Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-14 00:00:00

30 серпня 2021 року заступник керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 1 звернувся до суду із зазначеним позовом в інтересах держави в особі Очаківської районної державної адміністрації до Очаківської міської ради та [PERSON] . Свої вимоги обґрунтовував тим, що прокуратурою було встановлено порушення Покровською сільською радою вимог законодавства при передачі земельної ділянки [PERSON] , якій рішенням від 14 вересня 2012 року № 4 затверджено проект землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 0,1250 га з кадастровим номером 4825183200:02:000:0050 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] . На підставі вказаного рішення [PERSON] 21 травня 2013 року зареєструвала за собою право власності на вказану земельну ділянку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Оскаржуване рішення Покровської сільської ради було прийнято без погодження з Миколаївським обласним управлінням лісового та мисливського господарства, а оформлення права власності на земельну ділянку було проведено з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки на момент її надання та на цей час земельна ділянка належить до земель державного лісового фонду та перебуває у постійному користуванні ДП «Очаківське лісомисливське господарство». Також зазначив, що спірна земельна ділянка входить в межі об`єкту природно-заповідного фонду «Кінбурнська коса». Посилаючись на викладене, просив визнати незаконним та скасувати рішення Покровської сільської ради Очаківського району Миколаївської області № 4 від 14 вересня 2012 року в частині затвердження проекту землеустрою та надання у власність [PERSON] земельної ділянки, визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності від 21 травня 2013 року №3738971 з одночасним припиненням права власності [PERSON] на вказану земельну ділянку, а також зобов`язати відповідачку повернути її у власність держави в особі Миколаївської районної державної адміністрації з правом постійного користування державного підприємства «Очаківське лісомисливське господарство», а також стягнути з відповідачів судовий збір на користь Миколаївської обласної прокуратури. Прокурор в судовому засіданні заявлені вимоги підтримала у повному обсязі. Представник відповідача - Очаківської міської ради Миколаївського району Миколаївської області в судовому засіданні позов не визнав, вважав безпідставними доводи прокурора про те, що спірна земельна ділянка входила складу земель державного лісового фонду «ДП «Очаківське лісомисливське господарство», оскільки земельна ділянка знаходиться в законодавчо встановлених межах с.Покровка, а відповідно до діючого генерального плану вказаного населеного пункту земель державного лісового фонду в межах с.Покровка на зареєстровано. На момент виділення земельної ділянки [PERSON] відомості про землі Державного лісового фонду в межах Покровської сільської ради до Державного земельного кадастру не було внесено.Також наголошував на безпідставності тверджень прокурора, що спірна земельна ділянка розташована в межах території об`єкту природно-заповідного фонду - РЛП «Кінбурнська коса», адже у зв`язку зі створенням у грудні 2009 року Національного природного парку «Білобережжя Святослава» та включення до його складу земель, за РЛП «Кінбурнська коса» землі фактично не рахуються. Просив відмовити у позові. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки не повідомила. У підготовчому судовому засіданні 04.10.2021 року позов визнала у повному обсязі, не заперечувала проти його задоволення. Представник третьої особи - державного підприємтсва «Очаківське лісомисливське господарство» у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявик не повідомив. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази, суд дійшов такого. 14 вересня 2012 року Покровською сільською радою прийнято рішення № 4, яким затверджено проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передано у власність громадянам України земельні ділянки, у тому числі - відповідачці [PERSON] площею 0,1250 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] (а. с. 24). На підставі вказаного рішення відповідачка [PERSON] 21 травня 2013 року отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно № [NUMBER] та зареєструвала за собою право власності на вказану земельну ділянку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а. с. 25). Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ч. 2 ст. 19 Конституції України). Відповідно до ч.1 ст. 55 Земельного кодексу України, до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. Частинами 1 та 2 ст. 56 ЗК України, передбачено, що землі лісогосподарського призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Факт належності земельної ділянки до земель державного лісового фонду підтверджується інформацією ДП «Очаківське лісомисливське господарство» від 01 лютого 2021 року №31 та долученою до неї технічною документацією щодо інвентаризації земель державного лісового фонду державної власності, які знаходяться в користуванні державного підприємства (а.с.29-58). Зокрема, відповідно до пояснювальної записки та переліку документації із землеустрою, що містяться у технічній документації, земельна ділянка з кадастровим номером 4825183200:02:000:0050 належала до земель державного лісового фонду, які перебували у постійному користуванні ДП «Очаківське ЛМГ». Статтями 116, 141, 149 ЗК України (в редакції, що діяла на час прийняття спірного рішення) передбачено, що надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом. Однією з підстав припинення права постійного користування, відповідно до вимог ст. 141 Земельного кодексу України, є вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 149 Земельного кодексу України, земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування на підставі та в порядку, передбачених цим Кодексом. Частиною 5 статті 149 Земельного кодексу України визначено, що районні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб. Відповідно до інформації Миколаївської районної державної адміністрації від 12 квітня 2021, Очаківською районною державною адміністрацією не приймались розпорядження про вилучення земельних ділянок та розпорядження про припинення права користування ДП «Очаківське лісомисливське господарство» земельними ділянками (а.с.66-67). З урахуванням викладеного, а також виходячи з комплексного аналізу наведених правових норм, можна зробити висновок, що спірна земельна ділянка передана у власність відповідачці [PERSON] з порушенням вимог чинного законодавства. Оцінюючи доводи представників відповідачів про відсутність доказів того, що спірна земельна ділянка розташована в межах території об`єкту природно-заповідного фонду - РЛП «Кінбурнська коса», суд враховує наступне. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» до природно-заповідного фонду належать, зокрема регіональні ландшафтні парки. 15 жовтня 1992 року Миколаївською обласною радою у в межах своєї компетенції було прийнято рішення № 16 «Про створення регіонально-ландшафтного парку «Кінбурнська коса» (а. с. 72), в якому визначено загальний розмір території цього парку та конкретні землі, що входять до складу створеного парку, надавши таким чином цим землям статусу території та об`єктів природно-заповідного фонду України. До складу територій цих земель увійшли землі Покровської сільської ради, до яких входять території с. Покровка, с. Покровське та с. Василівка, а відтак на ці землі також розповсюджується правовий режим земель природно-заповідного фонду. Відповідно до цього рішення та проекту створення парку вся територія півострова в межах області та відповідно й спірна земельна ділянка входять в межі об`єкту природно-заповідного фонду «Кінбурнська коса». Відповідно до ч. 2 ст. 45 ЗК України порядок використання земель природно-заповідного фонду визначається законом. Статтею 186-1 Земельного кодексу України передбачено, що проекти землеустрою щодо відведення земельної ділянки природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, земельної ділянки, розташованої на території чи в межах об`єкта природно-заповідного фонду, підлягають погодженню зі структурним підрозділом обласної державної адміністрації у сфері охорони навколишнього природного середовища. Як вбачається з інформації управління екології та природних ресурсів Миколаївської обласної державної адміністрації (а. с. 78), проект землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки до зазначеного підрозділу не надавався, висновки про його погодження не приймалися. (а. с. 78). Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування. Перший протокол ратифікований Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР і з огляду на приписи ч. 1 ст. 9 Конституції України, ст. 10 ЦК України застосовується судами України як частина національного законодавства. При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику Європейського суду з прав людини, яка згідно зі ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права. Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Одним із елементів дотримання принципу «пропорційності» при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації. У справі, яка розглядається, з огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані правові норми, не вбачається невідповідності заходу втручання держави в право власності [PERSON] критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ. Конституція України, зокрема ст.ст. 13, 14, визначає, що земля, водні ресурси є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. З огляду на наведене, земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, водні ресурси є об`єктами права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності. Прийняття рішення про передачу у приватну власність землі державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі, відповідно, державної чи комунальної власності. В цьому контексті у сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні. Отже, правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає. Витребування спірної земельної ділянки із володіння відповідачки відповідає критерію законності: воно здійснюється на підставі норми ст. 388 ЦК України в зв`язку з порушенням органом державної влади низки вимог ЗК України, які відповідають вимогам доступності, чіткості, передбачуваності. Така правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 15 травня 2018 року в справі № 372/2180/15-ц, від 20 листопада 2018 року в справі № 372/2592/15-ц. Пунктом 5 статті 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції Закону станом на час реєстрації права власності) передбачалося видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону. Оскільки на підставі незаконного рішення органу місцевого самоврядування за відповідачкою [PERSON] у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєтровано право власності на спірну земельну ділянку та видано свідоцтво про право власності, свідоцтво про право власності на вказану земельну ділянку підлягає визнанню недійсним та скасуванню. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Оскільки земельна ділянка вибула з володіння територіальної громади поза волею власника, суд вважає, що вимога прокурора про зобов`язання відповідачки [PERSON] повернути земельну ділянку у власність територіальної громади також підлягає задоволенню. Проаналізувавши надані сторонами докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що позов прокурора є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню у повному обсязі. Крім цього, у порядку, передбаченому ст. 141 ЦПК України, підлягає стягненню на користь Миколаївської обласної прокуратури в рахунок відшкодування сплаченого судового збору з відповідачів - Очаківської міської ради Миколаївського району Миколаївської області в розмірі 1135 грн. за немайнову вимогу про визнання незаконним та скасування рішення, з [PERSON] - 6 810 грн. (за вимогу майнового характеру, за вимогу про скасування державної реєстрації та за розгляд заяви про забезпечення позову). На підставі викладеного,

Outcome: approved