Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-27 00:00:00

29 вересня 2016 року позивач звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що 29 квітня 2015 року між нею та відповідачем зареєстровано шлюб. Від шлюбу дітей не мають. Спільне життя у них з відповідачем не склалося через різні погляди на життя та повне непорозуміння між ними. Фактично шлюбні відносини припинилися у липні 2016 року. На початку вересня 2016 року вони вирішили розлучитись та відповідач приїхав до м.Одеса, де вона /позивач/ проживає, для подачі спільної заяви про реєстрацію розірвання шлюбу, однак виявилось, що в понеділок в органах РАЦС вихідний. Не бажаючи чекати наступного дня, відповідач звернувся до нотаріуса та завірив нотаріально свою заяву про реєстрацію розірвання шлюбу, яку залишив їй та поїхав у своїх справах. Наступного дня вона звернулася до відділу РАЦС з зазначеною заявою, однак їй відмовили у прийнятті заяви з посиланням на те, що при нотаріальному посвідченні заяви особа відповідача була встановлена на підставі тимчасової посвідки на проживання, а не на підставі паспорта. Про ці обставини вона повідомила відповідача з проханням, щоб він все ж таки пішов з нею до відділу РАЦС для реєстрації розірвання шлюбу, однак він відмовився, зіславшись на те, що він вже зробив все необхідне і сказав, щоб вона його більше не турбувала. Таким чином, так як відповідач ухиляється від подачі спільної заяви про реєстрацію розірвання шлюбу до відділу реєстрації актів цивільного стану, то вона змушена звернутися до суду з зазначеним позовом. Крім того, вона просила відновити їй дошлюбне прізвище «[PERSON]». Позивач в судове засідання не з'явилась, однак від неї до суду надійшла заява про розгляд справи у її відсутність, на задоволенні позову наполягає /а.с.15/. Відповідачу направлялася судова повістка про виклик за адресою його місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Однак до суду повернувся конверт з довідкою «за зазначеною адресою не проживає» /а.с.17/. Відповідно до ч.5 ст.74 ЦПК України, у разі відсутності особи, яка бере участь у справі, за адресою її місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку, вважається, що судовий виклик вручений їй належним чином. Тому справа розглянута у відсутність відповідача в порядку ч.4 ст.169 ЦПК України. Судом були встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Так, сторони перебувають в шлюбі, який зареєстрований 29 квітня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Приморському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, актовий запис №469 /а.с.5/. Відповідач дав згоду на розірвання шлюбу з позивачем [PERSON], що підтверджується його нотаріально посвідченою заявою про державну реєстрацію розірвання шлюбу /а.с.6/. Відповідно до ст.112 ч.2 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частиною 1 статті 110 СК України встановлено право одного з подружжя на пред'явлення позову про розірвання шлюбу. Таким чином забезпечується принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження та під час розірвання шлюбу. Аналогічні положення містить і Європейська конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.1997 року). Так, відповідно до ст.12 зазначеної конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім'ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права. Крім того, ст.5 Протоколу №7 зазначеної конвенції встановлено, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Відповідно до ст.113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Будь-яких заперечень проти позову від відповідача до суду не надійшло. Судом встановлено, що протягом тривалого часу сторони не проживають разом та не намагалися відновити сімейні стосунки. На думку позивача, примирення та збереження сім'ї неможливе. Тому суд прийшов до висновку, що збереження сім'ї суперечить інтересам позивача та згідно зі ст.112 СК України, позов підлягає задоволенню і шлюб слід розірвати та відновити позивачу дошлюбне прізвище.

Outcome: approved