Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-26 00:00:00

30.11.2015 року [PERSON] звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] про стягнення суми. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що 16.05.2011 року він домовився з відповідачем про придбання в нього автомобіля ВАЗ-2105, 1984 року випуску, та передав йому 1500 доларів США, а відповідач надав відповідну розписку. В розписці булло вказано, що [PERSON] отримав грошові кошти за проданий автомобіль та ніяких претензій щодо укладеної угоди не має. В той же день [PERSON] надав йому нотаріально посвідчену довіреність, якою надав повне право розпорядження, користування та володіння транспортним засобом. З травня 2011 року він володів та користувався транспортним засобом, але ним не розпорядився. 08.04.2015 року вищевказаний автомобіль у нього було вилучено працівниками ДАІ на підставі постанови Самарського ВДВС ДМУЮ про розшук майна боржника, тобто [PERSON] Враховуючи вищевикладені обставини позивач вважав, що між ним та відповідачем був укладений договір купівлі-продажу автомобіля, та звернувся до суду з позовом, яким просив визнати дійсним договір купівлі-продажу, т визнати за ним право власності на автомобіль та звільнити його з-під арешту. Однак рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 18.09.2015 року в задоволенні позовних вимог йому було відмовлено. Рішенням встановлено, що договір купівлі-продажу укладено не було. Так, відповідач [PERSON] повинен повернути йому грошові кошти, які той передав за автомобіль. Сума складає 1500 доларів США, що згідно курсу НБУ станом на 30.11.2015 року складає 35820 грн. Позивач просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на його користь 35820 грн. 04.02.2016 року [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON] про визнання розписки недійсною. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що не перебував з відповідачем у цивільно-правових відносинах, гроші не отримував, розписка є фіктивною, оскільки була складена та надана відповідачу в травні 2015 року на його прохання з метою вирішення справи в судовому порядку про визнання права власності на автомобіль. Однак після ухвалення судового рішення, він намагається неправомірно стягнути грошові кошти. Позивач просив суд встановити факт, що він не укладав з відповідачем угод щодо купівлі-продажу автомобіля і не отримував від нього грошові кошти, а також визнати недійсною фіктивну розписку від 16.05.2011 року. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримувала в повному обсязі просила їх задовольнити на підставі обставин, викладених у позовній заяві, зустрічні позовні вимоги не визнавала та просила відмовити у їх задоволенні. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримував в повному обсязі та пояснив, що йому не відомо, де наразі знаходиться автомобіль, його арештували і забрали однак ніякого акту не складали, зустрічні позовні вимоги не визнавав та просив відмовити у їх задоволенні. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволенні позовних вимог, зустрічні позовні вимоги підтримував в повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні заперечував проти задоволенні позовних вимог, зустрічні позовні вимоги підтримував в повному обсязі. Вислухавши пояснення позивача, відповідача та їх представників, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволенні як первісних, так і зустрічних позовних вимог з наступних підстав. В судовому засіданні було встановлено, що у користуванні позивача, на підставі довіреності виданої відповідачем [PERSON] перебував автомобіль ВАЗ 2105, 1984 року випуску, державний номер [NUMBER]. 08.04.2015 року вищевказаний автомобіль був у нього вилучений працівниками ДАІ на підставі постанови Самарського ВДВС ДМУЮ про розшук майна боржника. Вищезазначені обставини встановлені рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 18.09.2015 року, рішення набрало законної сили. (а.с. 3-4). В обґрунтування вимог про стягнення з відповідача грошових коштів в сумі 1500 доларів США позивач та його представник посилалися на те, що факт передачі зазначених коштів було встановлено рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 18.09.2015 року, яке набрало чинності, у зв'язку з чим цей факт не підлягає доказуванню. Однак, суд не може погодитися з такими доводами позивача та його представника з огляду на наступне. Відповідно до ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як вбачається з тексту рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 18.09.2015 року (а.с.3-4), судом було встановлено, що 16 травня 2011 року [PERSON] отримав від [PERSON] 1500 умовних одиниць за автомобіль ВАЗ 2105. Відповідно до ст.524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій валюті України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Частиною 2 ст.533 ЦК України встановлено, що якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривні, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативним актом. Оскільки «умовна одиниця» не є ні національною валютою України, а ні іноземною валютою, суд не має можливості встановити її офіційний курс та грошовий еквівалент в національній валюті. Посилання ж позивача та його представника, що відповідачу передавалося 1500 доларів США не підтверджується жодним з досліджених судом доказів. Таким чином залишається незрозумілим що саме малося на увазі під терміном «умовна одиниця». Враховуючи вкладене, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] про стягнення грошових коштів. Приймаючи рішення про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] про визнання розписки недійсною, суд виходить з наступного. В обґрунтування даної вимоги відповідач посилається на положення ст.234 ЦК України, вважаючи спірну розписку фіктивним правочином. Однак суд не погоджується з такою позицією відповідача, оскільки за своєю правовою природою розписка є документом, який підтверджує факт отримання чого-небудь (грошей, документів, речей та ін.) та може бути доказом вчинення якого-небудь правочину, однак сама розписка правочином не є. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що відповідачем обрано хибний спосіб захисту своїх прав, у зв'язку з чим його позовні вимоги задоволенню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed