Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-28 00:00:00

31.08.2021 року до Центрального районного суду м. Миколаєва надійшла позовна заява фізичної особи-підприємця [PERSON] до [PERSON] , в якій позивач просить суд стягнути з відповідача завдані збитки в порядку регресу в розмірі 7\~759,80 грн., витрати сплаченого судового збору в розмірі 962,48 грн., а також витрати на правову допомогу в розмірі 8\~348,60 грн. В обґрунтування вимог посилається на те, що між ПрАТ «СК «ВУСО» та [PERSON] було укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту № 8219330-02-15-01 від 15.08.2019 року, предметом якого були майнові інтереси Страхувальника, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням транспортного засобу Lexus CT, державний реєстраційний номер [NUMBER] . Відповідно до умов вказаного Договору, ПрАТ «СК «ВУСО» взяло на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку сплатити на користь страхувальника страхове відшкодування. 07.10.2019 року близько 16-15 годин в м. Миколаєві на перехресті вул. В.Морська та вул. Соборна, мала місце ДТП за участю транспортного засобу ЗАЗ 1103 07, державний реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , та автомобіля Lexus CT, державний реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . В результаті вказаної дорожньо-транспортної пригоди було пошкоджено транспортний засіб Lexus CT, державний реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . Постановою суду [PERSON] визнано винним у вказаній ДТП. Довірена особа потерпілої сторони від вищезазначеної ДТП [PERSON] звернувся до ПрАТ «СК «ВУСО» із заявою на виплату страхового відшкодування. Співробітниками ПрАТ «СК «ВУСО» 09.10.2019 року було здійснено огляд автомобіля Lexus CT, державний реєстраційний номер [NUMBER] , та складено акт (протокол) огляду транспортного засобу, заяву на виплату. Згідно рахунку-факту № КГ-5-00038 від 10.10.2019 вартість відновлювального ремонту автомобіля Lexus CT, державний реєстраційний номер [NUMBER] , склала 19 096 гривень 20 копійок. Факт ДТП 07.10.2019 року визначний ПрАТ «ВУСО» страховим випадком. Виконуючи взяті на себе зобов`язання по Договору № 8219330-02-15-01 від 15.08.2019 року на підставі акту, на виконання вимог ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст. 993 ЦК України, співробітниками ПрАТ «ВУСО» було проведено розрахунок суми страхового відшкодування та здійснено виплату страхового відшкодування на користь потерпілої особи (через автосервіс) в сумі 19 096 гривні 20 копійок. Згідно страхового акту № 12800-02 від 21.10.2019 року сума страхового відшкодування в розмірі 19 096 гривень 20 копійок перерахована на рахунок СТО, де проводився ремонт пошкодженого автомобіля Lexus CT, державний реєстраційний номер [NUMBER] , - ФОП [PERSON] . Транспортний засіб, який керував відповідач, був забезпечений полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АО/1537906 на момент ДТП 07.10.2019 року в АТ «Просто-Страхування», яке здійснило виплату страхового відшкодування на рахунок ПрАТ «СК «ВУСО» розрахованої з урахуванням амортизаційного зносу в розмірі 11\~336,40 грн. Враховуючи недостатність страхової виплати для повного відшкодування завданої шкоди відповідач повинен виплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою АТ «Просто-Страхування», що склала 7\~759,80 гривень. Таким чином, у відповідача виникло зобов`язання перед ПрАТ «СК «ВУСО» відшкодувати завдані збитки в порядку регресу в розмірі виплаченого страхового відшкодування у сумі 7\~759,80 гривень. 07.09.2020 року між ПрАТ «СК «ВУСО» та ФОП « [PERSON] » укладено Договір № 07/09/2020 про відступлення права вимоги, відповідно до якого Первісний кредитор відступає (передає), а Новий кредитор отримує право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків завданих Первісному кредитору по договорам страхування, перелік яких наведений у Додатку № 1 до Договору. Новий кредитор отримав право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків у вигляді виплаченого страхового відшкодування за Договором страхування № 8219330-02-15-01 від 15.08.2019 року. Таким чином, до позивача перейшло право вимоги щодо стягнення з відповідача вищевказаної суми страхового відшкодування. З метою досудового врегулювання спору 06.10.2020 року відповідачу було направлено вимогу про відшкодування збитків в порядку регресу, однак відповідач не погасив заборгованість в добровільному порядку, в зв`язку з чим позивач звернувся до суду з вказаною позовною заявою. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.09.2021 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Саламатіна О.В. Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва Саламатіна О.В. від 13.09.2021 року, після отримання інформації щодо зареєстрованого місця проживання відповідача, прийнято вказану позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідно до ч. 5 ст. 274 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Сторони в судове засідання не викликались відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, проте в ухвалі про відкриття спрощеного позовного провадження від 13.09.2021 року відповідачу був наданий строк в 15 днів з дня отримання даної ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву та роз`яснено право подати заяву із обґрунтованими запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження. Відповідачу за адресою зареєстрованого місця проживання направлялась позовна заява з додатками, ухвала про відкриття провадження у справі. Вказане поштове відправлення останній отримав 02.12.2021 року, що підтверджується зворотнім рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, яке наявне в матеріалах справи. Відповідач, який належним чином повідомлений про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, в тому числі через оголошення на веб-сайті Судової влади України, не скористався своїм процесуальним правом та не направив суду відзив на позовну заяву, із викладенням заперечень проти позову. Враховуючи рішення ЄСПЛ у справі «В`ячеслав Корчагін проти Росії» ( № 12307/16), яким визначено, що якщо повістку було направлено за однією з відомих адрес, а особа ухиляється від її отримання то особа може стежити за ходом справи з офіційних джерел, таких як веб-сторінка суду, а тому права такої особи щодо розгляду справи у його відсутності, порушені не були. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною правової системи України, кожна особа має право на справедливий судовий розгляд справи. Це право включає в себе доступність до правосуддя. В той же час, як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у справі за його участю, добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Також, Рішенням Європейського суду з прав людини від 3 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» наголошено, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. 15.08.2019 року між ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» та [PERSON] укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту № 8219330-02-15-01, предметом якого є майнові інтереси страхувальника пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням транспортного засобу Lexus CT 200Н, державний реєстраційний номер [NUMBER] . Відповідно до умов Договору, ПрАТ «СК «ВУСО» зобов`язується у разі настання страхового випадку сплатити на користь страхувальника страхове відшкодування. Згідно копії Постанови Центрального районного суду м. Миколаєва від 13.11.2019 року по справі № 490/8894/19, що набрала законної сили 26.11.2019 року, 07.10.19, близько о 16 год. 15 хв., [PERSON] , керуючи транспортним засобом ЗАЗ 1103 07, державний номерний знак [NUMBER] , рухаючись в м. Миколаєві на перехресті вул. В. Морська та вул. Соборна в м. Миколаєві, був неуважний, не слідкував за дорожньою обстановкою, не дотримався безпечної дистанції внаслідок чого допустив зіткнення з рухаючимся попереду автомобілем LEXUS 2004, державний номерний знак [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] . Внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження та завдано матеріальних збитків. суд дійшов висновку про наявність в діях [PERSON] складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, що виразилося у порушенні учасником дорожнього руху правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортного засобу. Так, відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. В пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудні 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснено, що відповідно до частини четвертої статті 61ЦПК при розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, що набрав законної сили, або постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, цей вирок або постанова обов`язкові для суду лише з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи позов, який випливає з кримінальної справи чи зі справи про адміністративне правопорушення, суд не вправі обговорювати вину відповідача, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. Таким чином, вина відповідача в дорожньо-транспортній пригоді доказуванню не підлягає. Відповідно до Акта (протоколу) огляду ТЗ заява на виплату від 09.10.2019 року встановлено характер пошкоджень транспортного засобу Lexus CT 200Н, державний реєстраційний номер [NUMBER] . Зі свідоцтва про реєстрації транспортного засобу серії [NUMBER] власником транспортного засобу Lexus CT, державний реєстраційний номер [NUMBER] , є [PERSON] . Так, згідно Рахунку № КГ-5-00038 від 10.10.2019 року, Акта виконаних робіт № КГ-5-00001 від 25.12.2019 року, що складені ФОП [PERSON] , вартість відновлювального ремонту автомобіля Lexus CT, державний реєстраційний номер [NUMBER] , склала 19\~096,20 грн. Факт ДТП 07.10.2019 року був визнаний ПрАТ СК «ВУСО» страховим випадком, що підтверджується страховим актом. За заявою [PERSON] , на підставі Страхового акта № 12800-02 від 21.10.2019 року ПрАТ «СК «ВУСО» виплатило на рахунок ФОП [PERSON] суму страхового відшкодування у розмірі: 19\~096,20 грн., що підтверджується копією Платіжного доручення № 27998 від 21.10.2019 року. Отже, відшкодувавши матеріальну шкоду в сумі 19\~096,20 грн., заподіяну відповідачем внаслідок ДТП 07.10.2019 року, ПрАТ СК «ВУСО» отримало право регресної вимоги до відповідача щодо стягнення суми виплаченого страхового відшкодування. Поряд з цим, на момент ДТП транспортний засіб відповідача був забезпечений полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземного транспорту № АО/1537906 в АТ «Просто-страхування». Матеріалами справи підтверджується, що АТ «Просто-страхування» здійснило виплату страхового відшкодування на рахунок ПрАТ «СК «ВУСО» в сумі 11\~336,40 грн. з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу складових та запасних частин. Відповідно до п. З ч. 2 ст.11 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) підставою виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Відповідно до ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Разом з тим згідно ч. 2 ст. 1192 ЦК України передбачено, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Частиною першою статті 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України). Як роз`яснено у пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювана шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювана, г) вина. Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювана шкоди. Відповідно до частини третьої статті 988 ЦК України страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором. Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Згідно ч. 1 ст. 16 ЗУ «Про страхування», договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору. Дана норма кореспондується із ст. 979 ЦК України , якою визначено, що за договором страхування страховик зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити страхувальникові або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Згідно п. 3 ст. 20 ЗУ «Про страхування», страховик зобов`язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк. Відповідно до ст. 9 ЗУ «Про страхування» визначено, що страховою виплатою є грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку. При цьому, розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством. Вказаною статтею також визначено, що страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник. Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи. Отже, відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем ДТП, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виникло обов`язку з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність. Статтями 28, 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті дорожньо-транспортної пригоди; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця дорожньо-транспортної пригоди. При цьому, у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки. Суд в оцінці обставин справи виходить з того, що якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків). У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі №6-691цс15 зроблено висновок про те, що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що зазначені збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати). Відповідно до частин першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою. Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням. Суд зауважує, що страховик відповідача за договором страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів також є відповідальною особою за завдані збитки. Водночас, на відміну від особи, яка завдала шкоди, обсяг відповідальності страховика за договором страхування відповідальності обмежений нормами\~Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Так, з установлених судом обставин справи вбачається, що страховиком відповідача було виконано обов`язок згідно з полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів та виплачено страхове відшкодування у розмірі, визначеному Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». При цьому суд зауважує, що страховиком відповідача обставини щодо настання страхового випадку та щодо суми нарахування відшкодування визнані, про що свідчить виплата останнім страхового відшкодування страховику потерпілого - позивачу по справі з урахуванням законодавчих обмежень. З вищенаведеного вбачається те, що в розумінні статей Цивільного кодексу України. Закону України «Про страхування», у відповідача виникло зобов`язання перед ПрАТ «СК «ВУСО» відшкодувати завдані збитки в межах різниці між сплаченим страховим відшкодуванням та компенсацією [PERSON] , що становить 7\~759,80 грн. Поряд з цим, відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі ст. 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Враховуючи Договір про відступлення права вимоги № 07/09/2020 від 07.09.2020 року, до позивача перейшло право вимоги щодо стягнення з відповідача вищевказаної суми боргу. Отже, судом встановлено, що вартість майнового збитку, завданого пошкодженням автомобіля внаслідок ДТП, яка сталася з вини відповідача, перевищує виплачений позивачем розмір страхового відшкодування, отже з [PERSON] , як винної особи, на користь позивача підлягає стягненню різниця між фактичним розміром завданих збитків та виплаченим страховим відшкодуванням, що становить 7\~759,80 грн. Крім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу в розмірі 8\~348,60 грн. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Позивачем відповідні докази суду були подані у строки, визначені статтею 141 ЦПК України. В обґрунтування вимоги про понесені позивачем витрати на правову допомогу, суду надано копію Договору про надання правової (правничої) допомоги № 07 від 08.09.2020 року, копію Додаткової угоди № 1 від 26.10.2020 року Акта приймання-передачі правової (правничої) допомоги до Договору про надання правової (правничої) допомоги № 07 від 08.09.2020 року, копію Квитанції № 4ЕЕ2-МВ2К-НММ4-34В7 від 27.12.2020 року на суму 8\~348,60 грн. За змістом частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (наданих послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При встановленні гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи належать, зокрема, витрати на правничу допомогу. Пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, з копії Додаткової угоди № 1 від 26.10.2020 року Акта приймання-передачі правової (правничої) допомоги до Договору про надання правової (правничої) допомоги № 07 від 08.09.2020 року вбачається наступний розрахунок вартості такої допомоги: - 2\~363,40 грн. вивчення матеріалів страхової (регресної справи), формування правової позиції; - 878,80 грн. підготовка та відправка адвокатських запитів до поліції та суду про отримання адмін. Матеріалів по ДТП, СТО ФОП « [PERSON] , АТ «Просто-страхування»; - 1\~757,60 грн. підготовка позовної заяви про відшкодування шкоди в порядку регресу спричиненої відповідачем до Центрального районного суду м. Миколаєва; - 439,40 грн. підготовка процесуальних документів у кількості необхідних для подачі позову про відшкодування шкоди в порядку регресу спричиненої відповідачем до Центрального районного суду м. Миколаєва; - 439,40 підготовка заяви до Центрального районного суду м. Миколаєва (в межах провадження у справі); - 2\~197,00 грн. представництво інтересів позивача у Центральному районному суді м. Миколаєва стосовно позові про відшкодування шкоди в порядку регресу спричиненої відповідачем. Поряд з цим, оскільки справа за вищезазначеним позовом розглядалась в порядку спрощеного позовного без виклику сторін, сторони в судове засідання не викликались, представником позивача після відкриття провадження у справі не надавались до суду додаткові заяви та клопотання, а відповідно суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 2\~197,00 грн. витрат на представництво інтересів позивача у Центральному районному суді м. Миколаєва. Враховуючи викладене, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу підлягають частковому задоволенню в розмірі 6\~151,60 грн. Слід зазначити, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Що стосується питання розподілу судових витрат, то суд керується частиною першою статті 141 ЦПК України та, враховуючи задоволення позову, стягує з відповідача понесені позивачем витрати на оплату судового збору в сумі 962,48 грн.

Outcome: approved