Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-14 00:00:00

30 листопада 2015 року публічне акціонерне товариство «Приватбанк» (далі ПАТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду із зазначеним позовом, у якому просило стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором. На обґрунтування своїх вимог ПАТ КБ «Приватбанк» зазначало, що 27 червня 2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір, за умовами якого [PERSON] отримала кредит у розмірі 18028,29 Євро на термін до 27 червня 2018 року зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. 27 червня 2008 року на забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено договір поруки. У звязку з невиконанням [PERSON] своїх зобовязань за кредитним договором, а саме нездійсненні погашення заборгованості за кредитом у встановленому договором порядку та строки, за станом на 11 вересня 2015 року [PERSON] має заборгованість в сумі 75970,10 Євро, яку банк солідарно просив стягнути з відповідачів. ПАТ КБ «Приватбанк» явку повноважного представника для участі в судовому засіданні не забезпечив. В прохальній частині позовної заяви, а також згідно поданих письмових заяв ПАТ КБ «Приватбанк» позовні вимоги підтримує в повному обсязі, справу просить розглядати без участі повноважного представника (а.с.2,40,43,85). В ході судового розгляду відповідач [PERSON] предявлений позов не визнала, просила застосувати позовну давність. В судове засідання 15 лютого 2015 року відповідач [PERSON] не зявилася, згідно поданої заяви просить розглядати справу без її участі (а.с.84). Відповідач [PERSON] в ході судового розгляду предявлений позов не визнав, просив застосувати до спірних правовідносин позовну давність, про що подав письмову заяву від 24 грудня 2015 року (а.с.44). В письмових запереченнях проти позову від 27 січня 2015 року просив відмовити в позові у звязку з припиненням поруки (а.с.66). В судове засідання 15 лютого 2015 року відповідач [PERSON] не зявився, про причини неявки суд не повідомив. Згідно до ч. 2\~ст. 197 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень\~ЦПК України\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Заслухавши пояснення відповідачів, дослідивши письмові докази у справі, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з таких підстав. Судом встановлено, що 27 червня 2008 року між закритим акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та [PERSON] було укладено кредитний договір № RORAGA00000059, відповідно до якого [PERSON] отримала кредит в розмірі 18028,29 Євро зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15% річних на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 27 червня 2018 року (а.с.12-14). Відповідно до цього договору [PERSON] зобовязалася щомісячно згідно Графіка погашення кредиту, в період з 10 по 15 число кожного місяця, сплачувати банку щомісячний платіж в розмірі 296,33 Євро, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії. Кредитні кошти в сумі 15000,00 Євро відповідачем [PERSON] було отримано 27 червня 2008 року (а.с.17). Цього ж дня, на забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та [PERSON] було укладено договір поруки за умовами якого поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобовязань за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків (а.с.18). Згідно розрахунку заборгованості за договором № RORAGA00000059 від 27 червня 2008 року, станом на 11 вересня 2015 року заборгованість [PERSON] перед позивачем складає 75970,10 Євро, яка складається з: 15017,43 Євро заборгованість за кредитом; 13006,39 Євро заборгованість по процентам за користування кредитом; 3446,51 Євро заборгованість по комісії за користування кредитом; 40872,35 Євро пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором; 10,28 Євро штраф (фіксована частина); 3617,13 Євро штраф (процентна складова) (а.с.3-5). З оглянутих під час судового розгляду, за клопотанням відповідача [PERSON] матеріалів цивільної справи № 2-117/09 за позовом ЗАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON] про звернення стягнення, вбачається, що 06 травня 2009 року ЗАТ КБ «Приватбанк» на підставі ч. 2 ст. 1054 та ч. 2 ст. 1050 ЦК України, ст.ст. 33, 39 Закону України «Про іпотеку» звернулося до суду з позовом про звернення стягнення. Заочним рішенням Зарічненського районного суду Рівненської області від 28 серпня 2009 року у цій справі позов задоволено, та встановлено заборгованість [PERSON] за кредитним договором від 27 червня 2008 року станом на 13 березня 2009 року в розмірі 16305,64 Євро, яка складається з 15579,02 Євро заборгованості за кредитом, 598,36 Євро заборгованість по процентам за користування кредитом; 103,35 Євро заборгованість по комісії за користування кредитом; 24,91 євро пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором. Цим рішенням в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 27 червня 2008 року, в розмірі 16305,64 Євро, звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме житловий будинок, площею, 147,7 кв.м. та земельну ділянку, що розташовані в смт. Зарічне, вул. Гвардійська, 5, Рівненського району, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки (на підставі договору іпотеки від 27 червня 2008 року) ЗАТ КБ «Приватбанк» з укладенням від імені іпотекодавця [PERSON] договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, а самого іпотекодавця виселено (а.с.82). Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішення Зарічненського районного суду набрало законної сили 08 вересня 2009 року. Даних про його реалізацію, про вартість продажу чи про неможливість виконання цього судового рішення позивач не надав. З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 52122617 вбачається, що вказаний житловий будинок станом на 27 січня 2015 року рахується за іпотекодавцем (а.с.61-63). Згідно постанови державного виконавця від 24.12.2014 року іпотекодавець [PERSON] з вказаного житлового будинку виселений та знятий з реєстраційного обліку (а.с.77). Таким чином, предявивши позов про звернення стягнення, банк скористався наданим йому ч. 2 ст. 1050 ЦК України правом дострокового погашення за кредитом, чим змінив строк виконання основного зобовязання з 27 червня 2018 року на 06 травня 2009 року, предявивши 06 травня 2009 року відповідний позов до суду. На переконання суду, предявивши 06 травня 2009 року вимогу про повне дострокове погашення всієї заборгованості за тілом кредиту, відсотками за користування ним і неустойки, кредитор відповідно до правил ч. 2 ст. 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобовязання, та що метою дострокового погашення всієї кредитної заборгованості [PERSON] за кредитним договором від 27 червня 2008 року за рішенням суду мало місце звернення стягнення на належний її майновому поручителю предмет іпотеки, а відтак строк кредитного договору сторін закінчився, і між ними існують лише невиконані зобовязальні правовідносини, а тому банк, використавши у 2009 році своє право на дострокове повернення всього кредиту, після рішення Зарічненського районного суду Рівненської області від 28 серпня 2009 року, яким в рахунок дострокового погашення всієї кредитної заборгованості позичальника [PERSON] було звернуто стягнення на належний її майновому поручителю предмет іпотеки, не має права на повторне стягнення з боржника тіла кредиту, відсотків за користування кредитом та пені. Окрім цього, згідно п. 3.1. кредитного договору за користування кредитом у період з дати списання коштів із кредитного рахунку до дати повернення кредиту позичальник щомісяця в період сплати сплачує відсотки в розмірі, визначеному в п. 8.1. змінної частини даного договору. Частиною 2 ст. 1048 ЦК України передбачено, що у разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Оскільки між сторонами існує домовленість про сплату відсотків до дати повернення кредиту, позивач змінив строк виконання основного зобовязання, тобто дату повернення кредиту, предявивши 06 травня 2009 року позов до суду, відтак підстав для нарахування процентів за кредитним договором після 06 травня 2009 року суд не вбачає. Згідно розяснення, що міститься у п. 17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зазначено, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобовязання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК. Тобто йдеться про те, що при наявності невиконаного судового рішення боржник є відповідальним за порушення грошового зобовязання, Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Але вимог про стягнення саме таких сум позивач не заявляв, відтак підстав для задоволення позову суд не вбачає. В абз. 2 п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» розяснено, що задоволення позову кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави не є перешкодою для предявлення позову про стягнення заборгованості з поручителя за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду справи заборгованість за кредитом не погашена. Поряд з цим, відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. Згідно п. 12 договору поруки від 27 червня 2008 року порука за цим договором припиняється після закінчення 5 (Пяти) років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором. Термін повернення кредиту за кредитним договором позивач змінив з 27 червня 2018 року на 06 травня 2009 року, предявивши 06 травня 2009 року відповідний позов до суду. Згідно правової позиції, висловленої Верховний Судом України в постанові від 17 вересня 2014 року в справі № 6-6цс14 строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобовязання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обовязок поручителя по його закінченні припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. Отже, вимогу до поручителя про виконання взятого ним зобовязання має бути предявлено в межах строку дії поруки (6 місяців, 1 року чи будь-якого іншого строку, який встановили сторони в договорі). З позовом до поручителя [PERSON] ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося лише 30 листопада 2015 року, тобто поза межами строку поруки, який закінчився відповідно 06 травня 2014 року. Що стосується вимог відповідачів про застосування позовної давності, то суд виходить із розяснень викладених в п. 11. Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до яких, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову у позові на цих підставах, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Правила про позовну давність мають застосовуватися, коли буде доведення існування субєктивного права або факту його порушення. Таким чином, порушення строку позовної давності є підставою для відмови в позові в разі доведеності позовних вимог. Оскільки позивач не довів свої позовні вимоги, відтак у даному випадку суд не застосовує строк позовної давності до даних правовідносин. За таких обставин суд приходить до висновку, що підстав для задоволення позовних вимог не встановлено і в задоволенні позову слід відмовити. На підставі ст.ст. 256,257, ч.4 ст.559, 1046, 1050, 1054 ЦК України,

Outcome: dismissed