Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-14 00:00:00

29 липня 2019 року позивач [PERSON] звернулася до Хотинського районного суду Чернівецької області з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 20 листопада 2010 року вона [PERSON] уклала шлюб із відповідачем [PERSON] , який між ними зареєстровано 20 листопада 2010 року у Нікольському районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного Територіального управління юстиції у Донецькій області, за актовим записом № 66. Від подружніх відносин [INFO] у них з відповідачем народився син - [PERSON] , який проживає біля позивача та знаходиться на її утриманні. Вказує, що на теперішній час шлюбні відносини між ними фактично припинені, шлюб існує лише формально. Утворивши родину вони не змогли зберегти її. Кожен з них має діаметрально протилежні погляди на шлюб та сім`ю. Вони втратили почуття любові, та взаємоповаги один до одного. Між ними часто виникають сварки і непорозуміння, постійні розбіжності у всьому, через які склалися неприязні відносини. Нічого спільного між ними, як членами сім`ї не залишилось. Спільне господарство вони з відповідачем припинили вести з червня місяця 2019 року. Зазначає, що несумісність поглядів на сімейне життя, а також характерів, створюють неможливість подальшого проживання однією сім`єю з відповідачем, адже шлюб ґрунтується на розумінні та взаємоповазі один до одного кожного з подружжя, а тому вважає, що збереження шлюбу на її думку є безперспективне. Спору про місце проживання дитини не виникає. При цьому зазначає, що вона самостійно, власними силами, намагається матеріально забезпечити, доглядати та виховувати їхнього спільного з відповідачем неповнолітнього сина, а також виконувати всі інші обов`язки, покладені на нього законом та необхідні для належного утримання дитини. Однак, всупереч всьому, відповідач, який проживає окремо від неповнолітньої дитини, ухиляється від виконання свого батьківського обов`язку щодо утримання дитини, оскільки з моменту припинення шлюбних відносин між ними, матеріально дитині не допомагає, участі у її вихованні не приймає та не виконує жодного з обов`язків, які покладені на нього законом, як на батька дитини. Також зазначає, що їй відомо, що відповідач станом на теперішній час працює на посаді прикордонника та отримує заробітну плату у розмірі 15000 гривень, що дає можливість визначити розмір у частці від його заробітку (доходу), але не менш ніж 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи стягнення від дня подання заяви і до досягнення дитиною повноліття. Просить розірвати шлюб між нею та відповідачем [PERSON] , який зареєстрований 20 листопада 2010 року у Нікольському районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного Територіального управління юстиції у Донецькій області, за актовим записом № 66. Також просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] у розмірі ? частки від його заробітку (доходу), але не менш ніж 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи стягнення від дня подання заяви і до досягнення дитиною повноліття. Також просить покласти судові витрати в справі на відповідача. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, 23.07.2019 року під час подачі позовної заяви до суду надала заяву в якій просила розгляд справи проводити у її відсутності, позовні вимоги підтримала, просила суд задовольнити їх в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав суду заяву, в якій просив розгляд справи проводити у його відсутності, позовні вимоги визнав в повному обсязі. Також зазначив, що на даний час його заробітна плата є меншою ніж позивач зазначила в позовній заяві. Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, якщо визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Так, судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, який між ними зареєстровано 20 листопада 2010 року у Нікольському районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного Територіального управління юстиції у Донецькій області, за актовим записом № 66, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 23 липня 2019 року (видане повторно). Від шлюбних відносин в сторін [INFO] народився син - [PERSON] , який проживає біля позивача та знаходиться на її утриманні. Суд вважає, що збереження сім`ї неможливе, оскільки сім`я сторін розпалася остаточно, на даний час їх шлюб носить формальний характер. Шлюбні відносини між ними фактично припинені і вони не бажають зберегти сім`ю. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що шлюбно-сімейні відносини сторонами не підтримуються, шлюб між сторонами фактично розпався, сім`я носить формальний характер, рішення про звернення до суду із даним позовом є виваженим та відповідає волевиявленню позивача, а тому позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Таким чином, суд вважає за необхідне повернути позивачу з державного бюджету 384,20 грн. сплаченого судового збору при поданні позову до суду. Крім цього, на підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 384,20 грн. Також, судом встановлено, що відповідач [PERSON] , [INFO] є батьком неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , який проживає біля позивача та знаходиться на її утриманні, що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини серії [NUMBER] від [INFO]. Позивач [PERSON] в обґрунтування позовних вимог зазначає, що вона на даний час працює, проте зароблених нею коштів на утримання неповнолітнього сина [PERSON] не вистачає для забезпечення дитини всім необхідним. При цьому, судом встановлено, що на момент звернення до суду з позовом між сторонами не досягнуто домовленості з приводу способу виконання відповідачем свого обов`язку утримувати неповнолітню дитину. Згідно довідки № 2910 від 03.07.2019 року виданої виконкомом Нікольської селищної ради Нікольського району Донецької області [PERSON] , 1989 року народження, яка проживає в [ADDRESS] без реєстрації, до складу сім`ї входить неповнолітній син [PERSON] , [INFO] . Також судом встановлено, що відповідач [PERSON] жодної участі у вихованні неповнолітнього сина не приймає, хоча є працездатною особою молодого віку, працює та отримує заробітну, на утриманні інших дітей чи непрацездатних осіб немає. При цьому, в заяві поданій до суду відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав в повному обсязі, також зазначив, що на даний час отримує заробітну плату в розмірі меншому, ніж зазначила позивач в позовній заяві. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, причому відповідно до ч. 1 ст. 191 Сімейного кодексу України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно з ч. 1 ст. 184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. На підставі вищевикладеного, оцінивши в сукупності наявні у справі докази, виходячи з положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України та розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог, враховуючи, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, при цьому, з урахуванням обставин визначених ст. 182 СК України, які мають прийматися судом до уваги при розгляді питання про стягнення аліментів, на підставі чого суд вважає, що позовні вимоги позивача про стягнення аліментів підлягають задоволенню в повному обсязі, а саме з відповідача на користь позивача на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] слід стягнути аліменти в розмірі ? частки заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи стягнення з 29 липня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України рішення суду в частині стягнення аліментів підлягає негайному виконанню у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 768,40 гривень, приймаючи до уваги те, що позивач на підставі ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору при пред`явленні до суду позову про стягнення аліментів. На підставі викладеного, та

Outcome: approved