Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-24 00:00:00

30.08.2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до фізичної особи-підприємця [PERSON], про стягнення боргу, в якій вказує, що 19.06.2017 року він надав грошову позику [PERSON] в сумі 7\~000 гривень. Факт позики підтверджується розпискою, укладеною в письмовій формі 19.06.2017 року. Згідно цього договору, відповідач брав на себе зобов'язання повернути кошти. До теперішнього часу грошова позика не повернута. Він неодноразово звертався до відповідача з вимогою повернути борг, однак, відповідач уникає виконання своїх зобов'язань. Позивач, посилаючись на ст.ст.1046, 1047, 1049 ЦК України, просить суд: -стягнути з фізичної особи-підприємця [PERSON] на його користь борг згідно договору позики в сумі 7\~000 гривень; -стягнути з фізичної особи-підприємця [PERSON] на його користь судові витрати в сумі 640 гривень. Ухвалою судді від. 31.08.2017 року було відкрито провадження у справі. В дане судове засідання позивач та його представники не зявилися, але надали заяви, в яких просять суд розглянути справу в їх відсутності. В судовому засіданні 15.11.2017 року представник позивача в особі [PERSON] підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у позові, просить суд їх задовольнити. В дане судове засідання відповідач не зявився, але в судовому засіданні 27.03.2018 року пояснив, що позовні вимоги не визнає, посилаючись на те, що не вважає за необхідне повертати 7000 грн., які передав йому позивач, як гарантію за належне виконання робіт з бетонування складського приміщення, яке до цього зруйнував, оскільки, роботи з відновлення підлоги він не виконав.. В судовому засіданні представник відповідача в особі [PERSON] заперечує проти позову, пояснивши, що кошти, які були передані позивачем відповідачеві за розпискою, яка є предметом розгляду, вважає завдатком за належне виконання позивачем робіт з бетонування складського приміщення, яке до цього він зруйнував, але так і не відновив. В судовому засіданні 27.03.2018 року свідок [PERSON] пояснив, що працює менеджером зі збуту у фізичної особи-підприємця [PERSON]. Стверджує, що позивач, за час використання складського приміщення, яке перебувало в оренді у відповідача, зруйнував бетонне покриття підлоги, яке повинен був поновити, але не поновив. В судовому засіданні 27.03.2018 року свідок [PERSON] пояснила, що працює з 01.02.2017 року кладовщиком у фізичної особи-підприємця [PERSON], у складському приміщенні по вул.Степна,1а, в с.Балки, яке він орендує. [PERSON] використовував одне з цих приміщень, в якому знаходилося його обладнання, а після демонтажу, бетонна підлога була зруйнована, яка не була відновлена. Суд, вислухавши думку представника відповідача, оглянувши матеріали справи, вважає можливим розглянути справу та ухвалити рішення у відсутності зазначених учасників процесу. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, свідків, оглянувши матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, прийшов до висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. При розгляді даної справи суд дотримується вимог ч.1 ст.13 ЦПК України, відповідно до якої, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, по учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ним Кодексом випадках. Отже, суд розглядає дану справу в межах заявлених вимог, з врахуванням предмету позову та на підставі доказів сторін, які беруть участь у справі. Згідно ст.ст.1046, 1047 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімум доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 202 ЦК України\~визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої\~статті 207 ЦК України,\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки, після укладення цього договору, всі обов'язки за ним, у тому числі, повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів - є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи, як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Таким чином, розписка, як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов'язанням її повернення та дати отримання коштів. Відповідно до правової позиції, що містяться в постановах Верховного Суду України по справі №6-63цс15 від 18.09.2015 року, №6-1967цс15 від 11.11.2015 року, за своєю суттю, розписка про отримання в борг грошових коштів - є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи, як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, розписка, як підтвердження наявності боргових зобов'язань, повинна бути видана стороною після отримання грошових коштів. Як було встановлено в судовому засіданні та як вбачається з матеріалів справи, власником комплексу будівель за адресою: Запорізька область, Василівський район, с.Балки, вул.Степова,1а - є «Гарант-Азов» обслуговуючий кооператив, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо субєктів, яка є в справі. 21.05.2015 року між ОК «Гарант-Азов» та ФОП [PERSON] було укладено Договір оренди нерухомого майна №1913, копія якого є в справі, відповідно до умов якого, ОК «Гарант-Азов» передав, а ФОП [PERSON] прийняв у оренду в тимчасове, платне володіння та користування частину комплексу будівель за адресою: Запорізька область, Василівський район, с.Балки, вул.Степова,1а. 21.05.2015 року, відповідно до Акту прийому-передачі обєкта в оренду, копія якого є в справі, частину комплексу будівель за адресою: Запорізька область, Василівський район, с.Балки, вул.Степова,1а, була передана від орендодавця-орендарю. Сторони неодноразово укладали Додаткові угоди до вищевказаного Договору , копії яких є в справі. 01.08.2017 року між ОК «Гарант-Азов» та ФОП [PERSON] було укладено Додаткову угоду №5 до Договору оренди нерухомого майна №1913, копія якої є в справі, відповідно до умов якої, права та обовязки орендодавця перейшли ОК «Простір». Судом встановлено з пояснень відповідача, його представника, свідків, що частина зазначеного складського приміщення використовувалася позивачем [PERSON] Після демонтажу з цього приміщення належного позивачеві обладнання, було зруйновано підлогу. 22.06.2017 року орендодавцем, після обстеження стану та умов використання обєкту оренди, було встановлено, що бетонне покриття підлоги у складському приміщенні, яке перебувало у користуванні позивача, зруйновано, про що складено відповідний Акт, копія якого є в справі. 19.06.2017 року відповідач - фізична особа-підприємець [PERSON], взяв у позивача кошти в сумі 7\~000 грн. до завершення робіт, повязаних з бетонування вищевказаного складського приміщення за рахунок позивача, після чого, кошти зобовязався повернути. Даний факт підтверджується розпискою, яка є в матеріалах справи. Цей факт не заперечується сторонами. Як вбачається з наданих відповідачем суду: Вимоги про усунення порушень умов договору від 01.09.2017 року, Акту обстеження обєкту оренди від 01.09.2017 року, пояснення від 22.02.2018 року, фото, бетонне покриття підлоги у складському приміщенні, яке перебувало у користуванні позивача, відновлено ним не було. Цей факт також підтверджується поясненнями відповідача, його представника, свідків. В судовому засіданні позивачем не було надано суду належні, допустимі, достовірні та достатні докази, у відповідності до ст.ст.76-81 ЦПК України, на підтвердження його тверджень про те, що ним у повному обсязі та належним чином виконані зазначені роботи. Суд не приймає в якості належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів долучені позивачем до позову: цивільно - правовий договір №21-06/2017 року від 21.06.2017 року, Акт приймання-передачі виконаної роботи до цивільно - правового договору №21-06/2017 року від 21.06.2017 року, укладені між позивачем та [PERSON], а також долучені представником позивача [PERSON] фото, оскільки вони не узгоджуються з іншими, вищевикладеними, дослідженими в судовому засіданні доказами. Крім того, суд неодноразово наголошував на необхідності забезпечити стороною позивача явку в судове засідання в якості свідка [PERSON], чого зроблено не було. Договір є обов'язковим для виконання всіма його учасниками, відповідно до вимог ст.526 ЦК України, згідно якої зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства; ст.527 ЦК України, згідно якої боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор-прийняти виконання особисто; ст.530 ЦК України, згідно якої, якщо у зобов'язання встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (дата) виконання боржником зобов'язання не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства, ст.1049 ЦК України, згідно якої позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст. 599 ЦК України, зобов'язання за угодою припиняється виконанням, проведеним належним чином. При цьому, ст.625 ЦК України передбачає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до ч.1\~ст.546 ЦК України,\~виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно зі\~ст.570 ЦК України, \~завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Таким чином, суд вважає, що кошти, які були передані позивачем - відповідачеві на підставі розписки, яка є предметом даного спору - є завдатком на підтвердження належного виконання позивачем зобов'язання та на забезпечення його виконання, а отже, угода, укладена між ними, не є - договором позики. Позивач невірно обрав спосіб захисту, а суд, відповідно до вищевказаних вимог ч.1 ст.13 ЦПК України, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, по учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ним Кодексом випадках. Проаналізувавши вищевикладені обставини справи та законодавчі норми, виходячи з принципів: законності, обєктивності, розумності та справедливості, суд вважає позовні вимоги безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Належні, достатні, достовірні та допустимі докази, відповідно до вимог ст.ст.76-80 ЦПК України, на підтвердження своїх позовних вимог, позивач суду не надав. Крім того, відповідно до ст.ст.133, 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір», у звязку з відмовою у позові, суд вважає необхідним також відмовити позивачеві у стягненні з фізичної особи-підприємця [PERSON] на його користь судових витрат. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed