Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-05 00:00:00

30.06.2021 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить стягнути з Акціонерного товариства «Українська Залізниця» на користь [PERSON] 300 000,00 гривень в якості відшкодування моральної шкоди та на користь [PERSON] 300 000,00 гривень в якості відшкодування моральної шкоди. Заявлені вимоги обґрунтовує тим, що 16.11.2019 року на 1703 кілометрі пікету № 6 потяг № 3001 сполученням «Кольчино-Мукачево» скоїв наїзд на громадянина [PERSON] , [INFO] , який від отриманих травм помер. По даному факту було порушено кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 12019070040002636, яке постановою слідчого від 18.12.2019 року закрито. Досудовим розслідуванням встановлено факт загибелі внаслідок наїзду потягом, а також відсутність у загиблого умислу на заподіяння собі смерті. В лікарському свідоцтві про смерть зазначено, що основна причина смерті - зіткнення з поїздом. Вказує, що їй завдана моральна шкода, що полягає у душевних стражданнях, яких вона зазнала внаслідок втрати чоловіка, а син втратив батька. Зазначає, що вона вийшла заміж в 1998 році, отже до моменту смерті загиблого, вони проживали в шлюбі разом 21 рік, тобто більшу частину свого життя вона прожила з чоловіком, оскільки вийшла заміж у 18 років. Зазначає, що вони проживали разом, вели спільне господарство, допомагали та підтримували один одного. Крім того, в шлюбу в них народилось троє дітей, двоє з яких є повнолітніми. На даний час вона позбавлена можливості розраховувати на підтримку та допомогу чоловіка. Вона втратила можливість святкувати різні події по - сімейному . Також зазначає, що [PERSON] - син загиблого, який на момент ДТП (2019 рік) був малолітнім, втратив рідного батька, у зв`язку з чим позбавлений можливості тривалого життєвого зв`язку з одним із батьків протягом свого життя. Для дитини важливим є виховання, порада та підтримка батька, приклад для наслідування, якого він позбавлений смертю батька. Попередній життєвий устрій ніколи не буде відновлений, оскільки смерть є невідворотною і непоправною втратою. Враховуючи вищевказані обставини, просить стягнути з Акціонерного товариства «Українська Залізниця» на користь [PERSON] 300 000,00 гривень в якості відшкодування моральної шкоди та на користь [PERSON] 300 000,00 гривень в якості відшкодування моральної шкоди, такий розмір грошового відшкодування є розумним і справедливим і зможе хоча б частково допомогти в організації життя після тяжкої втрати. Ухвалою суду від 05.07.2021 року справу призначено до підготовчого засідання. Ухвалою суду від 07.09.2021 року справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні, проведеного в режимі відео конференції, представник позивача позовну заяву підтримав та просив задоволити. В судовому засіданні проведеного в режимі відеоконференції представник відповідача позовні вимоги не визнав, заперечив проти задоволення позову. Також, 18.08.2021 року представник відповідача подав відзив на позов, в якому позовні вимоги не визнав, пояснивши, що розслідування нещасного випадку, внаслідок якого сталося смертельне травмування [PERSON] проводилось комісією у складі працівників залізниці. Відповідно до акту службового розслідування, причиною нещасного випадку є порушення потерпілим Правил безпеки громадян на залізничному транспорті та перебування останнього в нетверезому стані. Згідно зі ст. 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Враховуючи, результати розслідування, вважає, що причиною нещасного випадку є умисел потерпілого [PERSON] і порушення ним Правил безпеки громадян на залізничному транспорті. Крім того, позивачем не надано жодних доказів моральної шкоди. За таких обставин, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. 31.08.2021 представник позивача подав відповідь на відзив, в якому зазначив, що доводи, наведені у відзиві не відповідають дійсності. Зазначив, що жодних фактів, які б могли свідчити про бажання [PERSON] заподіяти собі шкоди, слідством не встановлено, висновки щодо суїциду не можуть ґрунтуватися лише на припущеннях відповідача. Заслухавши представника позивача, заперечення представника відповідача, дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, що також встановлено статтею 12 цього Кодексу. Згідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 10.01.1998 року (а.с. 16). Від даного шлюбу у сторін народився син [PERSON] , [INFO] (а.с. 19). [PERSON] , [INFO] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 18.11.2019. В лікарському свідоцтві про смерть зазначено, що основна причина смерті - зіткнення з поїздом. (а.с. 13, 125-126). Як вбачається з матеріалів справи, 16.11.2019 року на 1703 кілометрі пікету № 6 потяг № 3001 сполученням «Кольчино-Мукачево» скоїв наїзд на громадянина [PERSON] , [INFO] , який від отриманих травм помер. Постановою слідчого СВ Мукачівського ВП ГУНП в Закарпатській області Лазорка Ю.С. від 18.12.2019 року кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 1201907004000636 від 16.11.2019 року, закрито в зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення ( а.с. 8-9). Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Відповідно до ч.2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до частин першої, другої, п`ятої статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (п. 1 ч. 1 статті 263 ЦК України), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату. Як зазначається в Ухвалі колегії суддів судової палати у цивільних справах ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.05.2016 року по справі №607/18544/14-ц шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела, а завдана ним моральна шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної особи, у тому числі якщо шкоду завдано смертю фізичної особи. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Отже, обов`язок доведення вини, власника або володільця джерела підвищеної небезпеки покладено саме на власника або володільця джерела підвищеної небезпеки. Така правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2018 року № 61-44173св18 (справа №336/3665/16-ц). Відповідно до правової позиції, висловленої у постанові Верховного Суду від 03.04.2019 року №61-10154св18 (справа №355/812/17), власник (володілець) джерела підвищеної небезпеки відповідає за шкоду без врахування вини та може бути звільнений від такої відповідальності лише за спричинення шкоди за наслідками непереборної сили або умислу потерпілого на завдання самому собі цієї шкоди. У вказаному кримінальному провадженні №12019070040002636 слідчим не встановлено обставин непереборної сили або умислу потерпілого [PERSON] , оскільки відповідно до постанови, встановлено, що гр. [PERSON] переходив колію у невстановленому місці, та від отриманих травм помер (а.с. 8). Згідно акту службового розслідування обставин нещасного випадку від 18.11.2019 року, затвердженого начальником виробничого підрозділу на «Мукачівська дистанція колії» від 18.11.2019 року, причиною нещасного випадку стало порушення потерпілим Лукач ВП. Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України (а.с. 131-132). Тому суд приходить до висновку, що настання смерті відбулось внаслідок необережності потерпілого [PERSON] , а не у зв`язку із бажанням вчинити самогубство, і відповідач повинен нести відповідальність за моральну шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, незалежно від наявності його вини. Розмір відшкодування моральної шкоди повинен бути максимально адекватним завданій шкоді. Суд приймає до уваги, що позивачка втратила чоловіка, з яким постійно проживала разом, отримувала підтримку і допомогу, це непоправна подія і страждання, у зв`язку з його загибеллю є триваючими і не припинятимуться протягом усього життя. Також [PERSON] - син загиблого, який на момент ДТП (2019 рік) був малолітнім, втратив рідного батька, у зв`язку з чим позбавлений можливості тривалого життєвого зв`язку з одним із батьків протягом свого життя. Таким чином, життєвий устрій та родинні зв`язки позивача та її сина порушені, відновити життя, яке було до загибелі чоловіка та батька дитини неможливо. При цьому суд також враховує, що смерть чоловіка позивача та батька дитини спричинена також у зв`язку з його особистою необережність та переходом залізничної колії у місці, яке для цього не пристосовано, а отже однією з причин загибелі є недотримання померлим правил поведінки на залізничному транспорті, що тягне за собою зменшення суми відшкодування. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного суду України від 03.04.2019 року у справі 355/812/17. Тому суд, з урахуванням принципу розумності і співмірності, дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь користь [PERSON] та [PERSON] по 200 000,00 (двісті тисяч) гривень кожному в якості відшкодування моральної шкоди. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Відповідно до положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а враховуючи, що позивачка при подачі позову була звільнена від сплати судового збору, з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір в розмірі 6000 гривень.

Outcome: approved