Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-06 00:00:00

29 листопада 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про виселення без надання іншого жилого приміщення. Свій позов мотивує тим, що їй належить квартира [ADDRESS]. На даній житловій площі зареєстровані та проживають: син [PERSON], донька [PERSON], внуки [PERSON] та [PERSON], та колишній чоловік її доньки (колишній зять) [PERSON]. [PERSON] впродовж декількох останніх років поводить себе негативно та порушує правила співжиття. Він постійно зловживає спиртними напоями, в стані алкогольного спяніння вчиняє сварки, які негативно впливають на моральний стан її доньки та молодшого внука, участі в утриманні будинку та сплаті комунальних послуг не приймає, а навпаки нищить майно, чим завдає значних матеріальних збитків. Посилаючись на те, що в добровільному порядку [PERSON] виселитись із належної їй квартири [ADDRESS] відмовляється, просила виселити його примусово без надання іншого жилого приміщення. В судове засідання позивач не зявилась, через канцелярію суду подала письмову заяву про розгляд справи у її відсутності, зазначивши, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не зявився, хоча був повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, заяв чи клопотань щодо суті позову не подав. Зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до\~ст. 3 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 11 ЦПК України). Відповідно до ст.ст.\~11,\~60 ЦПК України\~кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 61 цього Кодексу Статтею 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. ст.\~316,\~317,\~319,\~321 ЦК України\~закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст.\~16,\~386,\~391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житловий будинок (ст. ст.\~379,\~380 ЦК України). З матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] являється власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Любомльською держнотконторою 22.04.1991 року №314. Згідно довідки Любомльської міської ради від 03.11.2016 року №3657, в місті Любомль Волинської області, по вулиці Володимирській, 23/3, зареєстровані: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Свідоцтвом про розірвання шлюбу серії 1-ЕГ №023362 доводиться та обставина, що шлюб між донькою позивача [PERSON] та [PERSON] було розірвано 18 серпня 2009 року. Частиною 4\~ст. 156 ЖК України, передбачено, що до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій\~статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням\~\~до\~\~цих\~\~відносин застосовуються правила, встановлені\~статтею 162 цього Кодексу. Згідно ч. 2\~ст. 64 ЖК України, до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Тобто, в звязку з тим, що відповідач перестав бути членом сімї власника будинку, то він має право проживати в даному будинку на законних підставах лише за згодою власника будинку та укладеним між ними письмовим договором найму жилого приміщення.\~\~\~\~\~ Права власника квартири визначені\~ст. 383 ЦК України\~та\~ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Чинним житловим законодавством України (ст.116 ЖК України) в якості способу захисту прав власника житлового будинку передбачено виселення члена його сім'ї за наявності певних підстав. В п.17\~постанови Пленуму Верховного суду України №2 від 12.04.1985 року\~із змінами, внесеними Постановами Пленуму Верховного суду України №2 від 10.03.1989р, №13 від 25.12.1992р., №15 від 25.09.1998р. роз'яснено, що при вирішенні справ про виселення на підставі\~ст.116 ЖК України\~осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу вжиті за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). З наявних у справі матеріалів, постанов Любомльського районного суду Волинської області від 10 грудня 2015 року, 20 липня 2016 року та 22 серпня 2016 року, які набрали законної сили, слідує, що [PERSON] неодноразово притягався до адміністративної відповідальності за вчинення насильства в сім'ї психологічного характеру, тобто за вчинення правопорушень передбачених ч.ч.1,2 ст.173-2 КУпАП. Так, зокрема постановою Любомльського районного суду від 22 серпня 2016 року було встановлено, що [PERSON], будучи протягом року підданим адміністративному стягненню 20.06.2016 року за ч.2 ст. 173 -2 КУпАП, 25 липня 2016 року,\~ близько 20 год. 30 хв. за місцем свого проживання в [INFO],\~ вчинив насильство в сімї відносно своєї колишньої дружини [PERSON], а саме: виражався в її адресу нецензурною лайкою, намагався вчинити бійку, погрожував фізичною розправою, чим заподіяв шкоду психічному здоровю останній, та вчинив правопорушення передбачене ч.2 ст. 173-2 КУпАП. Вищезазначеною постановою [PERSON] визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.2 ст.173-2 КУпАП та накладено на нього стягнення у виді 40 (сорока) годин громадських робіт. Разом з тим, зі змісту постанов вбачається, що [PERSON] вину у вчиненні правопорушень передбачених ч.1 та ч.2 ст. 173-2 КУпАП визнав повністю. Отже, вищенаведеними постановами підтверджено, що по-перше, порушення відповідачем правил співжиття носять систематичний характер; по-друге, що заходи впливу, які були до нього застосовані (притягнення до адміністративної відповідальності та накладення стягнення) виявились безрезультатними. Статтею 391 ЦК України\~передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Таким чином, позивачем об'єктивними і належними доказами доведено, що [PERSON] систематично порушує правила співжиття, що робить неможливим проживання з ним в одній квартирі, недбало користується її житлом, а також створює загрозу для життя і здоровя інших осіб, що проживають у квартирі, а тому є усі правові підстави для його виселення із спірного будинку без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до вимог ч.1 ст. 88 ЦПК України з відповідача слід стягнути в користь позивача понесені судові витрати.

Outcome: approved