Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-21 00:00:00

30 серпня 2016 року [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] Про стягнення грошової суми за розпискою (вхідний № 4656/16-вх), на обґрунтування якого зазначила, що 23.03.2014 року відповідач взяв у неї позику в сумі 12\~673 доларів США, що на день подання позову складає грошову суму еквівалентну 316\~825 гривень, що підтверджується розпискою, оформленою власноручно відповідачем. Відповідач взяв на себе зобовязання повернути взяту грошву суму на протязі двох років без процентів за користування, тобто на 24 місяці по 23 березня 2016 року. З того часу відповідач використовуючи її довіру неодноразово в усній формі продовжував строк повернення грошей посилаючись на неможливість заробити дану суму. Про цьому відповідач обіцяв повернути гроші у повному при першій же можливості. Але до цього часу гроші він не повернув. Вона направляла рекомендованим листом на адресу відповідача письмо з вимогою повернути гроші до 15.08.2016 року. Відповідач отримав зазначений лист, але проігнорував його вимоги. Просила стягнути з відповідача на її користь грошову суму у розмірі 12\~673 доларів США, що еквівалентно 316\~825,00 гривень та суму судового збору в розмірі 3168,25 гривень (а. с. 3 - 4). Розпорядженням № 371 від 21.09.2017 року призначено повторний автоматизований розподіл справи й згідно відповідному протоколу справу передано до розгляду головуючому судді Мащенко С. В. (а. с. 36, 37). Позивач [PERSON] у судове засідання не зявилась, про час та місце розгляду справи була повідомлена своєчасно та належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, скористався правом, наданим їй частиною 1 статті 58 зазначеного кодексу, щодо участі у судовому процесі через представника за довіреністю - адвоката [PERSON] (а. с. 55 - 57). Представник позивача - адвокат [PERSON], що діє за довіреністю та підставі свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю № 1083, виданого 15.11.1996 року Головою Київської міської кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури, у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, надав суду заяву, зареєстровану під вхідним № 375/18-вх. від 24.01.2018 року, про розгляд справи за його відсутності, проти ухвалення заочного рішення не заперечує (а. с. 54). Відповідач [PERSON] у судове засідання також не зявився, про час та місце розгляду справи був сповіщений своєчасно та належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки суд не повідомив, заяви про відкладення розгляду справи або про її розгляд за його відсутності не надав. Відповідно до змісту частини 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею, а згідно частини 3 статті 211 цього ж кодексу особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Про наявність такого клопотання у позивача свідчить її відповідна заява, долучена до матеріалів справи. За таких обставин, приймаючи до уваги те, що підстав для визнання необхідним давання нею особистих пояснень не має, суд вважає за можливе розглянути справу у її відсутність. Крім того, відповідно до частини 1 статті 280 Цивільного процесуального кодексу України у звязку із неявкою в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, суд вирішив можливим справу розглядати на підставі наявних в ній доказів та ухвалити заочне рішення, про що не заперечувала позивач. Здійснюючи правосуддя на засадах змагальності й рівності учасників судового процесу перед законом і судом, всебічно, повно, обєктивно, справедливо, неупереджено та своєчасно зясувавши всі обставини справи і всі фактичні данні в межах заявлених вимог, що мають значення для вирішення справи за суттю й на які сторони посилались як на підставу своїх вимог та заперечень, перевіривши їх доказами, отриманими відповідно до правил цивільного процесуального кодифікованого закону й безпосередньо дослідженими у судовому засіданні, що відповідають вимогам закону про їх належність, допустимість, достовірність та достатність, а саме: дослідивши письмові докази у справі,- суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, пунктом 160 частини 1 Указу Президента України «Про реорганізацію місцевих загальних судів» № 451/2017 від 29.12.2017 року шляхом реорганізації (злиття) Валківського районного суду, Коломацького районного суду та Нововодолазького районного суду Харківської області утворено Валківський окружний суд у Валківському, Коломацькому та Нововодолазькому районах Харківської області із місцезнаходженням у містах Валках, селищі міського типу Новій [PERSON] та селі Різуненковому Коломацького району Харківської області. За змістом пункту 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року районні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію. Оскільки на цей час Валківський окружний суд свою діяльність не розпочав, справа перебуває на розгляді належного суду. Крім того, згідно пункту 9 частини 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України № 1618-ІV від 18.03.2004 року (в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03.10.2017 року із змінами та доповненнями) справи у судах першої інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання нею чинності. Таким чином, ця цивільна справа підлягає розгляду за правилами, визначеними Цивільним процесуальним кодексом України в редакції, що набрала чинності з 15.12.2017 року (із змінами та доповненнями). Отже, у ході розгляду справи в межах заявлених вимог та зазначених і доведених обставин, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини, що мають значення для вирішення справи за суттю. Згідно розписки від 23.03.2014 року [PERSON], [INFO], який проживає за адресою: [INFO], - отримав в борг у [PERSON] 12673,00 доларів США та зобовязався повернути його протягом двох років без процентів (а. с. 5). 29.07.2016 року [PERSON] на адресу відповідача [PERSON] направила лист з проханням виконати взяті на нього боргові зобовязання до 15.08.2016 року, у разі невиконання вона вимушена буде звернутися до правоохоронних та судових органів за захистом своїх інтересів. Зазначений лист було надіслано рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення 04.08.2016 року (а. с. 6 7). У відповідності до статті 1046 Цивільного Кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За приписами статті 1047 Цивільного Кодексу України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. При цьому усно, як передбачає частина 1 статті 206 Цивільного кодексу України, можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Пункт 12 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними розяснює, що порушення вимог закону щодо укладення правочину в письмовій формі є підставою для визнання його недійсним лише в разі, коли це прямо передбачено законом, зокрема статтями 547, 719, 981, 1055, 1059, 1107, 1118 Цивільного кодексу тощо. Даними нормами цивільного законодавства не визначені такі правові наслідки недотримання сторонами простої письмової форми договору позики, як визнання такого договору недійсним. З урахуванням викладеного суд дійшов висновку про те, що недодержання сторонами договору позики простої письмової форми не впливає на дійсність такого договору й такий договір вважається правомірним. Відповідно до частини 1 статті 1049 Цивільного Кодексу України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Матеріалами справи підтверджено, що позивач зверталась до боржника з вимогою про повернення суми позики, наданої 23.04.2014, яку було оправлено відповідачу 29.07.2016 року. Отже на момент звернення [PERSON] з позовом про стягнення заборгованості строк добровільного виконання зобовязання відповідачем сплинув. При цьому належне виконання зобовязання [PERSON] не забезпечив, заборгованість не сплатив, що спричинило порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Згідно статей 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною 1 та 2 статті 533 Цивільного кодексу України регламентовано, що грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства, визначеним у частині 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України, є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тому згідно частини 1 статті 4 цього ж нормативно-правового акту, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Отже, суд відповідно до приписів частини 1 статті 13 цивільного процесуального кодифікованого закону України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Звертаючись до суду із цим позовом, [PERSON] просить стягнути з [PERSON] на її користь суму боргу в розмірі 12673,00 доларів США в гривневому еквіваленті, що складає 316 825,00 гривень. Виходячи із курсу Національного банку України на час звернення позивача до суду, а саме: 100 доларів США дорівнює 2548,8686 гривень. Позовна заява [PERSON] надійшла до суду 30.08.2016 року, про що свідчить штам вхідної кореспонденції за № 4656/16 вх. Таким чином, станом на 30.08.2016 року 12673,00 доларів США становив в гривневому еквіваленті 323\~034,77 гривень. Таким чином, у звязку із тим, що відповідач є винним у порушенні виконання грошового зобовязання, тому саме з нього на користь позивача слід стягнути борг в межах заявлених позивачем вимог в сумі 316 825,00 гривень. Вирішуючи згідно підпункту 6 частини 1 статті 264 Цивільного процесуального кодексу України питання про розподіл між сторонами у справі судових витрат, суд виходить з наступного. Так, відповідно до вимог частини 1 та 2 статті 141 зазначеного цивільного процесуального кодифікованого закону України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тоді як інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Приписи частини 1 та 2 статті 133 Цивільного процесуального кодексу України передбачають, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Таким законом є Закон України «Про судовий збір» № 3674-VІ від 08.11.2011 року (із змінами та доповненнями), який встановлює правові засади справляння, платників, обєкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та його повернення. Положеннями статті 1 зазначеного Закону визначено, що судовий збір це збір, який справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, а також за видачу судами документів і включається до складу судових витрат. Згідно із абзацом 1 частини 1 статті 3 вказаного вище нормативно-правового акту, судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством України. На підставі приписів частини 1, абзацу 1 підпункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» (із змінами та доповненнями) за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір у розмірі 1% ціни позову, але не менш 0,4 розміру та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року, в якому відповідна заява подається до суду. При цьому як розяснює абзац 2 частини 3 статті 6 цього закону, у разі коли в позовній заяві обєднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру. Із зазначеним позовом [PERSON] звернулась до суду у 2016 році. Пунктом 9 частини 1 статті 40 Бюджетного кодексу України № 2456-VІ від 08.07.2010 року (із змінами та доповненнями) визначено, що розмір прожиткового мінімуму на відповідний бюджетний період у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для основних соціальних і демографічних груп населення визначається Законом про Державний бюджет України. Відповідно до приписів абзацу 3 статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» № 928-VІІІ від 25.12.2015 року (із змінами та доповненнями) з 01 січня 2016 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб встановлений в сумі 1378 гривень. На виконання вимог частини 5 статті 119 Цивільного процесуального кодексу України (в редакції, що діяла на час звернення із позовом до суду) до позовної заяви [PERSON] додала документ, що підтверджує сплату судового збору у розмірі 3168,25 гривень (а. с. 2). Відтак, ухвалюючи рішення на користь позивача суд дійшов до висновку про необхідність задоволення його позову, стягнувши з відповідача 316 825,00 гривень, а тому на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог слід стягнути 3168,25 гривень. із розрахунку: 1% х 316 825,00 гривень Таким чином, з огляду на наведені норми закону, проаналізувавши всі наявні і досліджені у судовому засіданні докази у їх сукупності, суд доходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та можливість задоволення його позову шляхом стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] суми боргу у розмірі 316\~825,00 гривень та понесені й документально підтверджені ним судові витрати у вигляді судового збору в сумі 3168,25 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved