Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-15 00:00:00

30.10.2020 року позивач звернулася до суду з даним позовом, шляхом направлення засобами поштового зв`язку, який зареєстрований судом 05.11.2021 року, мотивуючи тим, що вони із відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі, від спільного проживання мають двох синів: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . 30.01.2017 року шлюб між нею та відповідачем було розірвано рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області. Оскільки відповідач не бажав добровільно приймати участь в утриманні дітей, вона вимушена була звернутися до суду із позовом про стягнення аліментів. На підставі рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11.04.2014 року судом 23.04.2014 року було видано виконавчий лист про стягнення з відповідача на її користь аліментів на синів у розмірі 1/3 частини усіх видів його заробітку, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 17.03.2014 року і до досягнення дітьми повноліття. Внаслідок несплати відповідачем аліментів утворилася заборгованість, яка станом на 30.09.2020 року становить 66114,82 грн. Відповідно до ст. 196 СК України вона має право на неустойку (пеню) за прострочення сплати вказаних аліментів, за період з 01.03.2014 року по 30.09.2020 року у розмірі 20124,50 грн. Тому, просила у судовому порядку стягнути з відповідача на її користь заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 66114,82 грн. та пеню за прострочення сплати аліментів у розмірі 20124,50 грн. 04.12.2020 року судом прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 12.03.2021 року судом постановлено ухвалу, про закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті. Позивач - [PERSON] у судовому засіданні позов підтримала у повному обсязі та зазначила, що на підставі рішення суду з відповідача було стягнуто аліменти на дітей, до грудня 2016 року аліментів не було, а потім відповідач почав їх сплачувати, але частково і не у повному розмірі. Виконавче провадження на даний час не закінчено, державний виконавець ніяких дій щодо стягнення з відповідача боргу по аліментах не вчиняє, а вона таку бездіяльність не оскаржувала. На даний час вона проживає за адресою: [ADDRESS] , одружилася вдруге та має на утриманні ще малолітню дитину, перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Відповідач, крім аліментів, додатково допомагає дуже рідко, один раз у півроку, може придбати ліки або взуття дітям. Старший син з 13.03.2020 року проживає із відповідачем. Представник позивача, адвокат Звада Оксана Андріївна, у судому засіданні позов підтримала у повному обсязі. Відповідач - [PERSON] у судовому засіданні позов визнав частково та пояснив, що про рішення щодо стягнення аліментів та по відкриття виконавчого провадження йому було відомо. Аліменти сплачував по мірі можливості, до 2017 року вони з позивачем проживали разом, як сім`я, тому він давав їй кошти на усі потреби, останні три роки вони проживають окремо, тому аліменти сплачував через банк і з місця роботи вираховували кошти. Борг по аліментах утворився з різних причин: зміна роботи, відсутність постійних заробітків, карантин. Наразі син - [PERSON] за власним бажанням проживає разом із ним з березня 2020 року. Про зміну розміру аліментів в зв`язку з цими обставинами позов не подав. Про розмір заборгованої йому відомо, але останній рік не має можливості її сплачувати. На даний час він працевлаштований офіційно, з місця роботи вираховують аліменти, на праві власності майна він не має, проживає у квартирі батьків. Питання щодо визначення місця проживання дітей у судовому порядку не вирішувалося, до ССД звертався, однак у зв`язку із карантином є затримка у вирішенні даного питання. Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Судом встановлено, що позивач - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , з 26.05.2007 року перебували у зареєстрованому шлюбі, від спільного проживання вони мають двох синів: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30.01.2017 року, яке набрало законної сили 10.02.2017 року, шлюб між сторонами було розірвано. Позивач 21.01.2021 року уклала шлюб з [PERSON] , в зв`язку із чим змінила прізвище « [PERSON] » на « [PERSON] ». Зазначені обставини підтверджено матеріалами справи ( а.с.8-11, 46,47) та визнаються сторонами. Також, встановлено, що позивач - [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , а фактично проживає за адресою: [ADDRESS] , та з нею проживає син - [PERSON] , [INFO] , а син - [PERSON] , [INFO] , з березня 2020 року проживає разом із батьком за адресою: [ADDRESS] . Відповідач - [PERSON] зареєстрований та проживає за адресою: за адресою: [ADDRESS] , здорова та працездатна особа, у період є вересня 2018 року по лютий 2019 року працював у ФОП [PERSON] , з 01.03.2019 року працює у ТОВ «ВІП МАЙСТЕР» з посадовим окладом 6560,00 грн., на праві власності нерухомого та рухомого майна не має, що підтверджено матеріалами справи (а.с.7), матеріалами виконавчого провадження ( а.с.57-73), які узгоджуються з поясненнями сторін. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11.04.2014 року, яке набрало законної сили 23.04.2014 року, у справі № 357/3140/14-ц, провадження № 2/357/1646/14, з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму на одну дитину, встановленого для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з 17.03.2014 року і до досягнення дітьми повноліття. На підставі вказаного рішення Білоцерківським міськрайонним судом Київської області 23.04.2014 року видано виконавчий лист, який поданий до органу державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції для примусового виконання та 28.04.2014 року державним виконавцем Шишкіною А.В. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 43132558, що підтверджено матеріалами справи (а.с. 12,48-51). З копії матеріалів виконавчого провадження (а.с. 43-79) вбачається, що сторони були повідомлені про відкриття виконавчого провадження, держаним виконавцем вчинялися дії щодо витребування інформації про місце роботи боржника та належне йому рухоме і нерухоме майно, 12.10.2020 року було здійснено розрахунок заборгованості зі сплати аліментів за виконавчим листом у справі № 357/3140/14-ц, провадження № 2/357/1646/14, виданим Білоцерківським міськрайонним судом Київської області від 23.04.2014 року, згідно із яким заборгованість по аліментах станом на 30.09.2020 року становить 66114,82 грн. При вирішенні спору суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 7 Сімейного кодексу України, сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. У відповідності до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв`язку з цим джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні. Відповідно до ст.5 «Рівноправність подружжя» Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом України №475/97-ВРвід 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Відповідно до ст.3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (яка була ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991 року і набула чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини, держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч.2 ст.6 цієї Конвенції). Також, частинами 1 та 2 статті 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Як вбачається з розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 12.10.2020 року за № 124698 та матеріалів виконавчого провадження відповідач у період з березня 2014 року по грудень 2016 року аліменти не сплачував, з січня 2017 року по вересень 2020 року відрахування аліментів проводилося з місця його роботи, також аліменти сплачувалися як у більшому так і у меншому розмірі від визначеної щомісячної їх суми. Разом з тим, згідно із ч.2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для дітей віком від 6 до 18 років встановлений: з 1 січня 2020 року - 2218 гривень, з 1 липня - 2318 гривень, з 1 грудня - 2395 гривень. Відповідно до ч.1 ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2021 рік» прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для дітей віком від 6 до 18 років встановлений: з 1 січня - 2395 гривень, з 1 липня - 2510 гривень, з 1 грудня - 2618 гривень. Позивач, просить у судовому порядку стягнути з відповідача на її користь заборгованості по аліментах, яка виникла станом на 30.09.2020 року у розмірі 66114,82 грн. Однак, дана вимога не підлягає до задоволення, оскільки діюче сімейне законодавство можливість стягнення заборгованості по аліментам за рішенням суду передбачає лише для аліментів, які сплачуються у порядку, передбаченому ст. 187 СК України, що регулює відносини, пов`язані із відрахуванням аліментів на дитину за добровільною ініціативою платника шляхом подачі ним заяви за місцем роботи. Правовий аналіз вищенаведених норм свідчить про те, що ч. 3 ст. 194 СК України передбачає стягнення у судовому порядку лише тієї заборгованості за аліментами, яка виникла у зв`язку із сплатою аліментів, розмір яких визначений на підставі домовленості сторін, оформленої шляхом добровільної подачі платником відповідної заяви про відрахування аліментів за місцем роботи (ст. 187 СК України). Разом з тим, у даному випадку аліменти на користь позивача вже стягнуті за рішенням суду і повторному стягненню не підлягають, а визначена державним виконавцем заборгованість за аліментами підлягає стягненню з відповідача у порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження», а не шляхом повторного судового стягнення. Суд вирішує питання заборгованості лише у разі спору щодо її розміру, а як було встановлено судом, ні позивач, ні відповідач розмір заборгованості по аліментах згідно довідки-розрахунку державного виконавця від 12.10.2020 року за № 124698 ( а.с.15-16) не оспорювали. Таким чином, вимоги про стягнення заборгованості по аліментах суд вважає безпідставними, оскільки повторне стягнення із боржника суми, яка має бути ним виплачена у порядку виконання рішення суду про стягнення аліментів, недопустиме. Щодо вимог позивача про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів суд виходить з наступного. Згідно із ч.1 ч.2 ст. 196 ЦПК України, у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. У п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року за № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що передбачена ст. 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Виходячи з аналізу норм глави 49 ЦК України неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Пеня за заборгованість зі сплати аліментів нараховується на весь розмір несплачених у відповідному місяці аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення. Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити та 1 відсоток. Тобто, заборгованість за місяць х кількість днів заборгованості х 1 %. За цим правилом обраховується пеня за кожним простроченим місячним платежем. Загальний розмір пені становить суму розмірів пені, обрахованої за кожним місячним (періодичним) платежем. У разі виплати аліментів частинами, необхідно зазначити, що якщо такі часткові платежі вчинені протягом місяця, у якому повинні сплачуватися аліменти, і їх загальна сума становить місячний платіж, визначений у рішенні суду про стягнення аліментів, вважається, що той з батьків, який повинен сплачувати аліменти, виконав ці зобов`язання. У разі, якщо місячний платіж сплачено не у повному розмірі, то пеня буде нараховуватися з першого дня місяця, наступного за місяцем сплати чергового платежу, на різницю між розміром, який мав бути сплачений на утримання дитини, та розміром фактично сплачених аліментів з урахуванням строку прострочення та ставки пені - 1 %. Строк прострочення вираховується з урахуванням раніше зазначеного правила і починає перебіг з першого дня місяця, наступного за місяцем внесення періодичного платежу, до дня, який передує дню сплати заборгованості. У разі, якщо заборгованість зі сплати аліментів погашено частково в іншому місяці, то визначення пені на заборгованість зі сплати аліментів розраховується з урахуванням розміру несплаченої частки аліментів за певний місяць з дня сплати частки місячного платежу і до дня, який передує дню погашення заборгованості за відповідним місячним платежем, помножену на 1 %. Саме така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду України від 03 квітня 2019 року в справі № 333/6020/16-ц, провадження № 14-616цс18, яка має враховуватися судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Так, відповідач зобов`язаний рішенням суду сплачувати аліменти на двох синів: [PERSON] , [INFO] , і [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини усіх видів його заробітку, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 17.03.2014 року і до досягнення дітьми повноліття, та відповідно до законодавства зобов`язаний вчиняти дії щодо належного виконання зобов`язання. Як вбачається з матеріалів справи та пояснень відповідача йому було відомо про відкрите виконавче провадження, однак він сплачував аліменти не щомісячно та не у повному розмірі, в зв`язку з чим утворилась заборгованість, що підтверджується матеріалами виконавчого провадження та розрахунком заборгованості. Відповідач заперечуючи проти стягнення пені зі сплати аліментів зазначає, що заборгованість утворилась, адже після розірвання шлюбу вони з позивачем проживали разом і він надав кошти в рахунок аліментів їй особисто, також він довгий час не мав офіційного місця роботи, його заробітки були не постійними. Однак, до суду не надано доказів у підтвердження вказаних обставин, а з матеріалів виконавчого провадження вбачається, що відповідач мав можливість сплачувати аліменти відповідно до рішення суду щомісячно у визначеному розмірі, однак допустив заборгованість, тому позивач має право на отримання неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів. Суд, перевіривши наданий позивачем розрахунок пені (а.с. 3), прийшов до висновку, що загальний розмір неустойки (пені) за період з 01.03.2014 року по 30.09.2020 року становить - 815780,95 грн., згідно наведеного вище у рішенні правила обрахунку пені. При обрахунку пені, суд приймає до уваги розрахунок заборгованості зі сплати аліментів від 12.10.2020 року № 124698, що міститься у матеріалах виконавчого провадження, який на момент розгляду справи є дійсним та з якого вбачається, що розмір заборгованості зі сплати аліментів станом на 30.09.2020 року становить 66114,82 грн. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності,

Outcome: partial