позивач про це навіть не знала. Кошти за квартиру продавці отримали безпосередньо від банку, оскільки було укладено кредитний договір. Суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності позивача, враховуючи положення ч. 2 ст. 158 ЦПК України. Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи, встановив, що 30.10.1999 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження Серії І-КИ № 083350. Шлюб розірвано за рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 26.11.2014 року, яке набрало законної сили 09.12.2014 року (а.с. 6, 7). Відповідно до договору купівлі-продажу від 05.04.2006 року [PERSON] отримав у власність квартиру [ADDRESS]. Що також підтверджується копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно та витягу про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів (а.с. 8, 46, 47). 06.04.2006 року між [PERSON] та ЗАТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір № DNV1GK00000753 про надання кредиту на покупку житла у сумі 48000 грн. та сплату страхових платежів. З тексту кредитного договору вбачається, що [PERSON] дала згоду на укладання [PERSON] кредитного договору, одержання кредитних коштів та їх використання відповідно до договору (а.с. 38, 39). В забезпечення виконання [PERSON] зобовязання, що випливає із кредитного договору № DNV1GK00000753 від 06.04.2006 року того ж дня укладено договір іпотеки № DNV1GK00000753 між [PERSON] та ЗАТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 42-45). Згідно виписки з 06.04.2006 року по 02.10.2105 року кредит повністю погашено, спірна квартира під забороною на теперішній час не перебуває, що вбачається з копії витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна (реєстрація вилучення запису) (а.с. 37). Згідно звіту ПП «Донецький східний брокерський торговий дім» ринкова вартість чотирьохкімнатної квартири [ADDRESS] складає 199247, 11 грн. (а.с. 49-67). Клопотання про призначення товарознавчої експертизи до суду не надходило і судом розяснено особам, які беруть участь у справі, наслідків вчинення або не вчинення певних дій. Тому у суду немає підстав не приймати до уваги звіт про ринкову вартість спірної квартири висновки якого в процесі судового розгляду не спростовано. Судом розглянуті усі заявлені клопотання, досліджені усі докази, інших доказів суду не надано. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до положень ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічні положення щодо майна, набутого за час шлюбу, містить ч. 3 ст. 368 ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 70 у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналогічні положення щодо рівності часток у спільній сумісній власності містить ч. 2 ст. 372 ЦК України. У силу ч. 3 ст. 61 СК України, ч. 4 ст. 65 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Договір укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що гроші на придбання квартири він надавав [PERSON] щомісячно для погашення кредиту на загальну суму 48000 грн. Сам свідок та його дружина отримували пенсію, свідок мав заощадження, вони з дружиною мали господарство з якого отримували дохід та продали деякі речі для того, щоб погасити кредит. На час придбання квартири відповідач мешкав з дружиною [PERSON] та маленькою дитиною на зйомній квартирі, тому свідок вирішив придбати для сина житло. Він весь час підтримував родину сина фінансово, оскільки заробітна плата сина витрачалась на ремонт спірної квартири. Звертаючись з позовом до суду про розподіл майна подружжя, [PERSON] зазначає, що квартира [ADDRESS] є спільним майном, оскільки була придбана в період шлюбу. Батько відповідача [PERSON] не є стороною договірних правовідносин в даному випадку. Статтею 59 ч. 2 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Суд не може обгрутнтувати рішення виключно показами свідків, тому посилання представника відповідача в судовому засіданні на те, що спірна квартира є особистою приватною власністю відповідача відповідно до ч. 3 ст. 57 СК України, не підтверджено достатніми, належними та допустими доказами. Твердження відповідача про те, що [PERSON] взагалі не було відомо про придбання квартири і вона не виступала поручителем по кредитному договору є голослівним, не має правового значення для розгляду справи, а тому не приймається судом до уваги. Суд не приймає до уваги доводи відповідача в письмових запереченнях про те, що [PERSON] виступає за договором покупцем одноособово, оскільки головним принципом прав подружжя на майно є принцип спільності власності всього того майна (за винятками, прямо встановленими законом), яке набувається ними за час шлюбу без урахування того хто з них виступав стороною договору, адже квартира придбана для проживання сімї. З часу укладання договору купівлі-продажу та реєстрації права власності квартира перейшла у власність [PERSON], а відтак і позивача [PERSON], тому доводи представника відповідача про те, що до повного погашення кредиту квартира належала банку є помилковими. За загальним правилом майно, придбане подружжям у кредит, є спільною власністю чоловіка та дружини. Проаналізувавши надані докази у їх сукупності та взаємозвязку, враховуючи положення наведених вище норм матеріального права, суд вважає за можливе позов [PERSON] задовольнити в повному обсязі. З відповідача на користь позивач в звязку із задоволенням позову в повному обсязі згідно положень ст. 88 ЦПК України підлягає до стягнення судовий збір в сумі 1992 грн. 47 коп., сплата якого підтверджена документально (а.с. 1).

Outcome: approved