Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-03 00:00:00

31 травня 2016 року до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, звернувся позивач [PERSON] із позовом до Криворізької міської ради про визнання права власності на 1/2 частки домоволодіння за набувальною давністю. В обґрунтування позовних вимог позивач [PERSON] вказував на те, що 17 травня 2015 року помер його батько, - [PERSON], котрому за життя належав на праві приватної власності житловий будинок з господарчими побудовами, який складається з житлового будинку, загальною площею 54,0кв.м., житловою площею 28,7кв.м., літньої кухні, гаражу, огорожі/воріт, водоколонки, вимощення, та котрий розташований за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Рязанська, буд.№4. Вказував на те, що зважаючи на те, що за життя спадкодавцем, його батьком, заповіту складено не було, спадкування має відбуватися за законом. При цьому, оскільки він є рідним сином [PERSON], тобто спадкоємцем першої черги, ним було подано заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину до приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу [PERSON], та останньою 25 квітня 2016 року було видано свідоцтво про право на спадщину на 1/2 частки будинку. Також, того ж дня, 25 квітня 2016 року, нотаріусом було видано постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій, якою йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на іншу 1/2 частину будинку. Відмова обґрунтована тим, що спадкодавець, його батько, за життя не оформив належним чином куплену 1/2 частку будинку. Стосовно володіння спадкодавцем, його батьком будинком, вказував на те, що 1/2 частина будинку належала [PERSON], згідно договору-купівлі-продажу від 28 грудня 1976 року, посвідченого Третьою Криворізькою державною нотаріальною конторою та зареєстрованого в КП ДОР «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» у реєстрову книгу №36-18-18, та як зазначалося вище, ця частина будинку ним була успадкована. Іншу 1/2 частину будинку спадкодавець, його батько придбав згідно рішення Виконавчого комітету Криворізької міської ради народних депутатів Дніпропетровської області від 20 серпня 1980 року за №5/378. Вказаним рішенням було вирішено продати нерентабельну 1/2 частку житлового будинку №4 по вул. Рязанській в Дзержинському районі м. Кривого Рогу (дві житлові кімнати площею 18,0кв.м., стіни глинобитні, обкладені цеглою), вартістю 2284,73 рублів, громадянину [PERSON] з розстрочкою платежу на три роки. Зазначена вартість будинку була визначена на підставі проведеної оцінки, про що були складені акт оціночної комісії від 24 квітня 1979 року, оціночна відомість на будинок та оціночна відомість на затрати по посадці фруктових дерев, ягідних чагарників, які знаходяться на земельній ділянці та підлягають вилученню. 04 вересня 1980 року спадкодавець, його батько сплатив зазначену вартість будинку, що підтверджується квитанцією №7806/05 ПЯ №294998. Але зважаючи на волевиявлення власника будинку щодо продажу його [PERSON] та сплату останнім обумовленої ціни за будинок та прийняття будинку у володіння, можна вважати, що його батько добросовісно заволодів будинком та відкрито і безперервно з вересня 1980 року володів ним. Враховуючи вищевикладене, зважаючи на те, що його батько помер 17 травня 2015 року, вважає, що він володів будинком трохи більше чотирнадцяти років. Таким чином, оскільки після смерті батька він безперешкодно володіє та користується будинком, існують всі правові підстави для визнання за ним права власності на нього за набувальною давністю, оскільки загалом таке володіння становить пятнадцять років та пять місяців. У зв'язку з вищевикладеними обставинами та нормами діючого законодавства України, єдиним можливим способом визнання за ним права власності на будинок вважає звернення до суду з даною позовною заявою. Згідно проведеної оцінки будинку, станом на 13 травня 2016 року, його вартість становить 58158,00 гривень, а отже вартість 1/2 частки будинку становить 29079,00 гривень, яка є ціною позову. На підставі викладеного позивач [PERSON] просив задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі, та винести рішення, котрим визнати за ним право власності за набувальною давністю, на 1/2 частки житлового будинок з господарчими побудовами, який в цілому складається з житлового будинку, загальною площею 54,0кв.м., житловою площею 28,7кв.м., літньої кухні, гаражу, огорожі/воріт, водоколонки, вимощення, та котрий розміщений за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Рязанська, буд.№4. Позивач [PERSON] до зали суду не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, в порядку ст.38 ЦПК України, скористався правом представництва своїх інтересів у залі суду зі сторони представника. Присутній у судовому засіданні представник позивача [PERSON], - [PERSON] надав пояснення в обґрунтування позовних вимог, підтримав їх у повному обсязі з підстав та мотивів викладених у позовній заяві, просив суд їх задовольнити. Представник відповідача, - Криворізької міської ради, до зали суду не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав до суду письмові пояснення, в котрих зазначив, що рішенням Криворізької міської ради від 31 березня 2016 року №381 «Про обсяг і межі повноважень районних у місті рад та їх виконавчих органів», районним у місті радам були делеговані повноваження щодо участі у судових засіданнях, в яких стороною по справі є Криворізька міська рада та її виконавчий комітет з питань, зокрема щодо визнання права власності за набувальною давністю на обєкти нерухомого майна індивідуальної житлової забудови, квартири. Таким чином, стороною по справі виступає Криворізька міська рада, але представництво інтересів Криворізької міської ради у справах даної категорії здійснюється представниками відповідних виконавчих комітетів районних у місті рад згідно вищезазначеного рішення. На підставі викладеного просив розглядати справу за участю представника виконавчого комітету Дзержинської районної у місті ради, та без участі представника Криворізької міської ради. На підставі викладеного, ухвалою суду від 05 липня 2016 року, було задоволено клопотання представника позивача про залучення співвідповідача, та залучено до участі у справі в якості співвідповідача, - виконавчий комітет Дзержинської районної у місті ради. При цьому, представник співвідповідача, - Дзержинської районної у місті ради, будучи повідомленим про час та місце розгляд справи належним чином, до зали суду не зявився, причини неявки суду не повідомив, клопотань про розгляд справи за його відсутності або про відкладення розгляду справи до суду також не надходило. Крім того, 02 липня 2016 року від представника відповідача до суду надійшло клопотання про залучення до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору, - Управління благоустрою та житлової політики виконавчого комітету Криворізької міської ради. Клопотання вмотивовано тим, що заявлені позовні вимоги аргументовані доводами, що спадкодавцем позивача спірний обєкт нерухомості було придбано згідно рішення виконкому міської ради від 20 серпня 1980 року №5/378 «Про продаж нерентабельних житлових будинків місцевими радами». При цьому, жодних правовстановлюючих документів на 1/2 частину будинку №4 з господарськими спорудами по вул. Рязанова в м. Кривому Розі, чи доказів здійснення належної державної реєстрації права власності на домоволодіння позивачем не надано. Беручи до уваги, що відповідно до ст.60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», територіальній громаді міста належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, з метою недопущення порушення інтересів територіальної громади, доцільним є залучення до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору, - Управління благоустрою та житлової політики виконавчого комітету Криворізької міської ради, оскільки, відповідно до Положення про Управління благоустрою та житлової політики виконкому Криворізької міської ради, затвердженого рішенням міської ради №2309 від 27 листопада 2013 року, на Управління благоустрою та житлової політики виконавчого комітету Криворізької міської ради покладено обовязки, серед іншого брати участь у реалізації державної політики у житловій сфері та комунальному господарстві, здійснення контролю за додержанням вимог нормативно-правових актів у житловій політиці. Згідно п.4 Положення Управління є юридичною особою, має самостійний баланс, реєстраційні рахунки в Державній казначейській службі України у м. Кривому Розі Дніпропетровської області, печатки, штампи та інші реквізити юридичної особи. Ухвалою суду від 05 липня 2016 року, вказане клопотання представника відповідача було задоволено, та залучено до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору, - Управління благоустрою та житлової політики виконавчого комітету Криворізької міської ради. При цьому, будучи повідомленим про час та місце розгляду справи, представник третьої особи, - Управління благоустрою та житлової політики виконавчого комітету Криворізької міської ради, до зали суду також не зявився, причини своєї неявки суду не повідомив, клопотань про розгляд справи за його відсутності або про відкладення розгляду справи до суду також не надходило. Суд вважає, що судове засідання можливо провести без участі представників відповідача, співвідповідача та третьої особи, на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового засідання технічними засобами, що буде відповідати вимогам ст.197 ЦПК України. Вислухавши пояснення представника позивача, повно, всебічно та обєктивно дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Так, у відповідності до ст.1 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно положень ст.ст.15, 16 ЦК України, ст.3 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором. Захист цивільних прав, це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено ст.ст.7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі ст.9 Конституції України є складовою національного законодавства. Згідно ст.41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, зокрема із правочинів, вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко і відеозаписів, висновків експертів (ст.57 ЦПК України). За загальними положеннями ЦПК України, обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Виходячи з вимог ст.ст.10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми. З наявних письмових матеріалів справи судом встановлено наступне. Згідно наявної в матеріалах справи копії рішення Виконавчого комітету Криворізької міської ради народних депутатів Дніпропетровської області УРСР від 20 серпня 1980 року за №5/378, вбачається, що вказаним органом було вирішено питання про продаж нерентабельної 1/2 частки житлового будинку №4 по вул. Рязанській в Дзержинському районі м. Кривого Рогу (дві житлові кімнати площею 18,0кв.м., стіни глинобитні, обкладені цеглою) (а.с.15-18), вартістю 2284,73 рублів, громадянину [PERSON] з розстрочкою платежу на три роки (а.с.10). Вказана вартість будинку була визначена на підставі проведеної оцінки, про що були складені акт оціночної комісії від 24 квітня 1979 року (а.с.11), оціночна відомість на будинок (а.с.12) та оціночна відомість на затрати по посадці фруктових дерев, ягідних чагарників, які знаходяться на земельній ділянці та підлягають вилученню (а.с.13). 04 вересня 1980 року громадянин [PERSON] сплатив зазначену вартість будинку, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією квитанції №7806/05 ПЯ №294998 (а.с.14). 17 травня 2015 року [PERSON] у віці 59 років, помер, про що зроблено відповідний актовий запис №462, та 19 травня 2015 року Дзержинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області, видано відповідне свідоцтво про смерть серії І-КИ №628778, копія котрого міститься в матеріалах справи (а.с.7). Судом також встановлено, що інша 1/2 частина будинку №4 по вул. Рязанській в Дзержинському районі м. Кривого Рогу, належала померлому [PERSON] згідно договору-купівлі-продажу від 28 грудня 1976 року, посвідченого Третьою Криворізькою державною нотаріальною конторою та зареєстрованого в КП ДОР «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» у реєстрову книгу №36-18-18, та котра було успадкована позивачем [PERSON] (а.с.5) після смерті свого батька [PERSON], що підтверджується копією наявного в матеріалах справи свідоцтва про право на спадщину за законом від 25 квітня 2016 року, виданого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON] на підставі заяви позивача (а.с.8), та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с.19, 29). З вказаних документів та пояснень представника позивача, наданих останнім під час розгляду справи, судом також встановлено, що за життя [PERSON] не оформив належним чином куплену ним на підставі рішення Виконавчого комітету Криворізької міської ради народних депутатів Дніпропетровської області УРСР від 20 серпня 1980 року за №5/378, 1/2 частку будинку №4 по вул. Рязанській в Дзержинському районі м. Кривого Рогу. Також, 25 квітня 2016 року, приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON] було видано постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій, якою позивачу [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на іншу 1/2 частину будинку. Відмова обґрунтована тим, що спадкодавець, його батько, за життя не оформив належним чином куплену 1/2 частку будинку (а.с.9). Факт родинних відносин між позивачем [PERSON] та померлим [PERSON], як батька з сином також підтверджується наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про народження позивача серії ІІ-КИ №376910 (а.с.6). Згідно наявної в матеріалах справи копії висновку, складеного ТОВ «Інвест-Кривбас-Експерт», ринкова вартість обєкта оцінки, будинку №4 по вул. Рязанській в Дзержинському районі м. Кривого Рогу, станом на 13 травня 2016 року, складає 58158,00 гривень (а.с.20). З наявного в матеріалах справи Акта з місця проживання від 02 листопада 2016 року, складеного мешканцями вулиці Рязанської м. Кривого Рогу, та засвідченого головою квартального комітету №15 Дзержинського району м. Кривого Рогу, вбачається, що померлий [PERSON] зі своєю сімєю проживав та користувався всім домоволодінням за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Рязанська, буд.№4, з 1980 року. Після смерті [PERSON] 17 травня 2015 року, і до теперішнього часу даним домоволодінням користується його син, - [PERSON] (а.с.74). Суд, вирішуючи спір, враховує також положення ст.5 ЦК України, а також пункт 4 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, та застосовує до даних спірних правовідносин норми, які діяли на момент їх виникнення. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, зокрема ст.1 Першого протоколу до неї (1952 року) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Набувальна давність поширюється на випадки фактичного безпідставного володіння чужим майном за певних умов. Статтею 224 ЦК УPCP, який діяв на час придбання спірного будинку, передбачено, що за договором купівлі-продажу продавець зобовязується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобовязується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. При цьому ст.227 цього ж кодексу встановлювала, що договір купівлі-продажу будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. В порушення цього договір в письмовому виді сторони так і не уклали. Однак, зважаючи на волевиявлення власника будинку щодо продажу його [PERSON] та сплату останнім обумовленої ціни за будинок та прийняття будинку у володіння, суд приходить до переконання, що останній добросовісно заволодів будинком та відкрито і безперервно з 1980 року володів ним. Відповідно до ч.1 ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах не заборонених законом, зокрема із правочинів. Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за субєктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. Згідно ч.1 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майно протягом десяти років або рухомим майном протягом пяти років, набуває права власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Як вказується у розділі «Набувальна давність» Листа Верховного Суду України від 01 липня 2013 року, «Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ», набувальна давність поширюється на випадки фактичного безпідставного володіння чужим майном за певних умов. Такими умовами є добросовісне заволодіння майном, володіння повинно бути відкритим та безперервним протягом встановлених законом строків. Виходячи з положень ч.2 ст.344 ЦК України особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Таким чином, оскільки після смерті батька позивача, останній безперешкодно володіє та користуюся спірним будинком, існують всі правові підстави для визнання за ним права власності на нього за набувальною давністю, оскільки загалом таке володіння становить більше пятнадцяти років. Положеннями ч.4 ст.344 ЦК України встановлено, що право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Відповідно до пунктів 1, 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, при розгляді справ про набуття права власності за набувальною давністю правила ст.344 ЦК України поширюються на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Оскільки ЦК України набрав чинності з 01 січня 2004 pоку, то набувальна давність може застосовуватись для набуття права власності на майно, володіння яким почалося не раніше 01 січня 2001 року. Тобто, набувальна давність щодо об'єктів нерухомості могла застосовуватись лише після 01 січня 2011 pоку, а щодо рухомого майна, після 01 січня 2006 року. Інформаційним листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №24-150/0/4-13 від 28 січня 2013 року в п.6 зазначено, що при вирішенні спорів, повязаних з правом власності в силу набувальної давності, судам слід враховувати наступне: право власності на нерухоме майно можна набувати за набувальною давністю лише після 01 січня 2011 року; задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі статті 334 ЦК можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння; за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено; відлік строку набувальної давності починається з моменту заволодіння нерухомим майном; у випадку коли володілець заволодів майном на підставі певного договору з його власником, строк набувальної власності обчислюється з моменту спливу строку позовної давності; у разі втрати майна володільцем не зі своєї волі (усунення володільця від володіння нерухомим майном), неповернення майна у володіння та незвернення з позовом про витребування такого майна протягом року строк набувальної давності переривається; у разі повернення нерухомого майна у володіння чи предявлення позову про його витребування строк набувальної давності не переривається, а період, протягом якого володілець не з власної волі був позбавлений володіння, зараховується до строку набувальної давності. З урахуванням зазначеної позиції слід зауважити, що якщо строк давнісного володіння почався раніше 01 січня 2001 pоку, то в строк, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк після 01 січня 2001 року. У той же час, якщо строк давнісного володіння почався після 01 січня 2001 pоку, то в строк набувальної давності цей період зараховується повністю. При вирішенні спорів, повязаних із виникненням і припиненням права власності, судам слід мати на увазі, що норми ст.344 ЦК України про набувальну давність не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалось на підставі договірних зобовязань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. Отже, при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, слід враховувати, що володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Як вказано у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних від 28 січня 2013 року №24-150/0/4-13 «Про судову практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що виходячи із змісту статті 344 ЦК України, пункту 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», а також враховуючи роз'яснення Міністерства юстиції України від 13 жовтня 2011 року обставинами, які мають значення для справи, і, які повинен довести саме позивач (частина перша статті 60 ЦПК України), є: тривалість, добросовісність, відкритість та безперервність володіння майном як своїм власним. Тривалість володіння передбачає, що має закінчиться визначений у Кодексі строк, що розрізняється залежно від речі (рухомої чи нерухомої), яка перебуває у володінні певної особи, і для нерухомого майна складає 10 років. Відлік строку набувальної давності починається з моменту заволодіння нерухомим майном. Відповідно до ч.1 ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст.1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ч.1 ст.1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Зважаючи на те, що життя спадкодавцем, батьком позивача, заповіту складено не було, спадкування має відбуватися відповідно до положень глави 86 ЦК України, спадкування за законом. Так, відповідно до ст.1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За вказаних обставин, з метою збереження майна, та захисту права власності позивача на частину домоволодіння, вирішити спір в інший спосіб ніж визнати на позивачем право власності на спірну частину за набувальною власністю за рішенням суду не можливо, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved