Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-15 00:00:00

30.06.2015 [PERSON] звернувся до суду з позовом до Чернігівської міської ради про встановлення факту прийняття спадщини після смерті батька [PERSON], померлого 14.09.1998, а саме: 1/5 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, за адресою: м. Чернігів, вул. Межова, 39; та визнання права власності на зазначену частину будинку в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON], померлого 14.09.1998. Обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що 14.09.1998 помер його батько [PERSON], після смерті якого відкрилася спадщина на належну йму на праві власності 1/5 частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по вул. Межова, 39 в м. Чернігові. Зазначає, що останнє місце проживання та реєстрації померлого м. Чернігів, вул. Межова, 39, що відповідно до чинних на час відкриття спадщини норм ЦК УРСР, є місцем відкриття спадщини. Померлий за життя заповіту не залишив, єдиним спадкоємцем першої черги є позивач. Вказує, що на підставі його звернення приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу [PERSON] 11.06.2015 було видано [PERSON] зі Спадкового реєстру за № 40641416 про відсутність спадкових справ та виданих на їх підставі свідоцтв про право на спадщину після померлого [PERSON] Вважає, що відповідно до норм діючого на момент відкриття спадщини законодавства, він фактично прийняв спадщину, користувався і доглядав за спадковим майном. На час відкриття спадщини, він постійно проживав разом зі спадкодавцем, хоча і не був зареєстрований, здійснював догляд за батьком та за належним йому майном. Після смерті батька, він здійснив його поховання, продовжував проживати в належній йому частині житлового будинку, доглядав за нею, обробляв земельну ділянку. Таким чином, на виконання п. 1 ст. 549 ЦК УРСР, він фактично вступив у володіння (управління) спадковим майном після померлого батька. Зазначає, що до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини у передбачений законодавством строк він не звертався. Вказує, що оригінал правовстановлюючого документа на спадкове майно втрачений, а видача дублікату неможлива. Таким чином, спадкоємець не може набути право власності на спадкове майно через нотаріальну контору і вимушений звернутися до суду. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, просив задовольнити позовну заяву, з підстав визначених у ній. Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала у задоволенні позовної заяви в частині визнання права власності в порядку спадкування за законом, у звязку з відсутністю на момент подачі позову оформленої в установленому законом порядку відмови нотаріуса на вчинення процесуальної дії. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, дійшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. У судовому засіданні встановлено, що 14.09.1998 помер батько позивача [PERSON] (а.с.9). Відповідно до копії Свідоцтва про право на спадщину від 27.01.1986 (а.с.14-15) та копії довідки КП «ЧМБТІ» від 17.06.2015 (а.с.13), [PERSON] за життя належала 1/5 частина житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, за адресою: м. Чернігів, вул. Межова, 39. Як вбачається з [PERSON] зі спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 11.06.2015 № 40641416 (а.с.12), відомості щодо заведених спадкових справ після смерті [PERSON] у реєстрі відсутні. Згідно роз'яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2007 року п. 1 у разі відкриття спадщини до 1 січня 2004 року застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні норми ЦК УРСР 1963 року, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Оскільки спадкодавець [PERSON] помер 14.09.1998, що вважається часом відкриття спадщини, до спірних правовідносин мають застосовуватись норми ЦК УРСР 1963 року. Судом встановлено, що позивач є спадкоємцем першої черги, який спадщину не приймав. Згідно ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Встановлено, що позивач фактично проживав на день смерті його батька у спадковому будинку, здійснював догляд за вказаним будинком (а.с.16-18), а тому фактично вступила в управління та володіння спадковим майном. Таким чином, суд приходить до висновку, що позов в частині встановлення факту прийняття спадщини підлягає задоволенню. Стосовно позовної вимоги [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за законом, то вона не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Статтею 15 ЦК України передбачено виникнення права особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі п. п. 2, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7, відмова нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії надає особі право звернутися до суду із заявою про встановлення фактів, від яких залежить виникнення права на спадкування. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Як встановлено судом та визнається і самим позивачем, останній не отримував відмови нотаріуса у вчиненні відповідної нотаріальної дії. Більш того, позивач у встановленому законом порядку не звертався до нотаріуса з заявою про заведення спадкової справи. Таким чином, позовна вимога [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за законом є передчасною та задоволенню не підлягає.

Outcome: partial