Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-09 00:00:00

6 грудня 2016 року, [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, в якому, посилаючись на злісне невиконання відповідачем, її колишнім чоловіком, своїх батьківських обов'язків по вихованню, утриманню і піклуванню щодо їхньої малолітньої доньки [PERSON], [INFO], маючи при цьому велику заборгованість по сплаті аліментів на утримання дитини, яка станом на травень 2017 р. становить 26193,82 грн., беручи до уваги інтереси малолітньої дитини, яка з нею постійно проживає і яку вона повністю одноособово утримує та виховує, просила суд позбавити відповідача батьківських прав відносно малолітньої доньки [PERSON], [INFO] В судовому засіданні позивачка підтримала свій позов в повному обсязі та просила суд його задовольнити. Відповідач в судовому засіданні категорично заперечував проти задоволення позову, вважаючи себе батьком, який намагається належним чином виконувати свої батьківські обов'язки щодо малолітньої доньки, у вихованні якої він бажає приймати участь і в чому йому постійно заважає позивачка, яка не дає можливості бачитись з донькою з огляду на суму заборгованості по сплаті аліментів, яку він частково погасив на суму 7078 грн., зважаючи на відсутність у нього постійного місця роботи та беручи до уваги стійкі і неприязні відносини, які склались між колишнім подружжям, що стало підставою для перешкод з боку позивачки у спілкуванні з його дитиною. Представниця 3-ої особа Органу опіки та піклування в особі Овідіопольської РДА в судовому засіданні просила суд задовольнити позов повністю з посиланням на свій висновок про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача від 07.06.2017 р. № 01/01-25/778. Представниця прокуратури у вирішенні спірного питання поклалась на думку суду. Заслухавши пояснення і доводи сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. За загальним правилом - кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 3 ЦПК України). Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України. Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона - повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи та розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі - розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін на інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частинами 3,4 статті 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідно до умов ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дитини. Згідно із статтею 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я або навчальний заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до п.п. 15,16 Постанови Пленуму ВСУ від 30.03.2007 р. № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» - позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею - є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав - лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема : не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов'язків унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму чи наркоманії) - або з інших не залежних від неї причин. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначати при цьому конкретний заклад. Однак, вимогами статті 169 СК України передбачено, що мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. При чому, суд перевіряє, наскільки змінилася поведінка особи, позбавленої батьківських прав, та обставини, що були підставою для позбавлення батьківських прав, бере до уваги думку другого з батьків, інших осіб, з ким проживає дитина, і постановляє рішення відповідно до інтересів дитини. Згідно із ч.ч. 4,5,6 ст. 19 СК України - при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини з огляду на те, що відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд не пов'язаний висновками певних органів, експертів та оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні заявлених у справі доказів та обставин справи. Жоден доказ, у тому числі і висновок органу опіки та піклування, не має для суду наперед встановленої сили. Отже, суд може не погодитись із даним висновком і не взяти його до уваги. Суд встановив, що шлюб між позивачкою та відповідачем, в якому народилась малолітня донька [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 19.02.2014 р., в якому батьком дитини записаний відповідача - був розірваний рішенням Овідіопольського райсуду Одеської області від 10.11.2015 р., як набрало законної сили 23.11.2015 р., яким крім іншого, було залишено малолітню доньку [PERSON], [INFO] на вихованні матері [PERSON] (а.с. 8,10). Рішенням Овідіопольського райсуду Одеської області від 10.11.2015 р. з відповідача було стягнуто аліменти на користь позивачки на утримання малолітньої доньки [PERSON], [INFO] у розмірі 1/4 частини усіх видів його місячного заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 23.05.2014 р. і до повноліття дитини (а.с. 7,11). Однак, у відповідача утворилась заборгованість по сплаті аліментів, яка станом на 29.11.2016 р. згідно розрахунку державного виконавця становить 20454,82 грн. (а.с. 9,13-14). В судовому засіданні позивачка підтвердила факт отримання у червні 2017 року від відповідача часткову сплату заборгованості по аліментам в сумі 7078 грн., яку перерахував відповідач на її рахунок, що підтверджує намагання відповідача відновити довіру у його позитивне ставлення до утримання своєї доньки, яку він бажає утримувати та виховувати. Затримку по сплаті заборгованості по сплаті аліментів відповідач пояснив відсутністю у нього постійної роботи, яку на сьогодні важко йому знайти, враховуючи численні скорочення штату працівників на підприємствах всіх форм власності і відповідно стабільного заробітку. Однак, як показав в судовому засіданні відповідач, він намагається погасити заборгованість по сплаті аліментів, на підтвердження чого, частково сплатив аліменти на вказану суму, запозичивши вказану суму і в подальшому зобов'язується погашати заборгованість по аліментам, зазначивши, що бажає найкращого своїй доньці, яку він бажає виховувати і утримувати з урахуванням своїх щомісячних заробітків. Крім цього, відповідач пояснив суду, що позивачка разом із своєю матір'ю заважає йому у побаченнях з дитиною, постійно вигадуючи різні підстави для перешкоджань його побачень з малолітньою донькою. В своєму позові позивачка підтверджує той факт, що після ухвалення судом рішення, про стягнення з відповідача аліментів на утримання їхньої спільної доньки від 13.06.2014 р., відповідач спочатку нерегулярно сплачував аліменти, а пізніше припинив їх виплату. В судовому засіданні позивачка показала суду, що відповідач відмовляється спілкуватися з дитиною, не приїжджає до неї, не телефонує доньці, тобто самоусунувся від виконання батьківських обов'язків по вихованню дитини, однак не надавши суду при цьому, жодних належних та допустимих документальних доказів таких тверджень, передбачених ст.ст. 10,57-60 ЦПК України. Тобто, як вбачається зі змісту позову та пояснень позивачки, які вона надала в судовому засіданні, єдиною підставою для позбавлення батьківських прав відповідача по відношенню до їхньої дитини є несплата аліментів. Всі інші доводи позивачки - спростовуються показаннями відповідача з приводу перешкоджань йому з боку позивачки у спілкуванні та побаченнях з дитиною, з якими суд погоджується з огляду на встановлення судом, під час допиту сторін в судових засіданнях, стійких і неприязних стосунків між собою колишнього подружжя, що безумовно негативно впливає на моральний стан малолітньої дитини, яка має право безперечне право бачитися зі своїм батьком, який, в свою чергу має таке саме право на виховання і побаченнях з дитиною як і матір дитини (позивачка), закріплене нормами СК України, а згідно приписів п.п. 15,16 Постанови Пленуму ВСУ від 30.03.2007 р. № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав - є крайнім заходом впливу, який застосовується судом у виняткових випадках. В даному конкретному випадку, суд вважає недоцільним позбавлення відповідача батьківських прав відносно його малолітньої доньки [PERSON], [INFO] незважаючи на позитивний висновок з приводу цього питання, викладений у висновку Органу опіки та піклування Овідіопольської РДА від 07.06.2017 р. № 01/01-25/778, з яким суд не погоджується і вважає його передчасним, необґрунтованим і таким, що суперечить інтересам дитини, враховуючи, що вказаний висновок органу опіки та піклування не містить в собі вагомих, суттєвих та достатніх підстав, підтверджених документально для позбавлення відповідача батьківських прав відповідача, а несплата у повному обсязі аліментів відповідачем на утримання своєї малолітньої доньки - не може вважатися достатньою підставою для позбавлення останнього батьківських прав з урахуванням вищевказаних неприязних відносин, що склалися між колишнім подружжям, а тому, в судовому засіданні, відповідача було попереджено судом про необхідність змінити ставлення до виховання своєї дитини, з інтересів, в першу чергу якої, виходить суд при розгляді даної справи. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивачкою не було доведено суду факт злісного ухилення відповідачем від виконання своїх батьківських обов'язків щодо виховування, утримання та піклування своєї малолітньої доньки [PERSON], [INFO], права та інтереси якої є найвищим пріоритетом при розгляді вказаної справи, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed