Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-09 00:00:00

30 січня 2019 р. позивач звернулась до суду з позовною заявою про стягнення з відповідача боргу за договором позики. Позовні вимоги мотивовано тим, що 1 листопада 2017 р. сторони уклали договір позики, за яким позивач передала, а відповідач прийняв позику у сумі 100 000 грн. зі строком повернення до 1 січня 2018 р. Відповідач ухиляється від виконання свої зобов`язань за договором, в зв`язку з чим позивач просить стягнути з нього заборгованість за договором позики в сумі 100 000 грн., а також витрати на сплату судового збору в сумі 1 000 грн. Ухвалою суду від 14 лютого 2019 р. відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням сторін, учасникам справи встановлено строк для подачі заяв по суті позову. У встановлений строк відповідач подав до суду відзив на позов, яким позовні вимоги не визнав. В обґрунтування своєї позиції відповідач зазначив, що в середині жовтня 2017 р. він неофіційно влаштувався у ТОВ «Торговий дім «Оселя». 1 листопада 2017 р. на вимогу директора цього товариства [PERSON] він написав розписку про отримання від неї у борг грошових коштів у сумі 100 000 грн. Вказані кошти позивач йому не передавала, пояснивши, що ця розписка є гарантією того, що грошові кошти, які він буде отримувати від клієнтів, ним не будуть присвоєні. 2 липня 2018 р. його було офіційно прийнято на роботу у це товариство менеджером оптової торгівлі. 5 грудня 2018 р. він звільнився з цієї роботи. Аналогічні безгрошові розписки у різний час на вимоги [PERSON] писали й інші працівники торгового дому. З наведених підстав відповідач просить суд відмовити у задоволені позову. (а.с. 21-23) Представник позивача адвокат Грибовод С.Ю. надав суду відповідь на відзив відповідача, в якій зазначив, що відповідач не надав жодного доказу на спростування позовних вимог. В судовому засіданні представник позивача підтвердив позовні вимоги та їх обґрунтування, наполягаючи на задоволені позову. Відповідач позов не визнав, в судовому засідання надав пояснення, аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву. Позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 1046-1047 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. В судовому засіданні встановлено, що 1 листопада 2017 р. сторони згідно зі ст. 1046-1047 ЦК України уклали договір позики, за яким позивач передала, а відповідач прийняв позику у сумі 100 000 грн., зобов`язавшись повернути позику до 1 листопада 2018 р., що підтверджується розпискою, копія якої додана до матеріалів справи. (а.с. 8) Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. В судовому засіданні встановлено, що позичальник свої зобов`язання за договором позики не виконав, грошові кошти в сумі 100 000 грн. позивачеві у встановлені договором строки не повернув. 26 грудня 2018 р. позивач звернулась до відповідача з вимогою про погашення заборгованості за вказаним договором. (а.с. 9) Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. З огляду на викладене суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму боргу, що становить 100 000 грн. Заперечення відповідача та його представника про те, що грошові кошти у позивача відповідач не отримував, розписку написав під впливом позивача, суд не приймає до уваги з таких підстав. Згідно зі ст. 13 ч.1 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ч.1 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підтвердження заперечень проти позову відповідач послався на копії розписок [PERSON] від 9 листопада 2017 р., [PERSON] від 26 січня 2018 р., [PERSON] від 9 березня 2018 р., згідно яким [PERSON] надала вказаним особам грошові позики (а.с. 52-54); пояснення свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , матеріали кримінального провадження, порушеного за його заявою про шахрайство. Свідок [PERSON] суду пояснив, що у жовтні 2017 р. працевлаштувався у ТОВ «Торговий дім «Оселя». Через кілька днів бухгалтер товариства запропонувала йому написати розписку про отримання грошових коштів у сумі 80 000 грн. Він відмовився і звільнився з роботи. Йому відомо, що деякі інші працівники писали такі розписки. З [PERSON] він не знайомий. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що восени 2017 р. був присутнім при зустрічі [PERSON] з [PERSON] , яка запропонувала йому написати розписку про отримання коштів у розмірі 100 000 грн. Однак ці гроші вона [PERSON] не передавала. У його присутності [PERSON] написав таку розписку. Свідок [PERSON] в судовому засідання показав, що протягом 2018 р. працював в ТД «Оселя». Він також за вимогою [PERSON] написав розписку про позику коштів на суму 100 000 грн., однак гроші не отримував. Після звільнення з роботи розписку йому не повернули. Дослідженням в судовому засіданні матеріалів кримінального провадження, на яке посилається відповідач, встановлено, що 12 березня 2019 р. (після відкриття провадження в цій цивільній справі) [PERSON] звернувся в прокуратуру Запорізької області із заявою про вчинення [PERSON] кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 КК України. 23 березня 2019 р. за вказаною заявою в ЄРДР зареєстровано кримінальне провадження за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст. 190 КК України. Обставини вчинення проти [PERSON] зазначеного правопорушення, особа, що вчинила цей злочин матеріалами кримінального провадження не встановлені. Наданою відповідачем копією трудової книжки встановлено, що на дату написання розписки про отримання від [PERSON] грошових коштів - 1 листопада 2017 р. - він не працював, 2 липня 2018 р. його прийнято на посаду менеджера в оптовій торгівлі ТОВ «ТД «Осекля»; 5 грудня 2018 р. звільнений з цієї посади. Вказані записи виконані за підписом директора [PERSON] (а.с. 25-26) Відповідно до ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. За змістом ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Позивач на підтвердження укладення з відповідачем договору позики надала суду розписку від 1 листопада 2017 р., яка посвідчує передання позичальнику визначеної грошової суми позикодавцем, що відповідає вимогам ч.2 ст. 1047 ЦК України. Натомість відповідач не надав суду жодного допустимого доказу тому, що договір позики він не укладав, грошей не позичав. При цьому суд враховує, що відповідач договір позики відповідно до положень ст. 1051 ЦК України не оспорював, цей договір недійсним у встановленому законодавством порядку не визнано. З наведених підстав суд задовольняє позов [PERSON] та стягує з відповідача на її користь заборгованість за договором позики у розмірі 100 000 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно також стягнути витрати на сплату судового збору в розмірі 1 000 грн.

Outcome: approved