Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-16 00:00:00

30.06.2015 року Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа: [PERSON] міська рада, про визнання недійсним договору купівлі-продажу. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що згідно рішення [PERSON] міської ради народних депутатів від 24.11.1992 року № 327 [PERSON] передана у приватну власність земельна ділянка загальною площею 608 кв.м. у мікрорайоні Янтарний м. Херсона по вул. Олешківська, 39 для будівництва та обслуговування житлового будинку, після чого Позивачем були розпочаті будівні роботи, які проводяться і на даний час. Звернувшись до [PERSON] міської ради за отриманням державного акту Позивач дізнався, що рішення [PERSON] міської ради від 24.11.1992 року № 327 визнано таким, що втратило чинність згідно Рішення міської ради №116 від 26.09.2006 року у звязку з невикористанням земельної ділянки та не замовленням державного акта на право власності. Відповідно до Висновку Управління земельних ресурсів у м. Херсоні від 25.04.2008 року №02-1062 вищевказана земельна ділянка була передана на умовах договору оренди [PERSON], після чого, на підставі Рішення міськради від 18.03.2009 року № 1086 та рішенням від 28,04.2009 року № 1156 спірна земельна ділянка була передана у власність [PERSON] Ухвалою Дніпровського районного суду м.Херсона від 14.10.2009 року по справі № № 2-4147/09 за позовом [PERSON] до [PERSON] міської ради, третя особа [PERSON] про визнання незаконними рішень [PERSON] міської ради було забезпечено позов та заборонено [PERSON] міській раді вчиняти будь-які дії, повязані із видачею [PERSON] державного акта на право власності на земельну ділянку, що знаходиться за адресою: м.Херсон, с.Янтарне, вул.Олешківська,39. Рішенням Дніпровського районного суду м.Херсона від 10.11.2009 р. по справі № 2-4147/09 задоволено позов [PERSON] до [PERSON] міської ради, третя особа [PERSON] та визнано незаконними і скасовані рішення [PERSON] міської ради №116 від 26.09.2006р., № 596 від 05.10.2007 року, №1086 від 18.03.2009 року, №1156 від 28.04.2009 року щодо спірної земельної ділянки. 19.05.2014 року державним кадастровим реєстратором Позивачу було видано рішення № РВ-6500013372014 про відмову у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру щодо земельної ділянки площею 0,0608 га кадастровий номер 6510136300:33:128:0004 за адресою м.Херсон, вул.Олешківська,39 з мотиву того, що станом на 19.05.2014р. зареєстрований на [PERSON] державний акт на право власності на дану земельну ділянку є дійсним. Рішенням Дніпровського районного суду м.Херсона від 11.12.2014 р. по справі № 666/5184/14 задоволено позов [PERSON] до [PERSON], Управління Держземагентства у м.Херсоні, третя особа [PERSON] міська рада та визнано недійсним і скасовано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 642815, виданий [PERSON] на підставі рішення [PERSON] міської ради № 1156 від 28.04.2009 року та зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 1АА-14248-010971301255 та скасована державна реєстрація земельної ділянки. 02.02.2015року державним кадастровим реєстратором Позивачу було видано рішення №РВ-650001853215 про відмову у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру щодо земельної ділянки кадастровий номер 6510136300:33:128:0004 за адресою м.Херсон, вул.Олешківська,39 з мотиву того, що внести відомості про визнання недійсним Державного акта на право власності на земельну ділянку, виданого [PERSON] не уявляється за можливе, у звязку з тим, що 10.11.2009 року [PERSON] продала [PERSON] договором купівлі-продажу зазначену земельну ділянку. Позивач вважає, що вказаний договір купівлі-продажу земельної ділянки складений на підставі державного акту про право власності на земельну ділянку, який скасовано рішенням суду, внаслідок чого просить визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0608 га, розташованої за адресою: м.Херсон, вул.Олешківська, 39, кадастровий номер 6510136300:33:128:0004, укладений між [PERSON] та [PERSON] Позивач [PERSON] у судове засідання не зявивсяь, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, під час розгляду справи надавав пояснення з приводу заявленого позову, який підтримав у повному обсязі, надавши пояснення аналогічні тим, що викладені у позові. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі, наполягав на його задоволенні та надав пояснення аналогічні тим, що зазначені у позовній заяві. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась своєчасно та належним чином, заперечень з приводу позову на адресу суду не надходило. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, надавши пояснення, які зводяться до того, що при купівлі земельної ділянки про будь-які обтяження йому відомо не було, при вирішенні справи поклався на розсуд суду. Представник відповідача [PERSON] міської ради у судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись своєчасно та належним чином, заперечень з приводу позову на адресу суду не надходило. Суд, вислухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані сторонами докази, а також матеріали цивільної справи № 2-2801/10, № 666/5184/14-ц та матеріали справи № 2-а/1546/11, вважає, що позов не підлягає задоволенню у повному обсязі з огляду на наступне. Судом встановлено, що на підставі рішення [PERSON] міської ради № 1156 від 28.04.2009 року [PERSON] було видано державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 642815, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 1АА-14248-010971301255. (а.с. 8) 10.11.2009 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0608 га кадастровий номер 6510136300:33:128:0004 за адресою м.Херсон, вул.Олешківська,39, який посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] (а.с. 79-82). Судом встановлено і підтверджується дослідженими у судовому засіданні матеріалами цивільної справи № 2-4147/09 , що рішення Дніпровського районного суду м.Херсона від 10.11.2009 р., на яке посилається Позивач у наданому ним позові, яким було задоволено позов [PERSON] до [PERSON] міської ради, третя особа [PERSON] та визнано незаконними і скасовані рішення [PERSON] міської ради №116 від 26.09.2006р., № 596 від 05.10.2007 року, №1086 від 18.03.2009 року, №1156 від 28.04.2009 року щодо спірної земельної ділянки не набрало законної сили. Ухвалою від 25.08.2010 р. провадження по зазначеній справі закрито, та розяснено право про звернення для вирішення спору в порядку адміністративного судочинства. Постановою Дніпровського районного суду м.Херсона від 11.05.2011 року по справі № 2-а-1546/11 за адміністративним позовом [PERSON] до [PERSON] міської ради, третя особа [PERSON] визнано незаконними та скасувано: - п. 1 рішення [PERSON] міської ради №116 від 26.09.2006 року, в частині визнання таким, що втратив чинність пункт 5 рішення виконавчого комітету міської ради №327 від 24.11.1992 року, на підставі якого [PERSON] була передана у приватну власність земельна ділянка у мікрорайоні «Янтарний» по вул. Олешківській, 39, загальною площею 608 кв.м. для будівництва та обслуговування житлового будинку; - п. 1 рішення [PERSON] міської ради №596 від 05.10.2007 року, в частині п. 3 Додатку, щодо надання дозволу [PERSON] на розробку проектів землеустрою та технічної документації щодо відведення в оренду земельної ділянки у мікрорайоні «Янтарний» по вул. Олешківській, 39, загальною площею 608 кв.м.; - п. 2.5. рішення [PERSON] міської ради №1086 від 18.03.2009 року, в частині внесення зміни до п. 3 Додатка до рішення [PERSON] міської ради №596 від 05.10.2007 року; - п. 2 рішення [PERSON] міської ради №1156 від 28.04.2009 року, в частині п. 102 Додатку, щодо затвердження проекту землеустрою та технічної документації та передачі у власність [PERSON] земельної ділянки у мікрорайоні «Янтарний» по вул. Олешківській, 39, загальною площею 608 кв.м. Зазначена постанова від 11.05.2011 року ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду залишена без змін. Рішенням Дніпровського районного суду м.Херсона від 11.12.2014 р. по справі № 666/5184/14-ц задоволено позов [PERSON] до [PERSON], Управління Держземагентства у м.Херсоні, третя особа [PERSON] міська рада визнано недійсним та скасовано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 642815, виданий [PERSON] на підставі рішення [PERSON] міської ради № 1156 від 28.04.2009 року та зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 1АА-14248-010971301255 та скасована державна реєстрація земельної ділянки (а.с. 12-13). Згідно ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. 02.02.2015 р. державним кадастровим реєстратором [PERSON] Позивачу було видано рішення №РВ-6500018532015 про відмову у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру щодо земельної ділянки кадастровий номер 6510136300:33:128:0004 за адресою м.Херсон, вул.Олешківська,39 з мотиву того, що внести відомості про визнання недійсним Державного акта на право власності на земельну ділянку, виданого [PERSON] серії ЯЖ № 642815 не має можливості, у звязку з тим, що 10.11.2009 року [PERSON] продала [PERSON] за договором купівлі-продажу земельну ділянку площею 0,0608 га кадастровий номер 6510136300:33:128:0004 за адресою м.Херсон, вул.Олешківська, 39 (а.с. 14). Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно із ч.1\~ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, частиною першою статті 203 ЦК України. Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України вимога про визнання правочину недійсним може бути заявлена як однією із сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Статтею 216 ЦК України передбачено загальні наслідки недійсності правочину недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю, а згідно зі статтею 236 ЦК України правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача. Виходячи зі змісту частини першої статті 216 ЦК України, наслідком недійсності правочину є застосування двосторонньої реституції незалежно від добросовісності сторін правочину. Разом із тим частиною третьою статті 216 ЦК України передбачено, що загальні наслідки недійсності угоди застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Цивільним кодексом України передбачено засади захисту права власності. Зокрема, статтею 387 ЦК України власнику надано право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, передбаченого статтями 215, 216 ЦК України. У разі встановлення наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобовязальний спосіб захисту. У зобовязальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. У випадку, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у звязку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до статті 392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом предявлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно. Відповідно до абз.1 ч.1 ст.360-7 ЦПК України Висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Відповідно до правової позиції Верховного суду України, яка викладена у постанові від 07.11.2012 року у справі за №6-107цс12, визначено, що Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності. Зокрема, стаття 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння. При встановленні наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобовязальний спосіб захисту. У зобовязальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. У разі, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у звязку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до статті 392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом предявлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно. Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Відповідно до ч.ч. 3, 5 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 229 ЦК України передбачено, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. За змістом ст. 11 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. ст. 27, 31 ЦПК України, позивач самостійно визначає предмет й підстави позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову. Позивач [PERSON] не є учасником укладеного між Відповідачами [PERSON] та [PERSON] договору купівлі-продажу, самі його учасники не ставлять питання про визнання правочину недійсним, при цьому Позивач не посилається на підстави визнання правочину недійсним, які передбачені вичерпним переліком. За таких обставин у задоволенні позову слід відмовити, оскільки Позивачем обрано невірний спосіб захисту його порушеного права. Судові витрати суд розподіляє відповідно до ст. 88 ЦПК України та у зв'язку з відмовою у задоволенні позову покладає їх на позивача, які ним сплачені до подання позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed