Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-25 00:00:00

30.04.2020 року представник Товариство з обмеженою відповідальністю ВЕЛФФІН (далі ТОВ «ВЕЛФФІН») звернулась до суду з позовом до [PERSON] , в якому просила стягнути з відповідача заборгованість за договором позики №162971 від 29.03.2017 року у розмірі 64800,00 грн. та витрати по сплаті судового збору в сумі 2102,00 грн. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначила, що між позивачем ТОВ «ВЕЛФФІН» та відповідачем [PERSON] 29.03.2017 року було укладено Договір позики №162971, за умовами якого останньому надано позику в розмірі 1500,00 грн. строком на 30 календарних днів шляхом перерахування коштів на вказаний відповідачем банківський рахунок. В свою чергу, позичальник зобов`язався повернути позику та сплатити проценти за користування позикою в розмірі, встановленому п.1.5 договору. Станом на 27.04.2020 року, відповідач взяті на себе зобов`язання за договором позики не виконав, у зв`язку з чим виникла заборгованість в розмірі 64800,00 грн., яка складається з: основного боргу в розмірі 1500,00 грн.; заборгованості за процентами в розмірі 32092,50 грн.; заборгованості за простроченими відсотками в розмірі 31207,50 грн. Вказані обставини послугували підставою для звернення до суду з відповідною позовною заявою. Представник позивача в призначене судове засідання не з`явився, надав до суду заяву, якою просив проводити розгляд справи за його відсутності, заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, наполягав на їх задоволенні. Проти винесення заочного рішення по справі не заперечував. Відповідач в призначене судове засідання не з`явився, про час та дату судового засідання повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. У відповідності до положень ст. 280-281 ЦПК України, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення по справі. Суд, дослідивши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до переконання про доцільність часткового задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що ТОВ «ВЕЛФФІН» зареєстровано як фінансова установа відповідно до розпорядження № 2606 від 27.10.2015 року Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг. Основним видом діяльності ТОВ «ВЕЛФФІН» є кредитування, що підтверджується випискою є Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. 29.03.2017 року між ТОВ «ВЕЛФФІН» та відповідачем [PERSON] було укладено Договір позики №162971 в електронній формі, відповідно до якого позивач надав відповідачу кошти в сумі 1500,00 на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язався повернути позику та сплатити проценти за користування нею. Позика надавалася строком на 30 днів (п.п.1.1, 1.2, 1.3 договору). На підтвердження вказаних обставин позивач надав копію Договору позики №162971 від 29.03.2017 року, який оформлений сторонами в електронній формі. Зі змісту п. 1.5 вище зазначеного договору вбачається, що за користування позикою відповідач зобов`язався сплачувати проценти в наступному порядку: - в розмірі 1,9 % процентів від суми позики, але не менше 30 грн. 00 коп. за перший день користування позикою; - в розмірі 1,9 % процента від суми позики щоденно за кожен день користування позикою, починаючи з другого дня в межах строку позики, зазначеного в п.1.3 цього Договору; - в розмірі 1,9 % процентів додатково до основних процентів, від суми позики, що не була повернута своєчасно, за кожен день користування позикою понад строк, зазначений в п. 1.3 Договору, у разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов`язань за цим Договором. Дата перерахування суми позики на банківський рахунок, вказаний позичальником, за домовленістю сторін вважається датою укладання договору позики між позичальником і позикодавцем (п.п. 1.4 договору). Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626,628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Загальні правила щодо форми договору визначено статтею 639 ЦК України, згідно з якою договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. Якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Відповідно до положень статей 1046,1049 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). Згідно з ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (ч. 1ст. 205 ЦК України). Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (ч.1 ст. 207 ЦК України). Із прийняттям Закону України «Про електронну комерцію» на законодавчому рівні визначено організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлено порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначено права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. Відповідно до ч.3 ст.11 Закону України«Про електроннукомерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Зокрема, відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (ч.6 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію»). В разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Інформаційна система суб`єкта електронної комерції, який пропонує укласти електронний договір, має передбачати технічну можливість особи, якій адресована така пропозиція, змінювати зміст наданої інформації до моменту прийняття пропозиції (ч.8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). За змістом ст.12 Закону України«Про електроннукомерцію» якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Відповідно до ч. 4 ст.14 Закону України«Про електроннукомерцію» ідентифікація особи за допомогою електронного підпису, визначеного статтею 12 цього Закону, має здійснюватися під час кожного входу в інформаційну систему суб`єкта електронної комерції. Так, частиною 4 ст.8 Закону України«Про електроннукомерцію» передбачено, що фізична особа (споживач) послуг у сфері електронної комерції повинна надати інформацію про себе, необхідну для вчинення електронного правочину, створення електронного підпису, ідентифікації в інформаційній системі суб`єкта електронної комерції, шляхом введення (створення) особою спеціального набору електронних даних, а також вчинення інших дій у такій системі. Як вбачається з матеріалів справи, 29.03.2017 року відповідач [PERSON] у визначеному Правилами надання грошових коштів у вигляді позики ТОВ «ВЕЛФФІН» оформив заявку для отримання позики шляхом заповнення усіх полів заявки, які є обов`язковими для заповнення, на підставі якої між сторонами було укладено договір позики в електронній формі. На вказаний відповідачем розрахунок була перерахована обумовлена сторонами сума позики. Факт укладання договору позики та отримання від позивача коштів не було оспорено. Згідно з наданим позивачем розрахунком, [PERSON] взяті на себе зобов`язання щодо повернення суми позики, процентів не виконалв. За такого, з відповідача на користь ТОВ «ВЕЛФФІН» підлягає стягненню позика в сумі 1500,00 грн. Між тим, вирішуючи питання щодо стягнення процентів за користування позикою суд виходить з наступного. Відповідно до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12, від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц, Касаційного цивільного суду у постанові від 08 травня 2019 року у справі №520/16880/14-ц, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року (справа № 14-318цс18)). Згідно з ч.4 ст. 263ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Таким чином, на підставі викладеного, в силу ч.9 ст. 10 ЦПК України, позивач мав право на нарахування процентів за користування кредитом лише в межах строку надання позики - по 28.04.2017 року, що становить 856,50 грн. Враховуючи вищенаведене заявлені ТОВ «ФЕЛЛФІН» позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, в частині стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «ФЕЛЛФІН» заборгованості за договором позики №162971 від 29.03.2017 року станом на 27.04.2020 року в сумі 2356,50 грн., з яких: 1500,00 грн. основний борг; 856,50 грн. заборгованість по відсоткам. Окрім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню витрати по сплаті судового збору, пропорційно до задоволених позовних вимог, що становить 76,44 грн..

Outcome: partial