Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-10 00:00:00

29.08.2014 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат «імені Ілліча» (надалі - ПАТ «ММК «імені Ілліча») про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати за період з 12.03.2007 року по час винесення рішення суду, моральну шкоду в сумі 300 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 250 грн., посилаючись на те, що працював з 01.08.1974 року по 11.03.2007 рік в ПАТ «ММК»імені Ілліча», з березня 2003 року йому при виплаті заробітної плати не проводилася її індексація, передбачена діючим законодавством, яка також не була у повному обсязі виплачена на дату звільнення, внаслідок чого він звернувся до суду і рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 29.07.2014 року його позовні вимоги були задоволені, з відповідача було стягнуто індексація заробітної плати з урахуванням компенсації. Зазначене судове рішення є чинним з 12.08.2014 року та ним встановлено, що невиплата коштів була приведена з вини відповідача. Відтак на нього розповсюджується правовий режим, передбачений ст..ст.116,117 КЗпП, з вини відповідача сталася затримка виплати всіх належних їй при звільненні сум, тобто відповідач фактично з ним до цього часу не розрахувався. Просив стягнути із відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку з 12 березня 2007 року по день винесення рішення судом, моральну шкоду за порушення трудових прав в сумі 300 грн. та правову допомогу в сумі 250 грн. У судове засідання позивач, будучи належним чином повідомлений про час та місце слухання справи, не з'явився, надавши суду заяву про розгляд справи без його участи, наполягаючи на задоволенні позовних вимог з урахуванням розрахунку наданого з боку відповідача. Представник відповідача Головко А.В., яка діє на підставі довіреності, будучи належним чином повідомлена про час та місце слухання справи у судове засідання не з'явилася, надавши суду письмові заперечення, відповідно до яких вказувала, що порушень трудового законодавства з боку відповідача не має, однак просила суд звернути увагу на той факт, що сума середнього заробітку за весь час нібито затримки виплати належних при звільненні сум, є занадто великою порівняно з сумою основного зобов'язання, тому просить суд у разі задоволення позовних вимог позивача в частині стягнення середнього заробітку застосувати принцип спів розмірності, та урахувати наданий розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, вважає що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного. З матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] у період з 01.08.1974 по 11.03.2007 рік перебував у трудових відносинах з ПАТ «ММК «імені Ілліча», що підтверджується копією трудової книжки (а.с.7-10), і за цей період йому нараховувалась і виплачувалась заробітна плата. Відповідно до ч.3 ст.94 КЗпП України, питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначаються цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами. Згідно з ч.6 ст.95 КЗпП України заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку. Відповідно до ст.33 Закону України «Про оплату праці» у період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством. Індексація заробітної плати здійснюється на підставі Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» (надалі - Закон про індексацію) та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 р. N 1078 (надалі - Порядок). Об'єктом індексації грошових доходів населення є оплата праці (грошове забезпечення) як грошовий дохід громадян, одержаний ними в гривнях на території України і який не має разового характеру (ч.1 ст.2 Закону про індексацію, п.2 Порядку). Відповідно до ч.1 ст.4 Закону про індексацію, індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка. Відповідно до ст.5 Закону про індексацію, підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв'язку з індексацією за рахунок власних коштів. Пункт 11 Порядку передбачає, що підвищення грошових доходів громадян у зв'язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. При цьому обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком починаючи з березня 2003 р. - місяця опублікування Закону про індексацію. Абзац 5 цього пункту також передбачає, що для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, в якому індекс споживчих цін не перевищив поріг індексації, зазначений в частині першої цієї статті. Структуру заробітної плати визначено у ст.2 Закону України «Про оплату праці», якою передбачено існування основної заробітної плати, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Частина 2 ст.2 Закону України «Про оплату праці» визначає, що додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Згідно з підпунктом 2.2.7 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України від 13 січня 2004 р. N 5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 р. за N 114/8713 суми виплат, пов'язаних з індексацією заробітної плати працівників, входять до складу фонду додаткової заробітної плати. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Стаття 57 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Наявність факту порушення трудового законодавства в частині своєчасної виплати позивачу індексації заробітної плати було встановлено рішенням Орджонікідзевського районного суду від 29.07.2014 року, про що свідчить вказане рішення суду про стягнення з ПАТ «ММК «імені Ілліча» на користь позивача [PERSON] заборгованості по індексації заробітної плати з компенсацією за період з березня 2003 року по липень 2006 року в сумі 1070,60 грн. (а.с.4-6). Суд виходить з того, що можливість підвищення грошових доходів населення з урахуванням прогнозного рівня інфляції випереджаючим шляхом (індексація випереджаючим шляхом) була встановлена Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2005 рік» та деяких інших законодавчих актів України» від 25.03.2005 року шляхом внесення відповідних змін до ст.4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення». Вказані зміни набули чинності 31.03.2005 року. А у Порядок проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 р. №1078, зміні щодо індексація випереджаючим шляхом, були внесені лише у травні 2006 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 17.05.2006 р. №690 «Про внесення змін до Порядку проведення індексації грошових доходів населення». Відповідно до ст.1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» (надалі - Закон про компенсацію), підприємства, установи та організації усіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Згідно зі ст.3 Закону про компенсацію, сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Виходячи з того, що факт наявності у ПАТ «ММК «імені Ілліча» перед [PERSON] заборгованості з індексації заробітної плати та компенсації в сумі 1070 гривень 60 копійок (527,04 + 543,56) доказаний та не заперечується сторонами, суд дійшов висновку про наявність факту несвоєчасного розрахунку по заробітній платі із позивачем. Щодо стягнення суми середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, то суд виходить з наступного. Відповідно до ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Як зазначено у п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13, встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У разі не проведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Розрахунок при визначенні розміру середнього заробітку за весь час затримки у розрахунку при звільненні провадиться відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, згідно з пунктом 8 якого нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Відповідно до наданого суду розрахунку середнього заробітку позивача вбачається, що середньоденна заробітна плата [PERSON] за останні повні два місяці роботи перед звільненням складала 137,68 грн. Суд бере за основу саме цей розрахунок, оскільки він відповідає вимогам «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. З моменту звільнення [PERSON] з ПАТ «ММК «імені Ілліча» по день винесення рішення суду (11 листопада 2014 року) відповідно до розрахунку норми тривалості робочого часу на 2007-2014 р. минуло 1924 робочих днів. З довідки-розрахунку, наданої суду представником відповідача щодо середньоденного заробітку позивача, вбачається, що сума середнього заробітку за період з моменту звільнення по день фактичного розрахунку з позивачем становить 264896,32 грн. (1924 дні х 137,68 грн. = 264896,32 грн.). Таким чином, суд встановив, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні складає 264896,32 грн. Враховуючи, що минув значний проміжок у часі з моменту звільнення позивача з підприємства, а сума індексації заробітної плати позивача з компенсацією все ж таки була виплачена відповідачем у добровільному порядку, а також виходячи з принципу розумності, справедливості та співрозмірності при задоволенні позовних вимог, суд стягує з відповідача на користь позивача суму середнього заробітку, яка є пропорційною до суми індексації заробітної плати з компенсацією, яка була виплачена з затримкою. При цьому суд враховує, що за період з 01.03.2003 р. по липень 2006 р. заробітна плата, що підлягала компенсації, склала відповідно до довідки-розрахунку 56737,00 грн., з неї вчасно не було виплачено позивачу сума індексації в розмірі 527,04 грн., що складає 0,93 % від суми заробітної плати за цей період (527,04 грн. : 56737,00 грн. х 100 = 0,93%), отже на користь позивача слід стягнути 2463,50 гривні (264896,32 грн. х 0,93 %:100% = 2463,50 грн.). Враховуючи, що факт порушення трудових прав [PERSON] знайшов своє підтвердження в судовому засіданні, обґрунтованими визнаються і позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, оскільки у відповідності з положеннями ст..237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд виходить з принципів розумності та справедливості, також наведених позивачем обґрунтувань моральних страждань і визначає до відшкодування 200 грн. Зі справи вбачається, що правова допомога надавалася [PERSON] адвокатом [PERSON] (а.с.3). На підтвердження оплати правової допомоги в розмірі 250 грн. позивачем надана довідка, в якій адвокатом [PERSON] зазначено про отримання вказаної суми. Проте, виходячи з аналізу ст..ст.84 та 88 ЦПК України та ст..30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», судові витрати на правову допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов'язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі, з урахуванням витраченого адвокатом часу. Відповідно до ст..1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням (наприклад, огляд доказів за їх місцезнаходженням) та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Тобто перелік видів правової допомоги, за які передбачена компенсація понесених стороною витрат, є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. Окрім того, ці види стосуються лише судового розгляду справи. Більш того, з боку позивача суду не надано документів, які підтверджують розрахунки витрат, а саме: документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних з наданням правової допомоги, оформлених у встановленому законом порядку (квитанції до прибуткового касового ордеру, платіжного доручення з відміткою банку або іншого банківського документу, касового чеку). Отже, позовні вимоги в частині відшкодування судових витрат (правової допомоги) в розмірі 250 грн., задоволенню не підлягають. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 243 гривни 60 копійок.

Outcome: partial