Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-19 00:00:00

31.05.2017р. до Словянського міськрайонного суду, звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] про надання дозволу на виїзд дитини, обґрунтовуючи позовні вимоги наступним: вони з відповідачем є батьками неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] Сімейне життя між ними не склалося і вже декілька років вони мешкають окремо та спільного господарства не ведуть. Після початку подій на сході України вона з сином систематично вимушена виїжджати та вїжджати в зону АТО, але без дозволу батька це неможливо та на усіх блокпостах вимагається такий саме дозвіл від батька, як і за кордон. Також вона має родичів за кордоном та бажає періодично їх відвідувати, оздоровлювати дитину та відпочивати на морі. Оскільки відповідач ігнорує інтереси сина, не дає своєї згоди на виїзд його за кордон вона вимушена звертатись у суд. Також просить суд зареєструвати неповнолітнього [PERSON] за місцем реєстрації матері [PERSON] У судове засідання позивач та її представник [PERSON] не зявилися, але надали суду заяву про розгляд справи за їх відсутністю, позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи за його відсутністю, проти задоволення позову не заперечує. Суд, розглянувши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню за наступних підстав: [PERSON], [INFO], народився у м. Москва Російської Федерації, його батьками є [PERSON] та [PERSON] (а.с.12). Згідно ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобовязані піклуватися про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст. 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини; батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. Згідно до ст. 153 СК України ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обовязків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності; батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно до ст. 13 «Загальної декларації прав людини», прийнятої і проголошеної резолюцією 217А (ІІІ) Генеральної асамблеї від 10 грудня 1948 року кожна людина має право свободи пересування і обрання собі місця проживання в межах кордонів кожної держави; кожна людина має право залишити будь-яку країну, включаючи також і власну, і повертатися до своєї країни. Відповідно до статті 10 «Конвенції про права дитини» прийнятої резолюцією 44/25 Генеральної асамблеї від 20 листопада 1989 року, держави-сторони поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Згідно з ч.2 ст.4 Закону «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» №3857-XІІ та постановою №57 визначено, що «виїзд», за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду. В п.4 Правил йдеться про конкретну державу прямування (в однині) та конкретний період часу перебування в цій державі, тобто разову поїздку. У зв'язку з чим суд вважає, що вимоги позивача в частині надання їй дозволу на багаторазовий виїзд дитини без згоди батька за межі України строком до 05.08.2019 року не підлягають задоволенню, оскільки не зазначено відповідного часового проміжку перебування разом із дитиною за кордоном, окрім того, відповідно до правової позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеної у постанові по справі від 16 березня 2016р. у справі 6-33303ск15, універсального, в тому числі на майбутнє - на всі випадки життя, дозволу на виїзд дитини за межі України суд надати не має право тому суд вважає за можливе надати дозвіл на виїзд дитини до 01.09.2017 року. Як встановлено судом, сторони по справі є батьками неповнолітнього [PERSON], [INFO], відповідач [PERSON], ігнорує інтереси сина та не надає дозвіл на його виїзд. Позивач бажає тимчасово виїхати разом із неповнолітнім сином за межі України і отримати на це офіційний дозвіл відповідача [PERSON] не має змоги. Разом з тим, суд вважає, що у звязку з тим, що 01.09.2017р. після літніх канікул розпочинаються заняття в школах, а неповнолітній [PERSON] є особою шкільного віку, тому суд вважає, що надання дозволу на тимчасовий виїзд цієї дитини за межи України з метою оздоровлення можливо тільки до початку нового навчального року, а саме до 01.09.2017 року. Виїзд неповнолітнього [PERSON], [INFO], разом із матірю [PERSON] тимчасово за межі України, строком до 01.09.2017 року не буде суперечити суспільним інтересам держави та буде відповідати інтересам дитини, в тому числі і в плані її безпеки. Стосовно вимог про надання дозволу на вїзд неповнолітньої дитини до України, то суд приходить до висновку про те, що зазначені позовні вимоги не можуть бути задоволені, так, як надання дозволу громадянину України на вїзд до України не потребують прийняття судового рішення про те, а надання дозволу на вїзд до неконтрольованої Державною Україна території не входить до компетенції судів України. Вимоги в частині зареєструвати неповнолітнього [PERSON] за місцем реєстрації матері [PERSON] не входять до компетенції судів, так, як реєстрацію громадян України за їх місцем мешкання здійснюють інші державні органи, суд має право зобовязати відповідний орган, який є стороною по справі, здійснити таку реєстрацію за умови безпідставної відмови цим органом у здійсненні реєстрації у встановленому законом порядку. Таким чином, суд має всі підстави для часткового задоволення позовних вимог. На підставі наведеного,

Outcome: partial