Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-09 00:00:00

29 січня 2018 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою про стягнення з Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» моральної шкоди завданої їй смертю на виробництві чоловіка у розмірі по 176 000,00 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 17 червня 1996 року о 04 годині 30 хвилин на залізничній колії №22, залізничного цеху №1, станції «Леніна-Промислова» управління залізничного транспорту Виробничого об'єднання «Кривбасруда» правонаступником якого є підприємство відповідача - ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат», під час виконання трудових обов'язків був смертельно травмований її чоловік [PERSON]. Внаслідок нещасного випадку смертю її чоловіка завдано моральну шкоду. Вказує, що моральна шкода полягає в тому, що вона втратила близьку людину, з якою мала намір прожити все життя, залишилася одна виховувати двох малолітніх дітей, також погіршився її матеріальний стан, вона була змушена самостійно заробляти собі на життя, самостійно облаштовувати свій побут. Ухвалою суду від 30.01.2018 року прийнято позовну заяву та відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Ухвалою суду від 20.02.2018 клопотання представника відповідача ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» [PERSON] про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін у судовому засіданні 28.02.2018. 19.02.2018 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву представника відповідача ПАТ «Кривбасзалізрудком» [PERSON], а також клопотання про витребування доказів. У відзиву представник відповідача просить відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що вимоги позивача є недоведеними. Крім того, у настанні нещасного випадку визнано винним [PERSON], оскільки останній порушив п.3.56 «Інструкції №6 з охорони праці для складачів поїздів та їх помічників УЗТ», п.9 «Загальної інструкції №1 з охорони праці для робітників та службовців УЗТ», а також пунктом 11.5 акту форми Н-1 встановлено, що причиною нещасного випадку є - перебування [PERSON] в стані алкогольного сп'яніння. Крім того, вважають, що обставини справи щодо спричинення моральної шкоди повинні доводитись відповідними висновками медичних установ, але позивач таких висновків до суду не надав. Також просив застосувати строк позовної давності до позовних вимог [PERSON] 28 лютого 2018 року в судовому засіданні представником позивача надано відповідь на відзив, в якому вказав, що викладені у відзиві заперечення відповідача щодо позовних вимог не ґрунтуються на законі та є безпідставними, тому не можуть бути взяті до уваги під час розгляду справи по суті. У відповіді послався на те, що ступінь вини самого загиблого в нещасному випадку на виробництві є незначною і визначена у розмірі лише 20%, а також посилання відповідача на відсутність вини підприємства у смертельному нещасному випадку є надуманими, оскільки у Акті форми Н-1 від 28.06.1996 року, у розділі 13 зазначені особи, які допустили порушення законодавства про охорону праці, зокрема черговий по станції залізничного цеху №1 [PERSON], заступник начальника залізничного цеху №1 [PERSON], начальник залізничного цеху №1 [PERSON] 22 березня 2018 року в судовому засіданні представник відповідача надав суду заперечення на відповідь на відзив, в якому вказав, що вина загиблого на виробництві є 100%, адже якщо б [PERSON] не знаходився в стані алкогольного сп'яніння, не порушував виробничу та трудову дисципліну, то не мало б місце нещасного випадку, що просить врахувати при розгляді справи. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог, просила відмовити у їх задоволенні в повному обсязі, посилаючись на підстави викладені у відзиві та заперечення на відповідь на відзив. Розглянувши подані документи і матеріали, вислухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті судом встановлено наступне. Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави. Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. На час виникнення спірних правовідносин (17.06.1996 року) можливість відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків за рахунок роботодавця на підставі рішення суду передбачалась пунктом 11 Правил відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджених постановою КМ України від 23.06.1993 № 472. Саме застосування цих Правил і перелік осіб, що мають право на відшкодування шкоди після смерті потерпілого, зазначені у ст. 456 ЦК УРСР. Перелік осіб, які мають право на відшкодування шкоди також перелічений у п. 8 Правил. Як роз'яснено у постанові Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з наступними змінами та доповненнями) спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених статтями 7, 440-1 ЦК та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди (наприклад, ст. 49 Закону «Про інформацію», ст. 44 Закону «Про авторське право і суміжні права»); при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди (п.2). Оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю моральну шкоду (п.5). З матеріалів даної справи вбачається, що правовідносини між сторонами по відшкодуванню моральної шкоди виникли з червня 1996 року, коли з [PERSON] - чоловіком позивача стався нещасний випадок, в результаті якого він помер. На той час діяли норми статті 440-1 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), як передбачала відшкодування моральної шкоди. Відповідно до зазначеної норми моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків. Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом позивач являється дружиною загиблого [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу, згідно якого [PERSON], 28.02.1960року народження та [PERSON], [INFO] 07.08.1987 року уклали шлюб, про що зроблено актовий запис №584 (а.с. 8). За життя [PERSON] працював на залізничній колії №22, залізничного цеху №1, станції «Леніна-Промислова» управління залізничного транспорту Виробничого об'єднання «Кривбасруда» правонаступником якого є підприємство відповідача - ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат». 17 червня 1996 року при виконанні трудових обов'язків з [PERSON] стався нещасний випадок, в результаті якого він помер, про що підприємством складений акт № 5 про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом. Згідно зазначеного акту визначено працівників, які допустили порушення законодавчих та інших нормативних актів з охорони праці: [PERSON] - порушив п. 3.56 Інструкції №6 з охорони праці для складачів поїздів та їх помічників УЗТ», п.9 «Загальної інструкції №1 з охорони праці для робітників та службовців УЗТ»; черговий по станції залізничного цеху №1 [PERSON] - порушив вимоги п.3.15.19 Технічного-розпорядчого акту станції Леніна - Промислова, ст. 18 Закону України «Про охорону праці», п.2.2.1 та п.2.2.14 посадової інструкції чергового по станції УЗТ; заступник начальника залізничного цеху №1 [PERSON]- порушив вимоги п.2.1 Посадової інструкції заступника начальника ЗДЦ з технічної частини, ст. 18 Закону України «Про охорону праці», п.7.15.2 та п.7.15.4 Системи управління охороною праці у виробничому об'єднанні «Кривбасруда»; начальник залізничного цеху №1 [PERSON] - порушив вимоги п.2.10 Посадової інструкції начальника ЗДЦ УЗТ, п. 7.15.2 та п.7.15.4 Системи управління охороною праці у виробничому об'єднанні «Кривбасруда»; а також пунктом 11.5 акту форми Н-1, визначені обставини, за яких стався нещасний випадок, зокрема, перебування [PERSON] в стані алкогольного сп'яніння (а.с. 4-6). За таких обставин суд приходить до висновку, що смертю [PERSON] при виконанні трудових обов'язків в результаті нещасного випадку, його дружині - позивачу по справі, завдано моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню особою, яка її заподіяла, на підставі ст. 440-1 ЦК УРСР. Згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди - не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил). Відповідно до ст. 3 Закону України «Про оплату праці» мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників. Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Такий висновок узгоджується з позицією Верховного Суду України висловленою у постанові № 6-156цс14 від 24 грудня 2014 року, яка у силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України. Визначаючи розмір суми, що підлягає стягненню на відшкодування моральної шкоди, суд виходить з конкретних обставин справи, характеру та ступеню моральних страждань, а також з того, що з часу смерті чоловіка позивача пройшло понад 20 років та враховуючи принцип розумності і справедливості, вважає за розумне таке відшкодування у розмірі 80 000 грн. Посилання представника відповідача на те, що позивач не має право на відшкодування моральної шкоди як член сім'ї потерпілого, оскільки таке право виникло до набрання чинності ЦК України 2003 року, яким передбачено право члена сім'ї потерпілого на відшкодування моральної шкоди, завданої його смертю (стаття 1167), а тому позов не підлягає задоволенню, суд вважає необґрунтованими, так як зазначена норма не регулює правовідносини щодо відшкодування моральної шкоди членам сімей працівника, завданої його загибеллю в результаті нещасного випадку на виробництві, які виникли до 1 січня 2004 року, тоді як до 2004 року такі правовідносини регулювались статтею 440-1 ЦК УРСР, на яку і посилався позивач при обґрунтуванні своїх позовних вимог. Отже, виходячи з викладеного суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] На підставі ст.141 ЦПК України з ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» підлягає стягненню на користь держави судовий збір у сумі 704,80 грн.

Outcome: partial