Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-12 00:00:00

8 жовтня 2014 року, представник позивачів АТ «Дельта Банк», до яких згідно договору купівлі-продажу прав вимоги від 20.05.2013 р., укладеного між ними та ВАТ «Кредитпромбанк» перейшло право вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами до боржників, звернувся до суду з названим позовом, в якому зазначив, що відповідно до кредитного договору № 28.3/1163-КЕК-08 від 30.07.2008 р. укладеного між та ВАТ «Кредитпромбанк» та відповідачкою [PERSON], остання отримала від банку кредит у розмірі 10000 дол. США на строк з 30.07.2008 р. до повного повернення кредиту під 27% річних, який був забезпечений порукою відповідачки [PERSON] згідно договору поруки № 28.3/1163-КЕК-08П, відповідно до якого, остання зобовязується солідарно відповідати перед банком у повному обсязі за своєчасне та повне виконання кредитних зобовязань [PERSON] за вказаним кредитним договором. Позивачами у повному обсязі були виконані умови кредитного договору. Проте, відповідачкою [PERSON], в порушення кредитних договірних умов, не сплачувались відповідні грошові кошти, передбачені договором у звязку з чим, станом на 12.09.2014 р., за нею утворилась заборгованість на загальну суму 121854,96 грн., яка складається з заборгованості за тілом кредиту 112411,11 грн., заборгованості по відсоткам 9443,85 грн., яку позивачі просили суд стягнути з відповідачок в солідарному порядку на свою користь зі стягненням з відповідачок судового збору в сумі 1218,55 грн. Представник позивачів в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується поштовими повідомленнями про вручення судових повісток, причини неявки суду не повідомив, надіславши до суду свою письмову заяву, в якій посилаючись на ст. 158 ч. 2 ЦПК України, підтримав свої позовні вимоги та просив суд слухати справу за його відсутності (а.с. 95). Відповідачки в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили, однак від їхнього представника за ордерами та витягами з угод про надання правової допомоги, до суду надійшли письмові заяви, в яких він просив суд застосувати до спірних правовідносин строки позовної давності, внаслідок чого просив суд відмовити у задоволенні позову до обох відповідачок та проханням про слухання справи за його відсутності (а.с. 109-110,112-118). Дослідивши та вивчивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України. Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи та розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін на інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частинами 3,4 статті 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Статтею 524 ЦК України передбачено, що сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті. Згідно із ст. 99 Конституції України, грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК України передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, банк, як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (ст.ст. 19,47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення НБУ відповідних ліцензій на виконання вимог п. 1 розділу ІІ Закону України від 15.02.2011 р. № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (п. 2 ст. 5 Декрету про валютне регулювання). У відповідності до п.п. 11,21 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів та таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодній зі сторін кредитного договору. Також, п. 17 вказаної Постанови передбачено, що зобовязання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у ст.ст. 599-601,604-609 ЦК України. Згідно із ст.ст. 512-516 ЦК України кредитор у зобовязанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Правочин щодо заміни кредитора у зобовязанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобовязання, право вимоги за яким передається новому кредиторові, до якого переходять права первісного кредитора у зобовязанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобовязанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Приписами статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Отже, згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлено зобовязання позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України. Частинами 1 та 2 статті 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. Порукою може забезпечуватись виконання зобовязання частково або у повному обсязі. Відповідно до ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники (частина 1), поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків (ч. 2). Відповідно до ст.ст. 525,526 ЦК України зобовязання мають виконуватися належним чином відповідно до умов кредитного договору та Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається. Відповідно до вимог ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Статтею 617 ЦК України передбачено особа, яка порушила зобовязання, звільняється від відповідальності за порушення зобовязання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обовязків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобовязання, відсутність у боржника необхідних коштів. Стаття 610 ЦК України зазначає порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Згідно із статтями 611,612 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема : 1) припинення зобовязання внаслідок односторонньої відмови від зобовязання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобовязання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобовязання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Статтею 651 ЦК України передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, передбачено, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Позивачі мотивують свої позовні вимоги тим, що 20.05.2013 року між ВАТ «Кредипромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладений договір купівлі продажу прав вимог за кредитами, у тому числі що до зобовязанням, яке виникло на підставі кредитного договору № 28.3/1163-КЕК-08 від 20.07.2008 р. укладеного між ВАТ «Кредитпромбанк» та відповідачкою [PERSON] На підставі зазначеного, позивачі є правонаступниками ВАТ «Кредипромбанк» за даним договором № 28.3/1163-КЕК-08 від 20.07.2008 р., згідно якого ВАТ «Кредипромбанк» надав [PERSON] кредит в сумі 10000 дол. США з розрахунку 27 % річних на строк з 30.07.2008 року до повного його виконання. В свою чергу відповідачка [PERSON] зобовязалась повернути отриманий кредит, сплачувати нараховані відсотки та комісію у встановлені строки в порядку та на умовах, встановлених договором. Виконання [PERSON] зобовязань за кредитним договором забезпечується порукою відповідно до укладеного між ВАТ «Кредипромбанк» та [PERSON] договору поруки від 30.07.2008 року за № 28.3/1163-КЕК-08П (а.с. 5-11,16-19). В позові йдеться про те, що відповідачкою [PERSON] не виконані умови п. 4.3. договору, відповідно до яких, остання зобовязана погашати кредит, сплачувати проценти, комісії та інші платежі на рахунок, вказаний у цьому договорі, що не заперечується власне й відповідачем. Тобто, [PERSON] не виконані умови договору в частині обовязку з повернення суми кредиту та відсотків за користування кредитом у встановлені договором строки, що призвело до нарахування банком штрафних санкцій та утворенню значної за розміром заборгованості відповідачів перед позивачем. Відповідно до п. 4.3 кредитного договору, банк встановив вносити щомісячно, ануїтетні платежі, у розмірі 540 доларів США починаючи з 26.08.2008 року по 25.06.2010 року та 671,84 долара США 26.07.2010 р. Однак, [PERSON] умови кредитного договору не виконує, у звязку з чим, станом на 12.09.2014 р., за нею утворилась заборгованість на загальну суму 121854,96 грн., яка складається з заборгованості за тілом кредиту 112411,11 грн., заборгованості по відсоткам 9443,85 грн., яку позивачі просили суд стягнути з відповідачок в солідарному порядку на свою користь, наведена у довідці позивачів, без надання суду відповідного розрахунку суми позову, зробленого у відповідності до чинного законодавства України з детальним розписом всіх складових частин вказаного боргу та вказанням на дати нарахування відсотків за користування кредитом, у звязку з чим, суд не приймає до уваги вищевказану довідку, як належний та допустимий доказ обґрунтування позову в розумінні ст.ст. 10,11,57-60 ЦПК України (а.с. 15). З наданого банком розрахунку неможливо встановити тривалість періоду заборгованості відповідачки [PERSON], в тому числі простроченої заборгованості як за тілом кредиту, так і за відсотками. Таким чином, суд дійшов висновку про необґрунтованість наданого суду розрахунку заборгованості та його неналежність в якості доказу заявлених позивачем вимог. Крім того, суду не надано на підтвердження розрахунку будь-яких виписок з рахунку відповідачки [PERSON] на підтвердження чи спростування останньою погашення заборгованості у той чи інший період. Представником обох відповідачок було подано суду заяву про застосування строків позовної давності до вимог позивачів ПАТ «Дельта Банк». Суд встановив, що з 26.07.2010 р. терміни дії кредитного договору № 28.3/1163-КЕК-08 від 30.07.2008 р. та договору поруки № 28.3/1163-КЕК-08П від 30.07.2008 року закінчились. 20.05.2013 р. позивачем ПАТ «Дельта Банк» було придбано у ВАТ «Кредитпромбанк» права вимоги по даному кредиту, про що укладено договір купівлі-продажу прав вимоги (а.с. 16-19). Первісному кредитору ВАТ «Кредитпромбанк» було відомо про наявність простроченої заборгованості відповідачки [PERSON], а позивачам стало відомо про вказане - після підписання Договору купівлі-продажу прав вимоги. У відповідності до ст. 262 ЦК України - заміна сторін у зобов'язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності. Як вбачається з матеріалів справи, сторони встановили як строк дії договору до повного погашення позичальником заборгованості за кредитами та процентами за користування ними (п.9.1 кредитного договору), кінцевий строк повернення кредиту до 26.07.2010 р. (п.п. 4.4 договору), так і строки виконання зобовязань зі щомісячним погашенням платежів щомісяця до 26 числа включно кожного календарного місяця для основної заборгованості (п. 4.3 кредитного договору). Так, згідно з умовами кредитного договору (пп.п. 4.3), позичальник зобовязаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) у розмірі та в строки, визначені договором, і щомісяця сплачувати проценти за користування кредитом, а також сплатити пеню за порушення строків повернення кредиту та процентів за користування ним. Отже, оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобовязання, які деталізують обовязок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обовязку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а тому, і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, враховуючи, що за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватися позичальником частинами до 26 числа кожного місяця, а процентів кожного 26 числа (включно) кожного календарного місяця, наступного за звітним, у рахунок якого вносяться кошти, то початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобовязань. У відповідності до ст. 260 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. У відповідності до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України - порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. у разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Згідно із ст. 360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності норму права, та для всіх судів України. Суди зобовязані привести свою практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, установлену законом. Відповідно до Правової позиції Верховного Суду України (постанова Судової палати ВСУ у цивільних справах від 14 вересня 2016 року № 6-223цс16) - за своїм змістом частина десята статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» є нормою, що встановлює особливий порядок врегулювання вимог кредитодавця у разі неналежного виконання умов договору споживчого кредиту, що відрізняється від задоволення вимог кредитора за договором банківського кредиту, на який положення законодавства про захист прав споживачів не поширюються. Визначаючи зміст правовідносин, які виникли між сторонами кредитного договору, суди повинні встановити: на які потреби було надано кредит, чи здійснювалось кредитування з метою задоволення боржником особистих економічних та побутових потреб та чи використано цей кредит на зазначені потреби. Установивши, що кредитування здійснювалось на споживчі потреби суд повинен застосувати до встановлених правовідносин законодавство щодо захисту прав споживачів. При застосуванні частини четвертої статті 559 ЦК України слід ураховувати, що строк поруки відноситься до преклюзивних строків. Отже, виходячи з положень частини четвертої статті 559 ЦК України, вимога до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобовязання за договором повинна бути предявлена у судовому порядку в межах строку дії договору поруки, або протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобовязання (у разі, якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Відповідно до Правової позиції Верховного Суду України (постанова Судової палати ВСУ у цивільних справах від 29 березня 2017 року № 6-3087цс16) - за змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Боржник (а відтак і поручитель) узяла на себе зобовязання повернути суму кредиту з відповідними процентами до 6 листопада 2032 року, сплачуючи її частинами (щомісячними платежами) згідно з графіком платежів. Отже, сторони встановили не лише строк дії договору, а й строки виконання боржником окремих зобовязань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобовязання, яке виникло на основі договору. Таким чином, у разі неналежного виконання боржником зобовязань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк предявлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначене періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Отже, саме з часу прострочення несплаченої заборгованості відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника та обчислення встановленого частиною четвертою статті 559 цього Кодексу шестимісячного строку для предявлення вимог до поручителя щодо окремих зобовязань за кредитом. Тобто банк мав протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання (виникнення простроченої заборгованості за кредитним договором з 21 січня 2015 року) предявити вимоги до поручителя. У разі предявлення банком вимог до поручителя більш ніж через 6 місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобовязання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобовязань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. У справі, яка переглядається, суди не врахували, що кредитним договором передбачено виконання грошових зобовязань шляхом здійснення щомісячних платежів (згідно з графіком), а за договором поруки відповідальність поручителя настає з наступного дня за датою платежу, яка передбачена кредитним договором. Крім того, суди не зясували, чи предявив банк вимогу до поручителя в межах 6 місяців за кожним щомісячним платежем, та чи припинилась порука за окремими платежами. Висновки суду про те, що кредитор реалізував своє право, передбачене статтею 1050 ЦК України, і змінив строк виконання основного зобовязання, надіславши 17 серпня 2015 року вимогу про дострокове повернення кредиту, не ґрунтується на матеріалах справи. В даному випадку, боржник (а відтак і поручитель) взяла на себе зобов'язання повернути суму кредиту з відповідними процентами, сплачуючи її частинами (щомісячними платежами) згідно з графіком платежів, останній день сплати тіла кредиту та процентів було 26.07.2010 р. Отже, сторони встановили строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Таким чином, у разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України, строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначене періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Тобто, банк мав протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, виникнення простроченої заборгованості за кредитним договором з 26.07.2010 р., пред'явити вимоги до поручителя та протягом трьох років безпосередньо до самого кредитора. Оскільки відповідно до ст. 554 ЦК України, поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то у разі неналежного виконання боржником зобовязань за кредитним договором передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України - строк предявлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно із умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Предявивши позов до суду, який було подано 08.10.2014 р., ПАТ «Дельта Банк» пропустив строки звернення до суду з вимогами до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 28.3/1163-КЕК-08 від 30.07.2008 р. та договором поруки № 28.3/1163-КЕК-08П від 30.07.2008 р., так як перебіг позовної давності, згідно вищевказаної норми Закону - розпочався з 26.07.2010 р. та закінчився для вимог до позичальниці [PERSON] 26.07.2013 р., а для вимог до поручителя [PERSON] 26.01.2011 р. Жодних пояснень з приводу причин пропуску строків позовної давності позивачами суду не надано, а фактичний пропуск звернення до суду є безумовною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed