Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-26 00:00:00

6 лютого 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось в суд з позовом до [PERSON], в якому просить постановити рішення про стягнення з відповідача 22265,29 грн. заборгованості за кредитним договором та судові витрати. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що 04.03.2010 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено договір б/н, за умовами якого відповідач отримав кредит у сумі 1200,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків у розмірі 30.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Позивач виконав свої зобовязання за договором. [PERSON] порушив виконання зобовязань за договором, внаслідок чого виникла заборгованість в розмірі 22265,29 грн., яка складається з заборгованості за кредитом 412,70 грн., заборгованості по процентах за користування кредитом - 16466,15 грн., заборгованості за пенею та комісією 3850,00 грн., штрафу (фіксована частина) 500,00 грн., штрафу (процентна складова) 1036,44 грн. Оскільки відповідач зобовязання за вказаним договором належним чином не виконав, допустив заборгованість, яка складає 22265,29 грн. тому банк звернувся в суд. Представник позивача в судове засідання не зявився та подав до суду клопотання, в якому підтримує позовні вимоги, просить суд розглядати справу у його відсутності та проти винесення в справі заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив, посилається на те, що він сплачував кредит до 2013р. і все погасив. За наявності боргу просив застосувати позовну давність і відмовити повністю в задоволенні позову. Заслухавши пояснення відповідача, зясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані по справі докази суд приходить до висновку, що у задоволенні позовної заяви слід відмовити з таких підстав. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до укладеного договору №б/н від 04.03.2010р. відповідач отримав кредит у сумі 1200,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідно до ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Відповідно до ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. В судовому засіданні встановлено, що позивач виконав свої зобовязання за договором, а відповідач [PERSON] порушив виконання зобовязань за договором. Згідно наданого банком розрахунку станом на 31.12.2016 р. заборгованість відповідача становить: заборгованість за кредитом 412,70 грн., заборгованість по процентах за користування кредитом - 16466,15 грн., заборгованість за пенею та комісією 3850,00 грн., штраф (фіксована частина) 500,00 грн., штраф (процентна складова) 1036,44 грн., що всього складає 22265,29 грн. Відповідно до даного розрахунку, відповідач останній раз вносив кошти на погашення кредиту 07.06.2013 року. Позивач предявив позов в суд лише 06.02.2017 р. Відповідно до вимог ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч.2 ст.258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок. За загальним правилом перебіг загальної та спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобовязання за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватись з моменту настання строку погашення чергового платежу. Жодних дій, що свідчили б про визнання відповідачем боргу, як це передбачено ч.1 ст.264 ЦК України, ним не вчинялось. Поважності причин пропуску строку позовної давності позивачем не підтверджено. Відповідно до ч.ч.3, 4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідач в судовому засіданні просив застосувати позовну давність. Відповідно до п.31 Постанови Пленуму ВСС України №5 від 30.03.2012року, враховуючи положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У звязку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Оскільки зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити за спливом позовної давності згідно ч.4 ст.267 ЦК України.

Outcome: dismissed