Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-06 00:00:00

30.09.2016 року позивач звернувся до суду з позовом про: 1) визнання недійсним договору дарування нежитлового приміщення аптеки, розташованого в будинку № 167 по вулиці 1 Травня в м. Чернігові, укладеного 17.09.2014 року між позивачем і відповідачем [PERSON]; 2) визнання недійсним договору дарування нежитлового приміщення аптеки, розташованого в будинку № 167 по вулиці 1 Травня в м. Чернігові, укладеного 16.05.2016 року між відповідачем [PERSON] і співвідповідачем [PERSON]; 3) визнання за позивачем права власності на нежитлове приміщення аптеки, розташоване в будинку № 167 по вулиці 1 Травня в м. Чернігові; 4) усунення перешкод в користуванні нежитловим приміщенням аптеки, розташованого в будинку № 167 по вулиці 1 Травня в м. Чернігові, шляхом передачі примірника договору оренди, ключів, технічної та бухгалтерської документації. В обґрунтування позову зазначив, що в 2014 році відносно нього було розпочато кримінальне провадження за частиною четвертою статті 190 Кримінального кодексу України, яка передбачає конфіскацію усього майна. Перебуваючи, в звязку з цим, під впливом тяжкої обставини, він був змушений укласти з відповідачем [PERSON] договір дарування нежитлового приміщення аптеки, розташованого в будинку № 167 по вулиці 1 Травня в м. Чернігові. Позивач, крім того, вважає цей договір фіктивним, тому що насправді він не бажав відчужувати належне його нерухоме майно, яке використовував у підприємницькій діяльності. Після того, як кваліфікацію кримінального правопорушення було змінено на частину першу статті 190 Кримінального кодексу України, яка не передбачає конфіскацію майна, він звернувся до відповідача [PERSON] з вимогою повернення нежитлового приміщення аптеки, в чому було відмовлено. Позивач вважає оскаржувані договори дарування недійсними з підстав, встановлених статтями 233, 234 Цивільного кодексу України. У судовому засіданні позивач предявлений позов підтримав і наполягав на задоволенні. Відповідач [PERSON], яка одночасно представляє інтереси співвідповідача [PERSON], позов не визнала. Судом встановлено такі факти і відповідні їм правовідносини. 17.09.2014 року позивач уклав з відповідачем [PERSON] договір дарування нежитлового приміщення аптеки, розташованого в будинку № 167 по вулиці 1 Травня в м. Чернігові, який посвідчено приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу [PERSON] (реєстровий № 1059; далі Договір, а. с. 5, 6). Як випливає зі змісту позовної заяви та пояснень позивача, які підтверджуються матеріалами справи (а. с. 43-60, 71-86), а тому вважається доведеним, дійсною причиною укладення позивачем [PERSON] було кримінальне провадження за № 12012260010001147, розпочате у відношенні позивача за частиною четвертою статті 190 Кримінального кодексу України (заволодіння чужим майном, вчиненим в особливо великих розмірах, шляхом обману). Санкція цієї статті передбачає конфіскацію майна, а тому, з метою уникнення можливої конфіскації, позивач намагався приховати від слідчих органів і суду належне йому на праві власності майно. Вирішуючи спір суд виходить з наступного: 1. В силу положень частини першої статті 233 Цивільного кодексу України (далі Кодекс), на яку посилається позивач як на одну з підстав визнання [PERSON] недійсним, умовою недійсності правочину є вчинення правочину особою під впливом тяжкої для неї обставини. Суд констатує, що за статтею 62 Конституції України кожна особа вважається невинуватою і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Конфіскація майна як різновид кримінального покарання може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановленому законом (ст. 41 Конституції). Таким чином, позивач як особа, якій повідомлено про підозру в скоєнні злочину, міг бути примусово позбавлений належного йому майна шляхом його конфіскації не інакше як за вироком суду, який набрав законної сили. За таких обставин, приховування позивачем майна від можливої конфіскації за вироком суду, що набрав законної сили, не вважається тяжкою обставиною і підставою для визнання [PERSON] недійсним, у розумінні положень статті 233 Кодексу. 2. Частиною першою статті 234 Кодексу встановлено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. В пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам розяснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Так, після укладення [PERSON], позивач звернувся до суду із заявою про визнання розірвання шлюбу з відповідачем [PERSON], який було розірвано ще 2001 році, фіктивним. Вказана заява була задоволена, а подружжю видано нове свідоцтво про шлюб (а. с. 108-110). В суді позивач пояснив, що незважаючи на розірвання шлюбу в 2001 році, сторони й надалі продовжували проживати однією сімєю, внаслідок чого у них народився спільний син [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом (а. с. 111). Поновлення шлюбу було необхідно для того, щоб після отримання в дар приміщення аптеки відповідач [PERSON] не сплачувала податки, які за чинним на час укладення [PERSON] законодавством України сплачували обдаровані особи, які не перебували з дарувальниками у родинних відносинах. На думку суду, вказана обставина беззаперечно підтверджує те, що сторони [PERSON] не лише прагнули створення реальних правових наслідків за цим [PERSON], а, навіть, після його укладення вчинили додаткові дії, спрямовані на мінімізацію витрат, повязаних з реальним виконанням [PERSON]. Виходячи з цього, відсутні підстави для визнання [PERSON] недійсним за статтею 234 Кодексу. 3. 16.05.2016 року відповідач [PERSON] уклала зі співвідповідачем [PERSON] договір дарування нежитлового приміщення аптеки, розташованого в будинку № 167 по вулиці 1 Травня в м. Чернігові, який посвідчено приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу [PERSON] (реєстровий № 510; далі Договір 2, а. с. 7, 8). Позивач не є стороною [PERSON] 2 і за приписами статей 203, 216 Кодексу не має право вимоги визнання його недійсним у судовому порядку. 4. Оскільки позовні вимоги про визнання права власності на нежитлове приміщення аптеки та усунення перешкод у користуванні цим приміщенням є похідними від вимог про визнання договорів недійсними, відмова в визнанні недійсними [PERSON] і [PERSON] 2 тягне за собою відмову і в задоволенні решти вимог позивача. Таким чином, предявлений позов не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed