Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-15 00:00:00

29.12.2016 року [PERSON] звернувся до суду із вищезазначеним позовом. В обґрунтування своїх вимог позивач послався на те, що він є адвокатом, брав участь у кримінальній справі за обвинуваченням [PERSON] за ч. 2 ст. 187 КК України, законним представником потерпілого [PERSON] була його мати - [PERSON] В судовому засіданні, яке відбулось в приміщенні Малиновського районного суду м.Одеси 20.12.2016 року, [PERSON] зазначила наступне: «Я конечно извиняюсь, но это не уважение к суду. Он не явился. Адвокат в нетрезвом состоянии с ужасным перегаром. Какой может быть суд и как можно относиться, если вот человек сидит с конкретным перегаром. Как можно адекватно к его вопросам и к его работе относиться?». Позивач, вважаючи таку інформацію недостовірною, просив суд його позов задовольнити, зобовязати відповідача спростувати недостовірну інформацію, стягнути з відповідача в відшкодування моральної шкоди компенсацію у розмірі 5 000 грн. Моральну шкоду позивач обґрунтував душевними стражданнями, негативним впливом вказаного висловлювання відповідача на його репутацію. Позивач в судовому засіданні позов підтримав. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала, стверджуючи, що при розгляді кримінальної справи учасники є непримиренними, вказаний вислів є оціночним судженням, імпульсивно висловленим [PERSON] при вирішенні процесуального питання щодо можливості розгляду справи за відсутності обвинуваченого, адвокатом якого є позивач, мети негативно охарактеризувати позивача вона не мала. Дослідивши обставини справи та наявні докази, на які сторони послались в обґрунтування своїх вимог та заперечень суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] є адвокатом, що визнається сторонами. В грудні 2016 року він брав участь у кримінальній справі за обвинуваченням [PERSON] за ч. 2 ст. 187 КК України, законним представником потерпілого [PERSON] була його мати - [PERSON] Під час судового засідання в приміщенні Малиновського районного суду м.Одеси 20.12.2016 року при вирішенні судом процесуального питання щодо можливості розгляду справи за відсутності обвинуваченого [PERSON] зазначила наступне: «Я конечно извиняюсь, но это не уважение к суду. Он не явился. Адвокат в нетрезвом состоянии с ужасным перегаром. Какой может быть суд и как можно относиться, если вот человек сидит с конкретным перегаром. Как можно адекватно к его вопросам и к его работе относиться?». На вказане висловлювання [PERSON] суддя Гарський О.В. зазначив наступне «Давайте не будемо це обговорювати. Окремо, якщо хочете, то за межами залу обговорюйте. Я перегару не чую, але можливо хтось чує…..». Зазначені обставини не оспорюються відповідачем та окрім того, підтверджуються звукозаписом судового засідання, дослідженим судом, з якого вбачається що за застосуванням мовних засобів акцент у спірній фразі поставлений на «ужасний перегар» позивача. Так, Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34). Разом із тим, відповідно до статті 68 Конституції України такому праву відповідає обовязок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, яка ганьбить її гідність, честь, ділову репутацію. Пункт 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (далі Постанова) встановлює певні критерії для задоволення позову про відшкодування моральної шкоди, заподіяної поширенням такої інформації. Єдиною вимогою є юридичний склад правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову. Він складається з таких обставин: -поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; -поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; -поширення інформації порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Окрім того, при вирішенні питання щодо спростування недостовірної інформації, суд враховує також характер поширеної інформації, а саме чи є вона такою, яка містить фактичні твердження. За результатами проведеного 20.12.2016 року медичного огляду для встановлення факту вживання психоактивної речовини та стану спяніння, [PERSON] визнаний тверезим (протокол КУ «ООМЦПЗ» №00986), останній раз вживав алкоголь 18.12.2016 року. З показань допитаних в суді свідків [PERSON], [PERSON] вбачається, що про спірну ситуацію вони дізнались виключно зі слів позивача, при події присутні не були, особливо вражені нею з урахуванням специфіки професії [PERSON] не були, позивач після вказаного засідання 20.12.2016 року за власним бажанням пройшов експертне дослідження для підтвердження стану тверезості, на відношення з друзями, колегами, клієнтами вказані висловлювання відповідача не вплинули. Свідок [PERSON], який брав участь при розгляді кримінальної справи (прокурор) показав суду, що з урахуванням характеру висловлювань [PERSON] спірні фрази є оціночним судженням, саме так були сприйняті всіма учасниками кримінального провадження, судом, спірна інформація не привернула уваги учасників справи, не порушила особистих немайнових прав позивача, використовується ним як процесуальна позиція при оскарженні вироку суду по вищевказаній кримінальній справі. Законодавець відповідно до ст. 47-1 Закону України «Про інформацію» надає певну свободу для висловлювання своїх думок. Така свобода може бути виражена за допомогою оціночних суджень, які мають легальне визначення, закріплене у статті 30 вказаного закону. Відповідно до частини другої статті оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема, гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до ст. 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 8 липня 1986 року у справі Лінгеса проти Австрії, свобода висловлення поглядів становить одну з підвалин демократичного суспільства, причому здійснення цієї свободи можливе і в ненейтральній формі й із ненейтральним змістом вони можуть викликати почуття образи, обурення чи неспокою. Це елементарні вимоги плюралізму. При вирішенні спору суд враховує положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету [PERSON] Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської [PERSON] Європи про право на недоторканість приватного життя. Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що межа допустимої критики щодо таких осіб є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Зазначене узгоджується із ППВС «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року. Надаючи аналіз положенню адвоката в світлі захисту честі та гідності судом встановлено, що Закон України «Про адвокатуру та адвокатсь\-ку діяльність» немає вказівок на те, що адвокати є уповноваженими державою осо\-бами. У той же час суворі вимоги до обов'язків адвоката, в тому числі, ряд заборон щодо його дій, а також ціла низка гарантій діяльності адвоката, які мають унеможливити втручання в його діяльність та не допустять розголошення адвокатської таємниці, процесуальний статус адвоката в суді набли\-жають правове становище адвоката до право\-вого статусу суб'єктів, що виконують публічні повноваження та надають публічні послуги, особливо тих, що не є при цьому державними службовцями та (або) посадовими особами місцевого самоврядування (як, наприклад: нотаріуси, аудитори, оцінювачі та ін.). Така ретельна увага держави до врегулю\-вання та забезпечення функціонування інсти\-туту адвокатури свідчить про його особливе загальносуспільне значення, а отже елемент публічності у правовому статусі адвоката та\-кож має місце. Окрім того, відмовляючи позивачеві у задоволенні позову, суд виходить із того, що образливою на думку позивача стала інформація, яка за своїм характером, змістом, застосуванням мовних засобів містить саме оціночне судження, не порушила особисті немайнові права, не перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Юридичний склад правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову відсутній. При таких обставинах, вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди є безпідставними.

Outcome: dismissed