Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-16 00:00:00

30 квітня 2015 року, [PERSON], звернулася до суду з названим позовом, в якому просила суд, визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом після смерті свого діда [PERSON], померлого [INFO] на спадкове майно у вигляді садового будинку, розташованого за адресою : [ADDRESS], посилаючись на письмову відмову нотаріуса у видачі їй свідоцтва про право на спадщину за законом у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на вищевказаний садовий будинок. В судовому засіданні позивачка позов підтримала повністю. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином, причини неявки не повідомив, надіславши до суду письмову заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутністю (а.с. 62). Заслухавши пояснення позивачки та дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. У відповідності зі ст. 25 ЦК України, цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження. Цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. Стаття 328 ЦК України зазначає право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно із ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 1 статті 1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Нормами статті 1221 ЦК України передбачено місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. У відповідності з ч. 1 ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Статтями 1268,1269 ЦК України передбачено спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. У відповідності до п. 7 Постанови Пленуму ВСУ № 7 від 30.05.2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» - якщо спадкодавцем було здійснене самочинне будівництво (ч. 1 ст. 376 ЦК України), до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва. Якщо право власності на самочинно зведену будівлю визнано судом за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій вона розміщена, то до складу спадщини входить право на відшкодування витрат на будівництво (ч. 6 ст. 376 ЦК України). До спадкоємців, які прийняли спадщину, у разі знесення самочинного будівництва переходить обов'язок відшкодувати вартість витрат на його знесення і приведення земельної ділянки до попереднього стану (ч.ч. 4,7 ст. 376 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦК особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. За змістом ч. 1 ст. 376 ЦК обєкт нерухомості належить до самочинного будівництва за наявності однієї з наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; відсутній належний дозвіл на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; при будівництві допущено істотні порушення будівельних норм і правил. На думку суду, у разі відсутності документів, що підтверджують право власності спадкодавця на житловий будинок, або відсутності державної реєстрації права власності необхідно зясувати причини відсутності правовстановлюючих документів, державної реєстрації права власності або документів на забудову. У разі недотримання спадкодавцем вимог законодавства щодо державної реєстрації права власності на нерухоме майно судами може визнаватись у порядку спадкування право на забудову, право на будівельні матеріали та інше у відповідності зі встановленим судом правовим режимом спірного майна. Якщо відсутні документи про відведення земельних ділянок під забудову, таке будівництво слід визнавати самочинним та відмовляти у визнанні права власності на нього в порядку спадкування. Таким чином, на думку суду, задоволення судом позову про визнання за спадкоємцем права власності на самочинне будівництво зумовлює виникнення цього права у позивача, а не констатує його перехід у порядку спадкування, тому є неналежним способом захисту прав спадкоємців, якщо право звернутися до суду з вимогою про визнання права власності не належало спадкодавцеві (ч.ч. 3,5 ст. 376 ЦК України). Право власності на обєкти самочинного будівництва може бути визнано за спадкоємцем, що має право вимагати визнання такого права, виключно за умови наявності документів про право власності на землю або про право користування земельною ділянкою, що видані на імя спадкодавця або спадкоємця, та актів введення будівлі в експлуатацію, якщо їх наявність необхідна відповідно до вимог законодавства, чинного на час завершення будівництва. Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму ВССУ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами ст. 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» - право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Права спадкоємців щодо самочинно збудованого майна визначаються судом відповідно до положень ст. 1218 ЦК та з урахуванням розяснень, наданих у п. 7 ППВСУ від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування». За змістом зазначених розяснень - спадкоємець не позбавлений права звернутись із позовними вимогами про визнання права власності на обєкти самочинного будівництва в порядку спадкування. Це узгоджується із частинами 3, 5 ст. 376 ЦК і нормами про поняття спадкування та склад спадщини (статті 1216, 1218 ЦК). Якщо право звернутися з вимогою про визнання права власності на обєкти самочинного будівництва відповідно до чинного законодавства (ч.ч. 3,5 ст. 376 ЦК України) належало спадкодавцеві, воно також належить спадкоємцеві, який прийняв спадщину. Право вимагати визнання права власності на самочинно збудоване майно відповідно до ч.ч. 3,5 ст. 376 ЦК України, на думку суду є субєктивним цивільним правом, яке переходить у порядку спадкування відповідно до норм ст.ст. 1216,1218 ЦК України і може бути реалізовано також у порядку процесуального правонаступництва на будь-якій стадії цивільного процесу (ст. 37 ЦПК України), якщо спадкодавець звернувся до суду із відповідним позовом, проте помер. При цьому, рішення суду про визнання права власності на самочинно зведені будівлі та споруди за спадкоємцями має ґрунтуватись на оцінюванні наявних у матеріалах справи документів та інших доказів на підтвердження обставин, за наявності яких можливе задоволення таких вимог, зокрема: рішення компетентного органу про надання земельної ділянки для забудови; ступінь готовності самочинного будівництва; чи порушуються цим будівництвом права та законні інтереси інших осіб; в якому році було зведено самочинні будівлі; відповідність самочинно зведеної будівлі архітектурним, будівельним, санітарним, протипожежним правилам та нормам; наявність акта приймання (прийомки) в експлуатацію або сертифікату відповідності; якщо нерухомість збудована в сільській місцевості, то потрібно встановити, чи зареєстрована вона у погосподарській книзі сільської ради. Суд вважає, що до вказаних спірних правовідносин крім іншого, слід застосовувати положення Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків І та ІІ категорії складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 24.06.2011 р. № 91, та інше. Порядок оформлення права власності на обєкти нерухомого майна, на які відсутні акти прийняття їх в експлуатацію, наведено в ДБН А3.1-3-94 «Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів» та в листі Державного комітету України з будівництва та архітектури від 23 березня 1999 року № 12/5-126, в якому, зокрема, розяснюється: оформлення свідоцтва на право власності на обєкти, які були закінчені будівництвом після 05 серпня 1992 року і на цей час не прийняті в експлуатацію, проводиться тільки за наявності актів прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями державними приймальними або державними технічними; по обєктах, що збудовані до 05 серпня 1992 року, тобто до прийняття постанови КМУ від 05 серпня 1992 року № 449, якою встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним із документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі), що складається БТІ. Крім того, ст.ст. 3,6,15,18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1878-VI від 11.02.2010 р. передбачено що державна реєстрація прав є обовязковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Держава гарантує достовірність зареєстрованих прав на нерухоме майно. Права не нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону виникають з моменту такої реєстрації. Державна реєстрація прав є публічною, проводиться органом державної реєстрації прав, який зобовязаний надавати інформацію про зареєстровані права та їх обтяження в порядку, встановленому цим Законом. Будь-які правочини щодо нерухомого майна (відчуження, управління, іпотека тощо) укладаються, якщо право власності на таке майно, зареєстровано згідно з вимогами цього Закону, за місцем розташування обєкта нерухомого майна в межах території, на якій діє відповідний орган державної реєстрації прав. Систему органів державної реєстрації прав становить спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань державної реєстрації прав Міністерство юстиції України, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері державної реєстрації прав, та його територіальні органи, які є органами державної реєстрації прав. Державній реєстрації підлягають виключно заявлені права за умови їх відповідності законодавству і поданим документам. Свідоцтво про право власності на нерухоме майно підписується державним реєстратором прав і засвідчується печаткою. Стаття 49 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріус або інша посадова особа, які здійснює нотаріальні дії, відмовляють у здійсненні нотаріальної дії, якщо, зокрема здійснення такої дії суперечить закону. Нотаріус не приймає для здійснення нотаріальних документи, якщо вони не відповідають вимогам законодавства та на прохання особи, якому відмовлено у здійсненні нотаріальної дії, повинні викласти підстави відмови у письмовій формі. Пунктом 216 Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» передбачено видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів про належність цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна, у тому числі наявності чи відсутності податкової застави та інших застав за даними відповідних реєстрів. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки) нотаріус вимагає, крім правовстановлюючого документа, витяг з Реєстру прав власності, а в місцевостях, де інвентаризація не проводилась, довідку відповідного органу місцевого самоврядування. Судом було встановлено, що 18.05.2000 р., [PERSON] склала заповіт (реєстр. № 1-693), яким все своє майно, в тому числі належну їй квартиру [ADDRESS], вона заповідала [PERSON] (а.с. 33). Суд з`ясував, що спадкодавець [PERSON] помер [INFO], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 11.09.2014 р. (а.с. 21). Після смерті спадкодавця, позивачка, яка є його онучкою, звернулася до нотаріальної контори, де отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку [ADDRESS] (а.с. 8). Однак, у видачі позивачці свідоцтва про право на спадщину за законом на спірний садовий будинок, який розташований за тією ж адресою, нотаріусом було письмово відмовлено, у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на вищевказаний будинок (а.с. 11). Суд дійшов висновку і це було підтверджено позивачкою в судовому засіданні, що вищевказаний садовий будинок, який був побудований спадкодавцем у 1998 р. є самовільним будівництвом, побудований спадкодавцем без відповідного дозволу та затвердженого проекту, без узгодження з відповідними пожежними та санітарними інспекціями та підтвердила суду, що такі дозволи та проекти на спадковий будинок відсутні і будинок не був прийнятий до експлуатації, у звязку з чим, спадкодавець за життя не отримав на нього правовстановлюючі документи і не набув на нього права власності. Будь-яких доказів зворотного (відповідні належні та допустимі докази) позивачкою суду не надано і взагалі відсутні, що вона підтвердила в судовому засіданні. Аналізуючи приписи статті 1218 ЦК України, суд дійшов висновку до складу спадщини входять лише ті права та обовязки, носієм яких за життя був сам спадкодавець і які належали йому на законних підставах, тому, не набуття права власності на річ спадкодавцем не дає законних підстав для виникнення такого права у спадкоємців померлого. З урахуванням вищевикладених норм Законів, на думку суду, вказаний вище садовий будинок, розташований за адресою : [ADDRESS] не є предметом спадкової маси, після смерті [PERSON], померлого [INFO] і до складу спадщини не входить. Таким чином, суд дійшов висновку, що за життя спадкодавець [PERSON] - не оформив належним чином своє право власності на спірний садовий будинок і відповідно не ввів його до експлуатації, не отримав свідоцтво про право власності на нього, не зареєстрував його у встановленому законом порядку належним чином, у звязку з чим, позивачці було правомірно відмовлено нотаріусом після її звернення до нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на спірний садовий будинок з посиланням на відсутність правовстановлюючого документу на садовий будинок. На підставі викладеного та з урахуванням вищевказаних норм Закону, суд вважає, що спадкодавцем (заповідачем) [PERSON] за життя зазначені вище вимоги не дотримано і відповідно право власності на вказану вище земельну ділянку у неї не виникло та відповідно до ст. 1216 ЦК України не перейшло до спадкоємця [PERSON] у порядку спадкування за зповітом. У звязку з викладеним, суд вважає необґрунтованими і безпідставними вимоги позивачки щодо визнання за нею в порядку спадкування за законом права власності на зазначений вище садовий будинок, який не відноситься до спадкового майна. Отже, з огляду на викладене, суд дійшов висновку в безпідставності та необґрунтованості позовних вимог, які не були підтверджені жодними належними та допустимими доказами по справі та у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно, у звязку з чим, в задоволенні позову слід відмовити повністю. Однак, суд звертає увагу позивачки на те, що 26.05.2015 р. набрав чинності «Порядок прийняття в експлуатацію і проведення технічного обстеження індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення І та ІІ категорії складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт», який запроваджує так звану «будівельну амністію» і яким передбачений безплатний та швидкий спосіб легалізувати самочинне будівництво, якщо будівельні роботи проводилися в період з 5 серпня 1992 р. по 12 березня 2011 р., на підставі якого позивачка має право оформити відповідні правовстановлюючі документи та зареєструвати право власності на вищевказаний садовий будинок в позасудовому порядку.

Outcome: dismissed