Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-31 00:00:00

30.08.2018 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] ([ADDRESS]) за участю третіх осіб - Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Луб Ірини Володимирівни ([ADDRESS]), Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Носенко Олександра Володимировича [ADDRESS]) про визнання недійсними довіреностей. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив його задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги визнав. Суд вивчивши матеріали справи, вважає позов таким що підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 24 травня 2018 р. позивачем були отримані листи від [PERSON], відповідно до яких нею повідомлялось, що у зв'язку з вимушеним від'їздом у червні місяці 2018 року на досить тривалий час за кордон, нею заздалегідь були оформленні на позивача довіреності, щодо представництва її інтересів з будь-яких питань, що можуть виникнути відносно належних їй на праві власності автотранспортних засобів, а саме: - Довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Луб Іриною Володимирівною, «15» грудня 2017 р. (зареєстрована в реєстрі за №2628), відповідно до якої позивачу надаються повноваження з представництва інтересів Відповідача з будь-яких питань, пов'язаних з експлуатацією та розпорядженням належним Відповідачу на праві власності транспортним засобом, а саме автомобілем марки «PORSCHE», моделі «СAYENNE», 2013 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER]; керування автомобілем як на території України так і за її межами; представництва інтересів Відповідача в різних установах, підприємствах та організаціях незалежно від їх підпорядкування та форм власності з будь-яких питань, пов'язаних з проведенням відповідних дій щодо зазначеного автомобілю; підписання від імені Відповідача договорів цивільно - правового характеру щодо розпорядження автомобілем, тощо. - Довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Носенком Олександром Володимировичем, «31» березня 2017 р. (зареєстрована в реєстрі за №547), відповідно до якої позивачу надаються повноваження з представництва інтересів Відповідача з будь-яких питань, пов'язаних з розпорядженням належним їй на праві власності транспортним засобом, а саме автомобілем марки «VOLKSWAGEN», моделі «TOUAREG», 2016 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER]; керування автомобілем як на території України так і за її межами; представництва інтересів Відповідача в різних установах, підприємствах та організаціях незалежно від їх підпорядкування та форм власності з будь-яких питань, пов'язаних з проведенням відповідних дій щодо зазначеного автомобілю; підписання від імені Відповідача договорів цивільно - правового характеру щодо розпорядження автомобілем, тощо. Таким чином, одна довіреність була оформлена Відповідачем на ім'я позивача майже шість місяців потому, а інша - більше одного року потому, проте про їх наявність позивач дізнався лише через те, що Відповідач планує на тривалий час виїхати за кордон, тому вимушений був з цих підстав звернутися до позивача з метою передачі йому оригіналів зазначених довіреностей та з метою представництва ним його інтересів в період відсутності відповідача, з метою уникнення будь-яких непередбачуваних ситуацій, що можуть виникнути відносно автомобілів, що належать Відповідачу на праві власності у період його відсутності на території України. Тобто, Відповідачем були оформлені довіреності, щодо представництва позивачем його інтересів без попереднього обговорення даного питання з позивачем, не дізнавшись про думку позивача з цього приводу, без отримання на те погодження позивача та навіть не припускаючи те, що позивач категорично був би проти та не погодив би оформлення таких довіреностей. Необхідно зазначити, що позивач, починаючи з 2016 р. займає керівну посаду та зобов'язаний, відповідно до ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції» щорічно до 1 квітня подавати шляхом заповнення на офіційному веб-сайті Національне агентство з питань запобігання корупції (НАЗК) декларацію про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру за минулий рік. Відповідно до ст. 46 зазначеного Закону, при заповненні декларації, повинна зазначатися, в тому числі і інформація щодо рухомого майна, вартість якого перевищує 100 прожиткових мінімумів, встановлених для працездатних осіб на 1 січня звітного року, що належить суб'єкту декларування або членам його сім'ї на праві приватної власності, у тому числі спільної власності, або перебуває в її володінні або користуванні незалежно від форми правочину, внаслідок якого набуте таке право. Такі відомості повинні включати: а) дані щодо виду майна, характеристики майна, дату набуття його у власність, володіння або користування, вартість майна на дату його набуття у власність, володіння або користування; б) дані щодо транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, а також щодо їх марки та моделі, року випуску, ідентифікаційного номера (за наявності); в) у разі якщо рухоме майно перебуває у володінні або користуванні, про власників такого майна також вказуються відомості, зазначені у передбаченні положеннями Закону України «Про запобігання корупції». Довіреності, які були оформлені Відповідачем, як вже зазначалося, передбачають ряд повноважень щодо експлуатації позивачем належних Відповідачу транспортних засобів, проведення ряду дій щодо них, в тому числі і щодо їх розпорядження від імені Відповідача. Таким чином, фактично може постати питання щодо перебування у позивача в користуванні транспортних засобів на підставі оформлених Відповідачем довіреностей, про наявність яких позивачу стало відомо тільки у зв'язку із зазначеними обставинами. Відповідно до ч.1 ст. 237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Згідно з ч.3 ст. 237 ЦК України, представництво виникає на підставі договору, закону, акту органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 244 ЦК України зазначається, що представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися на підставі видачі особою, яку представляють, представникові або безпосередньо третій особі, з якою укладається правочин, довіреності. Відповідно до ч. 3 ст. 244 ЦК України, довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Не зважаючи на те, що довіреність є одностороннім правочином і нотаріусами, при оформленні довіреностей, не перевіряється волевиявлення представника, оскільки це не передбачається вимогами чинного законодавства України, представництво інтересів довірителя представником, вчинення правочинів від його імені, тощо, є свідченням існування між ним та особою, інтереси якої представляються, домовленості на вчинення юридичних дій, тобто договірних відносин. Таким чином, оформленню довіреності передує наявність на те погодження між сторонами та укладання між ними договору доручення, у тому числі в усній формі. Відповідно до ч.1. ст. 638 ЦК України, договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Також, відповідно до ч.2 ст. 638 ЦК передбачено, що договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Пропозиція укласти договір має відповідати вимогам ст. 641 ЦК України, а відповідь про прийняття пропозиції вимогам ст. 642 ЦК України. Договір в даному випадку буде вважатися укладеним після складання сторонами документу (договору), чи обміну листами (пропозиції, відповідь про прийняття пропозиції). Відповідь щодо прийняття пропозиції у разі бажання особи укласти договір може бути засвідчена шляхом вчинення дії (дій), зміст якої (яких) засвідчує волю даної особи на укладення договору. Проте, Відповідач не отримував погодження позивача, щодо укладання договору доручення та оформлення на підставі цього довіреності з представництва його інтересів й відповідно, жодні дії, які б свідчили про прийняття пропозиції на укладання договору доручення від імені довірителя за зазначеними довіреностями позивачем не здійснювалися та не могли здійснюватися, оскільки, як було зазначено, про наявність даних довіреностей позивач дізнався тільки після звернення Відповідача з цього приводу та надання копій довіреностей. Відповідно до положень ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися в формі, встановленій законом. Недодержання вище зазначених вимог, відповідно до положень ч. 1 ст. 215 ЦК України, є підставою визнання правочину недійсним. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Згідно з ч. 1 ст. 236 ЦК України, правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Як вже наголошувалося, при оформленні Відповідачем довіреностей на представництво його інтересів, ним попередньо не були погодженні з позивачем умови договору доручення, як то передбачається вимогами чинного законодавства України, й, відповідно не додержанні в момент вчинення правочину вимоги, які встановлені положеннями ст. 203 ЦК України, що є порушенням вимог чинного законодавства України. Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підставі викладеного та

Outcome: approved