Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-02 00:00:00

5 лютого 2021 року позивач звернувся до суду із вказаною позовною заявою у якій просить визнати [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS] . В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що йому на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] . Він зареєстрований та постійно проживає у вказаному будинку. Крім нього у належному йому житловому будинку зареєстровані та проживають його рідні діти: [PERSON] , [PERSON] та онук: [PERSON] . Також, у будинку зареєстровані і не проживають з січня 2013 року відповідачі по справі - колишня дружина [PERSON] та її син від першого шлюбу [PERSON] . Відповідачі у даному житловому будинку не проживають з січня 2013 року, адреса нинішнього місця проживання йому не відома. У добровільному порядку з реєстрації відповідачі не знялися, вони не спілкуються, зв`язок з ними відсутній. Позивач вказує, що факт реєстрації відповідачів у належній йому квартирі порушує його право власності на створює перешкоди у користуванні власністю, він несе додаткові витрати по його утримання, не може оформити субсидію на опалення будинку, виходячи з кількості проживаючих у ньому осіб згідно реєстрації. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 1 квітня 2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено до розгляду у підготовче судове засідання на 29 квітня 2021 року, про що учасників провадження повідомлено у встановлений законом спосіб. У підготовче судове засідання учасники провадження не з`явилися. При цьому, 23 квітня 2021 року третя особа - Димерська селишна рада Київської області звернулася до суду із клопотанням про розгляд справи у відсутності її представника, на підставі наявних у матеріалах справи доказів, а 28 квітня 2021 року від позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить задовольнити. Відповідачі до суду не з`явилися, повідомлялися належним чином, шляхом направлення процесуальних документів за місцем їх реєстрації, проте вручені не були та повернулися на адресу суду із зазначенням - «адресат відсутній за вказаною адресою». Ухвалою суду від 29 квітня 2021 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті на 17 червня 2021 року. У судові засідання, призначені на 17 червня та 3 серпня 2021 року учасники провадження не з`явилися. При цьому 2 серпня позивачем подано до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить задовольнити. Відповідачі у призначені судові засідання також не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином, шляхом надсилання за місцем реєстрації судових повісток про виклик до суду та шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному вебсайті Вишгородського районного суду Київської області.Таким чином, суд ужив усіх можливих заходів для повідомлення відповідачів про судовий розгляд справи. Оскільки сторони у судове засідання не з`явилися, на підставі частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про задоволення позову з таких підстав. Частиною першою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно із статтею 13 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що відповідно до Свідоцтва про право власності від 4 лютого 2000 року власником будинку по [ADDRESS] є [PERSON] (позивач). Як убачається із домової книги та довідки про склад зареєстрованих у житловому приміщенні (будинку) осіб від 26 січня 2021 року за вих. № 06/02-25, в житловому будинку зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 4 березня 2014 року, залишеного без змін ухвалою суду апеляційної інстанції від 5 червня 2014 року, [PERSON] виключено із актового запису як батька в свідоцтві про народження [PERSON] (відповідач). Як убачається із вказаного рішення, судом встановлено, що рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 8 листопада 2012 року розірвано шлюб між [PERSON] (позивач) та [PERSON] (відповідач). Згідно Акту № 09/К-А від 25 січня 2021 року, виданого депутатом Димерської селищної ради VІІІ скликання Кушніренком С.В. , [PERSON] та її син [PERSON] зареєстровані по [ADDRESS] , але фактично не проживають за місцем реєстрації з 2013 року по даний час. Фактичне місце проживання не відомо. Таким чином, судом достеменно встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , який належить на праві власності [PERSON] , не проживають з 2013 року, вони лише формально зареєстровані у вказаному будинку. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі статтею 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Частинами першою та другою статті 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу УРСР (далі - ЖК УРСР) передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (частина друга статті 386 ЦК України). Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України, статті 156 ЖК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Аналіз приведених норм закону дає підстави для висновку про те, що право користування жилим приміщенням, що належить громадянинові на праві власності, нарівні з власником виникає у членів сім`ї власника житла, які проживають разом з ним. У пункті 39 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. Тому стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним застосовуються положення статті 405 ЦК України. Відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом, і у цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. Згідно з положеннями статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У разі виникнення спору між власником і членами його сім`ї право члена сім`ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог статей 405, 406 ЦК. Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність без поважних причин члена сім`ї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як встановлено судом, відповідачі вселилися у вищевказаний будинок у якості членів родини і набули право користування чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідно до частини п`ятої статті 403 ЦК України сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном. Згідно приписів пункту 4 частини першої статті 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Судом встановлено, що відповідачі користувалися спірним будинком під час дії сервітуту, на час розгляду справи обставини, які були підставою для встановлення сервітуту припинились, оскільки шлюб між позивачем та відповідачем розірвано 8 листопада 2013 року, а рішенням Вишгородського суду від 4 березня 2014 року позивача [PERSON] виключено із актового запису як батька в свідоцтві про народження відповідача [PERSON] . Відповідачі у житловому будинку не проживають з січня 2013 року та не підтримують будь-яких стосунків із позивачем. Частиною другою статті 406 ЦК України визначено, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Якщо відповідачі спільним побутом із позивачем не пов`язаний, його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду України у постанові від 15 травня 2017 року в справі №734/387/15-ц, Верховного Суду у постановах від 16 січня 2019 року в справі N 243/7004/17-ц (провадження N 61-25371св18), від 16 жовтня 2019 року у справі 243/9627/16-ц (провадження N 61-34009св18), від 23 жовтня 2019 року у справі N 766/12748/16-ц (провадження N 61-31405св18). Оскільки, позивач є власником будинку і як власник цього майна надавав право відповідачам користуватись ним. Із 2013 року відповідачі спільним побутом із позивачем не пов`язані, тобто припинені обставини, які були підставою для сервітутних відносин. Тому право відповідачів на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Згідно із частиною першою статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що відповідачі з 2013 року без поважних причин не проживають у житловому будинку по [ADDRESS] , тому підстави збереження цього жилого приміщення за [PERSON] та [PERSON] відсутні, що є підставою для задоволення позову [PERSON] .

Outcome: approved