Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-14 00:00:00

29 травня 2018 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся позивач із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що позивач є балансоутримувачем гуртожитку за адресою [ADDRESS] . Між сторонами було укладено договір найму житлової площі №27, за яким відповідач отримав від позивача в тимчасове користування житлову площу кімнату №40 у вищевказаному гуртожитку. За проживання у гуртожитку, спожитий газ, воду, електричну та теплову енергію відповідач зобов`язався сплачувати щомісячно до 10 числа, наступного за звітним. Однак відповідач взяті на себе обов`язки з оплати житлово-комунальних послуг не виконував, здійснивши останню плату у березні 2018 року, внаслідок чого у нього перед позивачем виникла заборгованість станом на 01 травня 2018 року в розмірі 19840 гривень. З огляду на викладене, а також посилаючись на положення п.3.1.2 укладеного між сторонами договору найму житлової площі, позивач просив суд розірвати вказаний договір, виселити відповідача із займаної ним площі гуртожитку без надання іншого житла та зі зняттям з реєстраційного обліку, стягнути з відповідача на користь позивача вищевказану заборгованість з оплати житлово-комунальних послуг, а також покласти на відповідача судові витрати по справі у вигляді судового збору. (а.с.2-6) В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, наполягала на їх задоволенні в повному обсязі за вищевикладених підстав. Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, надав суду відзив, пославшись на те, що сама по собі наявність заборгованості за житлово-комунальні послуги не є підставою для виселення особи із займаного житлового приміщення, а положення пп.8.1 договору найму житлової площі та п.2 Розділу 4 Положення про гуртожиток ПОГ «Дніпровського УВП УТОГ», на які посилався позивач, суперечать вимогам чинного законодавства. Вказав відповідач і на те, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази направлення йому і отримання ним письмових повідомлень про необхідність погашення заборгованості перед позивачем, що виключає можливість застосування до спірних правовідносин п.8.2 договору найму житлової площі як підстави для розірвання такого договору та виселення відповідача. Послався відповідач і на ту обставину, що виселення його із займаного житлового приміщення в гуртожитку з підстав, вказаних позивачем, не передбачено нормами чинного законодавства, зокрема ст.116 ЖК України та ст.19 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків». Крім того, позивач не звертався до відповідача в досудовому порядку з приводу добровільного виселення житлового приміщення. (а.с.81-83) В свою чергу, стороною позивача було надано суду відповідь на відзив, в якому позивач вказав на неодноразове попередження відповідача про розірвання договору найму житлової площі та виселення з гуртожитку у разі непогашення заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги. Додатково послався позивач на підстави задоволення позовних вимог, вказані в тексті позовної заяви, а також послався на положення п.2 Розділу 4 Положення про гуртожиток ПОГ «Дніпровського УВП УТОГ», відповідно до якого відповідач підлягає виселенню без надання іншого житлового приміщення через наявність заборгованості з оплати гуртожитку та житлово-комунальних послуг. Зазначив позивач і на те, що надавав відповідачу можливість реструктуризації боргу, однак заборгованість з того часу тільки зросла. (а.с.88-90) Третя особа в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, натомість надіслала до суду заяву про розгляд справи за відсутності представника третьої особи із прийняттям рішення відповідно до вимог чинного законодавства. (а.с.71-72) З огляду на положення ст.223 ЦПК України суд вважає за можливе провести судове засідання та здійснити розгляд цивільної справи по суті за фактичної явки учасників справи. Вислухавши представника позивача, відповідача, а також дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку з таких підстав. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що 02 березня 2017 року між позивачем, як наймодавцем, та відповідачем, як наймачем, було укладено договір №27 найму житлової площі у гуртожитках Українського товариства глухих, за умовами якого відповідач отримав від позивача, як балансоутримувача, у найм строкове (до 02 березня 2020 року) платне користування для проживання кімнату [ADDRESS] . Викладені обставини підтверджуються копією вищевказаного договору найму житлової площі, зокрема розділами 1, 6. (а.с.11-15) Згідно пп.2.2.5 п.2.2 Розділу 2 вищевказаного договору найму житлової площі відповідач зобов`язався щомісячно, до 10 числа місяця, наступного за звітним, вносити плату за проживання в гуртожитку та плату за спожиті воду, газ, електричну і теплову енергію. (а.с.12) Крім того, як встановлено судом із матеріалів цивільної справи та пояснень учасників справи у відповідності до вимог ст.82 ч.1 ЦПК України, вищевказаний договір найму житлової площі у гуртожитках фактично було вкотре переукладено між сторонами, а правовідносини щодо найму відповідачем у позивача житлової площі в гуртожитку (кімнати [ADDRESS] 40 [ADDRESS] м.\~Дніпро, пр [ADDRESS] , 52) існують між сторонами ще з 2011 року, про що також свідчать надані стороною позивача копії договору реструктуризації погашення заборгованості за проживання в гуртожитку від 25 липня 2011 року, письмове оголошення-повідомлення про наявність заборгованості з оплати проживання у мешканців гуртожитку, повідомлення від 25 лютого 2014 року про зміну розміру плати за проживання в гуртожитку, повідомлення відповідача про наявність у нього заборгованості з оплати за проживання у гуртожитку (а.с.91-94). Також судом встановлено, що відповідач не виконує свій договірний обов`язок перед позивачем з оплати вартості проживання у гуртожитку та отриманих житлово-комунальних послуг, внаслідок чого за період з серпня 2016 року по квітень 2018 року у відповідача виникла заборгованість в розмірі 19840 гривень. Дані обставини підтверджуються довідкою позивача від 25 травня 2018 року №91 (а.с.9-10, 36-37). При цьому стороною відповідача жодним чином не заперечувався як сам факт наявності вищевказаної заборгованості, так і її розмір, стороною відповідача не подано суду жодного доказу, який би свідчив про безпідставність нарахування боргу та/або помилковість його розрахунку. Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами Конституції України, ЦК України, ЖК України, Законом України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №1875-IV від 24 червня 2004 року, Правилами користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затвердженими Постановою Кабінету міністрів України від 08 жовтня 1992 року №572 (далі Правила), Примірним положенням про користування гуртожитками, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 червня 2018 року №498 (далі Примірне положення). Так, відповідно до ст.124 Конституції України, ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Відповідно до ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Комунальні послуги результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газопостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством. Нормою ст.13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено розподіл житлово-комунальних послуг залежно від їх функціонального призначення: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газопостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3)\~послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Відповідно до ст.19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. При цьому балансоутримувач є особливим учасником відносин у сфері житлово-комунальних послуг, який залежно від цивільно-правових угод може бути виконавцем (надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору) або виробником (виробляє або створює житлово-комунальні послуги). Також за змістом ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом, а також у разі несвоєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги сплачувати пеню у встановлених законом чи договором розмірах. Аналогічна норма щодо обов`язку своєчасної оплати споживачем житлово-комунальних послуг закріплена п.7 Правил. Необхідність додержання вимог зазначених Правил встановлена ст.179 ЖК України, ст.12 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків». Згідно ст.130 ЖК України порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається договором, що укладається перед вселенням на надану жилу площу в гуртожитку на підставі спеціального ордера відповідно до Примірного положення про користування жилою площею в гуртожитках, що затверджується Кабінетом Міністрів України. Крім того, положеннями п.15 Примірного положення визначено, що особи, які проживають у гуртожитку на умовах договору найму (оренди), вносять плату за таке проживання відповідно до умов договору. Плата за проживання у гуртожитку включає: витрати на оплату житлово-комунальних послуг (послуги з управління гуртожитком, послуги з постачання теплової енергії, гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, постачання та розподілу природного газу, електричної енергії, послуги з поводження з побутовими відходами); інші витрати, необхідні для забезпечення створення належних умов для проживання (утримання майна гуртожитку, зазначеного в абзаці першому пункту 14 цього Положення) та організації побуту (заміна, прання, дезінфекція постільних речей тощо у разі їх видачі). Відповідно до ст.815 ЦК України наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за житло. Наймач зобов`язаний самостійно вносити плату за комунальні послуги, якщо інше не встановлено договором найму. Нормами ст.ст.525, 526 ЦК України зазначено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до актів цивільного законодавства, одностороння відмова від зобов`язання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 1 ст.530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). При цьому, згідно ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені в судовому засіданні фактичні обставини в контексті наведених норм законодавства, суд приходить до висновку, що в ході розгляду справи знайшли своє повне підтвердження зазначені позивачем в його позові фактичні обставин спірних правовідносин сторін та заявлені позивачем в обґрунтування свого позову підстави, як то існування між сторонами, зокрема на підставі договору №27 найму житлової площі у гуртожитках Українського товариства глухих від 02 березня 2017 року, зобов`язальних правовідносин з отримання відповідачем від позивача в строкове платне користування (найм) житлового приміщення кімнати [NUMBER] , а також виникнення у зв`язку із цим у відповідача обов`язку сплачувати щомісячно позивачу плату за проживання в найманому житловому приміщенні гуртожитку. Така плата включає в себе витрати на оплату житлово-комунальних послуг, а також інші витрати, необхідні для забезпечення створення належних умов для проживання. Підтверджено і заявлений позивачем факт виникнення у відповідача заборгованості із внесення такої плати за період та в розмірі, заявлений в позові. Відтак, позовні вимоги в частині вимог про стягнення заборгованості за проживання в гуртожитку є обґрунтованими, доведеними, а отже мають бути задоволені в повному обсязі. Вирішую позов в частині вимог про розірвання договору найму житлового приміщення у гуртожитку із подальшим виселенням без надання іншого житлового приміщення та зі зняттям з реєстраційного обліку, суд окрім наведених вище фактичних обставин керувався наступними положеннями законодавства. Так, нормою ст.310 ЦК України встановлено, що фізична особа має право на місце проживання. Відповідно до ст.9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян. За змістом ст.ст.4, 108 ЖК України договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду може бути розірвано на вимогу наймодавця лише з підстав, установлених законом, і тільки в судовому порядку, крім випадків виселення з будинків, що загрожують обвалом. За змістом норм ст.ст.651, 653 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Положеннями ст.825 ЦК України визначено, що договір найму житла може бути розірваний за рішенням суду на вимогу наймодавця у разі: 1) невнесення наймачем плати за житло за шість місяців, якщо договором не встановлений більш тривалий строк, а при короткостроковому наймі понад два рази; 2) руйнування або псування житла наймачем або іншими особами, за дії яких він відповідає. Згідно ст.311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Статтею 826\~ЦК України\~передбачені правові\~наслідки розірвання\~договору найму\~житла,\~а саме:\~у разі розірвання договору найму житла наймач та інші особи, які проживали у помешканні, підлягають виселенню з житла на підставі рішення суду, без надання їм іншого житла. В той же час, втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява №19009/04, п.50; рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява №30856/03, п.41). А згідно ст.109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Відповідно до ст.116 ЖК України якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Нормою ст.132 ЖК України встановлено, що сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв`язку з роботою чи навчанням (ч.1). Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину (ч.2). Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у ст.125 ЖК України (випадки виселення із службового жилого приміщення), може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення. Осіб, які проживають у гуртожитках, виселяються також у разі знесення будинку або переобладнання будинку (жилого приміщення) в нежилий, а також якщо будинок (жиле приміщення) загрожує обвалом. При цьому виселюваним надається інша жила площа в гуртожитку або інше жиле приміщення. Особи, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк, виселяються із спеціальних гуртожитків після поліпшення їх житлових умов у порядку, передбаченому законодавством, або після звільнення їх жилої площі, тимчасово заселеної іншими особами, чи після проходження відповідного курсу лікування. Відповідно до ст.19 ч.1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» забороняється виселення,\~переселення та\~відселення мешканців\~гуртожитків,\~на яких\~поширюється дія\~цього Закону,\~які були\~на правових\~підставах вселені\~в гуртожиток\~і фактично\~проживають у\~гуртожитку,\~без попереднього\~надання їм\~(їхнім\~сім`ям)\~іншого житла,\~придатного для\~постійного проживання\~людей,\~крім випадків,\~передбачених частиною\~другою цієї\~статті.\~У тому числі забороняється виселення, переселення та відселення мешканців гуртожитків, стосовно яких триває спір щодо підстав їх вселення у гуртожиток та/або підстав їх фактичного проживання у гуртожитку, до вирішення спору в досудовому або судовому порядку відповідно до статей 25 і 26 цього Закону. Частиною 2 ст.19 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» передбачено, що виселення, переселення чи відселення громадян з гуртожитків відповідно до цього Закону допускається лише у випадку визнання гуртожитку таким, що перебуває в аварійному стані або в стані, непридатному для проживання людей, на підставі рішення, прийнятого відповідно до частини першої ст.20 цього Закону. За змістом норми ст.129 ЖК України єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку є ордер, який видається на підставі рішення про надання жилої площі у гуртожитку. Разом з цим, відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 26 вересня 2018 року у справі №344/18741/14-ц, з якою погоджується суд при розгляді даної цивільної справи, не є самоправним вселення особи до гуртожитку без ордеру за умови укладення між такою особою, як наймачем, та наймодавцем (власником/балансоутримувачем гуртожитку) договору про найм житлового приміщення із обов`язком внесення плати за проживання, до якої входять і обов`язок сплати комунальних послуг. Аналізуючи встановлені в ході розгляду справи і наведені вище фактичні обставини спірних правовідносин сторін в контексті приведених вище норм законодавства, яке регулює такі правовідносини, суд приходить до висновку, що за загальними правилами, визначеними нормами ст.ст.651, 825 ЦК України, розірвання договору найму житла дійсно може мати місце у випадку тривалого (понад шість місяців при довгостроковому наймі) невнесення наймачем плати за житло, що є істотним порушенням договору найму зі сторони наймача, і фактично має місце у спірних правовідносинах сторін та могло б бути достатньою підставою для задоволення позову в частині позовної вимоги про розірвання за ініціативою позивача договору №27 найму житлової площі у гуртожитках Українського товариства глухих від 02 березня 2017 року. Однак, згідно ст.826 ЦК України правовим наслідком розірвання договору найму житла є виселення на підставі рішення суду наймача із займаного ним на підставі розірваного договору найму житлового приміщення без надання іншого житла. Відтак, вирішення позовної вимоги про можливість розірвання договору найму житла має здійснюватись з обов`язковим врахуванням вказаного правового наслідку такого розірвання, а оскільки позивачем заявлено окрім вимоги про розірвання договору найму житла ще і вимогу про виселення відповідача із займаного житла без надання іншого, то такі вимоги мають вирішуватись не окремо одна від одної, а у взаємозв`язку, і можливість/неможливість задоволення однієї із таких вимог буде безпосередньо впливати на можливість/неможливість задоволення іншої. Отже, вирішуючи обидві позовні вимоги, суд враховує, що спірні правовідносини сторін, зокрема в частині виселення, регулюються не тільки вказаним ст.ст.651, 825, 826 ЦК України, а й спеціальними нормами законодавства. З огляду на характер та зміст спірних правовідносин, а саме заявлення вимоги про виселення із гуртожитку без надання іншого житлового приміщення, такими спеціальними нормами є ст.ст.109, 116, 129, 132 ЖК України, ст.19 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», якими і визначаються можливі вичерпні випадки виселення особи із займаного житлового приміщення, зокрема гуртожитку, без надання іншого житла. Таким чином, враховуючи, що наведеними нормами чинного спеціального законодавства не передбачено в якості підстави для виселення наймача із займаного житлового приміщення в гуртожитку без надання іншого житла через невнесення, навіть дуже тривале, таким наймачем плати за житло, а вселення відповідача, як наймача, у займане ним житлове приміщення гуртожитку відбулось свого часу на належній правовій підставі, суд приходить до висновку про відсутність передбачених законом підстав для задоволення позову в частині позовної вимоги про виселення відповідача без надання йому іншого житла. Разом з цим, приймаючи до уваги викладений абзацом вище правовий висновок суду щодо взаємопов`язаності та взаємообумовленості позовних вимог про розірвання договору найма та виселення відповідача і необхідність їх вирішення нерозривно одна від одної, суд вважає за необхідне відмовити і у задоволенні позову частині вимог про розірвання договору найму житлового приміщення у гуртожитку. Відмовляючи у задоволенні позову у частині вимог про розірвання договору найму і виселення без надання іншого житла, суд не приймає до уваги як належну підставу для задоволення таких позовних вимог положення пункт д) пп.3.1.2 п.3.1, пп.3.2.6 п.3.2 Розділу 3, п.п.8.1, 8.2 Розділу 8 договору №27 найму житлової площі у гуртожитках Українського товариства глухих від 02 березня 2017 року, п.2 Розділу 4 Положення про гуртожиток ПОГ «Дніпровського УВП УТОГ», оскільки такі положення або не стосуються спору сторін у вказаній частині вимог (пп.3.2.6 п.3.2 Розділу 3 договору), або прямо суперечать наведеним вище положенням чинного законодавства в частині підстав і можливості виселення особи із займаного житлового приміщення гуртожитку без надання іншого житла. Не підлягають задоволенню і позовні вимоги про зняття з реєстрації місця проживання відповідача, причиною чого є наступне. Так, за змістом норм ст.7 ч.1 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», п.26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року №207, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, в тому числі, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. Отже, з огляду на наведені положення законодавства та враховуючи, що спір, переданий позивачем на вирішення суду в частині позовної вимоги про зняття відповідача з реєстраційного обліку, є приватно-правовим (виник у позивача не з відповідним державним органом у сфері реєстрації фізичних осіб з приводу невиконання останнім законних вимог позивача щодо зняття відповідача з реєстрації місця проживання), а також приймаючи до уваги, що позивачем заявлено позовну вимогу про виселення, наслідком задоволення якої є подальше зняття з реєстрації місця проживання відповідача на підставі рішення суду певним державним органом у сфері реєстрації фізичних осіб, суд приходить до висновку, що заявлення позивачем позовної вимоги про зняття з реєстрації місця проживання відповідача є надмірним і зайвим способом захисту прав, а задоволення судом такої вимоги буде фактичним перебиранням судом на себе дискреційних повноважень вказаного органу, що не тільки не передбачено діючим законодавством, а й суперечить йому, а отже є неможливим. Крім того, не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині зняття відповідача з реєстраційного обліку за адресою займаного житлового приміщення гуртожитку і тому, що такі позовні вимоги є похідними та ґрунтуються виключно на можливому задоволенні позову в частині вимог про розірвання договору найму житлового приміщення у гуртожитку із подальшим виселенням без надання іншого житлового приміщення. Однак, у задоволенні останніх, як вказано вище, судом відмолено, а тому не підлягають задоволенню і позовні вимоги про зняття відповідача з реєстраційного обліку. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, враховуючи положення ст.141 ЦПК України, а також приймаючи до уваги результат розгляду справи, лише часткову сплату позивачем судового збору при зверненні до суду із даним позовом, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача сплачений останнім при зверненні до суду судовий збір в розмірі 704,8 гривень, а з позивача на користь держави стягнути судовий збір в розмірі 1409,6 гривень. (а.с.1) На підставі викладеного та

Outcome: partial