Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-05 00:00:00

30 грудня 2015 року до суду звернувся [PERSON] із позовом, відповідно до вимог якого просить зменшити розмір аліментів, що стягуються з нього на підставі рішення Радехівського районного суду Львівської області від 05.05.2015 року на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі з 900 гривень до 650 гривень, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили і до досягнення дитиною повноліття. Крім цього, просить звільнити його від сплати заборгованості по аліментах, що утворилась за результатами прийняття вище вказаного рішення суду у справі №451/173/15-ц. В обґрунтування позову посилається на те, що 05 травня 2015 року рішенням Радехівського районного суду Львівської області у справі №451/173/15-ц було змінено спосіб стягнення з нього аліментів, попередньо встановлених рішенням суду від 26.07.2007 року та вирішено стягувати на користь [PERSON] аліменти в розмірі 900 гривень щомісячно на утримання сина [PERSON]. Також, даним рішенням було постановлено стягнути з нього заборгованість по аліментах в розмірі 2178 гривень 90 копійок. У подальшому, [PERSON] звернула виконавчий лист до виконання, відповідно до чого державним виконавцем у грудні 2015 року було відкрито виконавче провадження. Під час розгляду справи №451/173/15-ц, предметом розгляду якої було визначення аліментів у твердій грошовій сумі, він повідомив суд про те, що на той час на мав жодного заробітку, а проблеми із здоров'ям, не давали змоги віднайти відповідне джерело доходів, однак на наведені обґрунтування суд не звернув уваги. За весь період, з моменту визначення судом розміру аліментів, він сплачував такі по мірі своїх фінансових можливостей, які були досить незначними. Також вказує, що причиною виникнення заборгованості по аліментах на протязі 2014 року, була виключно його необізнаність щодо зміни розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та його стан здоров'я, який перешкоджав влаштуватися на роботу, яка б змогла забезпечити достойний рівень утримання його та дитини. Із посиланням на обставини свого незадовільного матеріального стану та значного погіршення здоров'я, зазначає, що не має можливості сплачувати аліменти саме в такому розмірі в якому вони були встановлені судовим рішенням, зокрема 900 гривень. Відповідно, із врахуванням його життєвих обставин, як платника аліментів, вважає, що наявність встановленого розміру аліментів (900 гривень) та дійсна на даний час заборгованість по ним, не допускає фактичне виконання рішення суду, а виключно створює умови для збільшення розміру заборгованості. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та виклав свої пояснення аналогічно вказаним у заяві (а.с.1-2). Окрім цього, наголосив, що рішенням суду у липні 2007 року було вирішено стягувати із нього аліменти на сина у частці і кошти на утримання дитини він не надавав близько трьох років. Про рішення суду, яке було прийняте у травні 2015 року йому відомо і таке він свого часу апелював, хоча його скаргу судом вищої інстанції було залишено без розгляду. Щодо обставин, таких як незадовільний стан здоров'я і відсутність джерел доходу, на які він посилається, як на підставу зменшення розміру аліментів та звільнення від сплати заборгованості по таких, останні існували ще з моменту винесення судом першого рішення, тобто з 2007 року і продовжують існувати у незмінному стані і на даний час. Позов просить задоволити. У судове засідання відповідачка не з'явилася. Надавши до суду письмові заперечення, клопотала про розгляд справи за її відсутності (а.с.23). Вислухавши пояснення позивача, проаналізувавши заперечення відповідачки та дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних міркувань. Згідно частини 1 статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У розумінні положень ст.ст.11,60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Згідно ст.180 Сімейного кодексу України, обов'язок надавати утримання неповнолітнім дітям, тобто дітям, які не досягли 18 років, покладається на батьків. Так, судом встановлено, що відповідно до рішення Радехівського районного суду Львівської області від 05.05.2015 року, яким окрім іншого, вирішено змінити спосіб стягнення аліментів з [PERSON], а відповідно стягувати 900 гривень на утримання сина [PERSON] до досягнення ним повноліття (а.с.48-49), виконавцем ДВС Радехівського РУЮ 22.12.2015 року відкрито виконавче провадження (а.с.7). Як результат несплати визначених судовим рішенням аліментів, станом на 01.04.2016 року за [PERSON] значиться заборгованість в сумі 8380 гривень 17 копійок (а.с.44-45). За змістом статті 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них, та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Також і у п.23 Пленум Верховного Суду України у постанові №3 від 15.05.2006р. «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» зазначив, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв'язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них. У розумінні статті 60 ЦПК України та наведеної вище норми СК України презюмується необхідність саме ініціатору позову доводити обставини змін у його особистому житті, зокрема у матеріальному становищі, сімейного стану, здоров'я або ж вказати на інші випадки, що виникли після винесення судового рішення або досягнення домовленості між батьками про способи виконання своїх обов'язків щодо дітей, що можуть бути підставою для зменшення розміру аліментів. Беручи до уваги обґрунтування позивача стосовно стану свого здоров'я та матеріального становища, які мають передувати вирішенню питання про зменшення розміру аліментів на підставі ст.192 СК України і, відповідно до правил процесуального закону про допустимість засобів доказування, наявність і вагомість цих обставин мають підтверджуватися письмовими доказами. Поряд з цим, із відомостей, викладених у довідці Радехівської ЦРЛ від 19.12.2015 року жодним чином не вбачається наявність даних, що [PERSON] за станом свого здоров'я не в змозі залучатися до трудової діяльності, а відповідно і отримувати дохід (а.с.3). Більше того, позивач у судовому засіданні ствердив, що стан його здоров'я і відсутність джерел доходу, були незмінними, існували у такому ж стані на час винесення судом рішення у травні 2015 року, існують і на сьогоднішній день, тобто фактично у його особистому житті нічого не змінилося, наведене ж, як обставини у справі доказуванню не підлягають (ст.61 ЦПК України). Зазначене знайшло своє відображення також і у рішенні суду, винесеному у справі №451/173/15-ц, що набрало законної сили відповідно до змісту ст.223 ЦПК України (а.с.48). Згідно вимог ч.2 ст.197 СК України, за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв'язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Причини, що послужили виникненню заборгованості по аліментах, на які посилається позивач у своїх вимогах (а.с.1), судом не можуть бути визнані як вагомі. Таким чином, узагальнюючи наведене вище, розуміння обов'язку батьків утримувати своїх дітей, тобто надавати їм засоби до існування відповідно до їх потреб, як моральне і найважливіше правове зобов'язання батьків, суд приходить до переконання про відсутність у даному випадку правових підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed