Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-15 00:00:00

29 квітня 2015 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання права власності на житловий будинок у порядку спадкування та витребування його з чужого незаконного володіння. В подальшому, а саме в червні 2016 року [PERSON] подала до суду доповнення до позовної заяви, відповідно до якої змінила коло сторін, до яких пред'являє позов та просила ухвалити рішення, на підставі якого визнати за нею право власності на житловий будинок [ADDRESS] у порядку спадкування після смерті її діді [PERSON] та батька [PERSON]; витребувати житловий будинок [ADDRESS] з незаконного володіння [PERSON]; визнати недійсним рішення 42 сесії Харківської міської ради 6-го скликання «про передачу у власність та надання в оренду громадянам земельних ділянок» від 23.09.2015 року №200/15 в частині передачі [PERSON] у власність земельну ділянку площею 0,0558 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою [ADDRESS]; визнати недійсним свідоцтво про право власності на земельну ділянку по [ADDRESS], площею 0,0558 га від 13.11.2015 року, індексний номер 47551239. В обґрунтування позову [PERSON] посилається на те, що житловий будинок [ADDRESS] у цілому належав дідові позивача, [PERSON]. [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті спадщину прийняли його дружина [PERSON], його син [PERSON] (батько позивача) та мати [PERSON]. [PERSON] померла [INFO]. [PERSON] помер [INFO]. Після його смерті позивач, як донька померлого, прийняла спадщину шляхом надання відповідної заяви до П'ятої ХДНК. Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 25.02.2008 року право власності на житловий будинок [ADDRESS] було визнане за [PERSON] - племінником власника, сином його брата [PERSON]. За договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом ХМНО Смородською Н. А. 29.03.2008 року, право власності на спірний житловий будинок перейшло до [PERSON]. За договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом ХМНО Грішаковою О. В. 12.04.2008 року право власності на даний житловий будинок перейшло від [PERSON]. до [PERSON] За договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом ХМНО Шатерніковою Т. М. 20.05.2008 року право власності на даний житловий будинок перейшло від [PERSON] до [PERSON] За договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом ХМНО Шатерніковою Т. М. 11.02.2015 р. року, право власності на 1/2 частини даного житлового будинку перейшло від [PERSON] до [PERSON] За договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом ХМНО Шатерніковою Т. М. 11.02.2015 р. року право власності на власності на 1/2 частини даного житлового будинку перейшло від [PERSON] до [PERSON] За договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом ХМНО Шатерніковою Т.М. 12.02.2015 р. року право власності на власності на 1/2 частини даного житлового будинку перейшло від [PERSON] до [PERSON] Таким чином, на цей час єдиною власницею житлового будинку [ADDRESS] є [PERSON] - відповідач по справі. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 23.02.2009 року було скасовано рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 25.02.2008 року. Отже [PERSON] не мав право відчужувати спірний житловий будинок, так як набув право власності на нього на незаконних підставах. У в зв'язку із цим позовна заява пред'являється до особи, що на сьогоднішній день володіє спірним житловим будинком, а саме до [PERSON] Позивач зазначає, що спадщину після смерті свого батька - власника спірного житлового будинку [PERSON] - прийняв її батько [PERSON], а після смерті останнього спадщину прийняла позивач по справі [PERSON] Отже, з [INFO], з дня відкриття спадщини після смерті [PERSON], спадщина у вигляді спірного житлового будинку належала позивачу [PERSON] [PERSON] набув право власності на спадкове майно, а потім і розпорядився ним, не маючи на це законних підстав. Спадкове майно вибуло з володіння позивача поза її волею. Усі послідуючі правочини по відчуженню спірного майна є нікчемними і позивач має витребувати своє майно у теперішнього власника, яким є [PERSON] З наданих представником відповідача [PERSON] - [PERSON] заперечень проти позову від 13.04.2016 року позивач дізналася, що за період свого незаконного володіння спірним майном вона реконструювала житловий будинок, що стало підставою для внесення змін до запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно і створило уяву про те, що спадковий житловий будинок вже не існує, а відповідач є власником знов створеного житлового будинку. Але насправді це не так. До заперечень додана копія Декларації про готовність до експлуатації об'єкта, який належить до І-ІІІ категорії складності зареєстрованої у Департаменті Державної архітектурно-будівельної інспекції у Харківській області 01.03.2016р. № Ж 142160610306. У п.12 Декларації про готовність до експлуатації об'єкта вказана дата початку та закінчення будівництва - лютий 2016 року і строк введення об'єкта в експлуатацію - лютий-березень 2016 року. Отже, за один місяць [PERSON] встигла створити новий об'єкт власності і почати процедуру введення його в експлуатацію, що визиває підозру. Позивач вважає, що ніякого нового об'єкту нерухомого майна створено не було. У п.1 згаданої Декларації йдеться про реконструкцію житлового будинку з господарськими будівлями. У п.22 Декларації знов-таки йдеться про реконструкцію приміщень без зміни зовнішньої конфігурації. [PERSON] зазначає, що порівнюючи технічний паспорт, виготовлений станом на 10.03.2016р. з попереднім, можна переконатися, що житловий будинок літ.А-1, який існував раніше, залишився на тому ж місці, але вже з новою літерою З-2. Зміни складових житлового будинку не є суттєвими. Так, до одноповерхового житлового будинку була добудована мансарда 3-м, а також ганок 3. У середині будинку перенесені стіни та змінено цільове призначення приміщень. Так, кухня 1-2 площею 10,2 кв.м перетворилась на житлову кімнату площею 9,7 кв.м; житлова кімната 1-4, площею 16,4 кв.м стала кімнатою 1-3 площею 15,1 кв.м; житлова кімната 1-3, площею 19,4 кв.м перетворилися на кухню-їдальню 1-4, площею 21,1 кв.м та санвузол 1-5, площею 4,5 кв.м; площа коридору 1-1 зменшилася з 13 кв.м до 5,9 кв.м. Крім того, з'явилася топочна 1-6 площею 5,5 кв.м, а веранда І площею 4,4 кв.м стала тамбуром площею 4,9 кв.м. Таким чином, твердження [PERSON] про те, що вона є власником зовсім іншого житлового будинку, не відповідає дійсності. Житловий будинок [ADDRESS], на який, як вважає [PERSON], має законне право, залишився спадковим майном, тому її позовні вимоги стосовно визнання права власності на цей житловий будинок та витребування його з чужого незаконного володіння не змінюються. Реконструкції спірного житлового будинку передувала приватизація земельної ділянки [PERSON] На підставі рішення 42 сесії Харківської міської ради 6-го скликання «Про передачу у власність та надання в оренду громадянам земельних ділянок» від 23.09.2015р. № 2000/15 [PERSON] передано у власність земельну ділянку площею 0,0558ГА для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою [ADDRESS]. На її ім'я було видано Свідоцтво про право власності на дану земельну ділянку від 13.11.2015р., індексний номер 47551239 з цільовим призначенням «Для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарський будівель і споруд». Але власницею житлового будинку за вказаною адресою відповідач стала на підставі договору купівлі-продажу частини житлового будинку від 11.02.2015 року та договору дарування частини житлового будинку від 12.02.2015р. - правочинів, які є нікчемними, у зв'язку з вищевикладеними обставинами. Виходячи з цього, і право користування, і подальша приватизація земельної ділянки [PERSON] по [ADDRESS] є незаконними. Позивач зазначає, що з її дідом [PERSON] 13.11.1959р. був укладений договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності на підставі рішення виконкому Жовтневої райради депутатів трудящих за № 4126-26 від 03.11.1959р. На наданій земельній ділянці і був побудований житловий будинок власником якого був [PERSON] На цей час житловий будинок є спадковим майном і передача земельної ділянки, на якій він був побудований, іншої людині є незаконною. Отже, передання у власність відповідачу [PERSON], згідно оспорюваного рішення ХМР земельної ділянки, є незаконним, та має наслідком скасування такого рішення та виданого на підставі нього [PERSON] свідоцтва про право власності на земельну ділянку. Всі вищевикладені обставини вимусили позивача звернутися до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник адвокат Краснікова Л.С. заявлений позов підтримали та дали пояснення про обставини, які викладені у рішенні вище. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позов [PERSON] не визнав, просив відмовити у його задоволені у зв'язку з необґрунтованістю та дав наступні пояснення. Відповідач [PERSON] набула право власності на спірний будинок на підставі договору купівлі-продажу від 11.02.2015 року 1/2 частини житлового будинку, укладеного з [PERSON], та договору дарування 1/2 частини житлового будинку від 12.02.2015 року, укладеним з [PERSON] [PERSON] набула право власності на 1/2 частини житлового будинку на підставі договору купівлі-продажу частини житлового будинку від 11.02.2015р., укладеного з [PERSON] [PERSON] набув право власності на спірний будинок на підставі договору купівлі-продажу від 20 травня 2008 року, укладеного із [PERSON] [PERSON] набув право власності на будинок на підставі договору купівлі - продажу від 12 квітня 2008 року, укладеного із [PERSON] [PERSON] набув право власності на будинок на підставі договору купівлі - продажу від 29 березня 2008 року, укладеного із [PERSON], який набув право власності на будинок на підставі рішення суду від 25 лютого 2008 року. На теперішній час жоден із зазначених вище договорів, за якими відчужувався спірний будинок не визнано судом недійсним, а отже, на думку представника відповідача, відсутні будь-які правові підстави для витребування майна у відповідача [PERSON] Укладені нею правочини, на підставі яких вона стала власником спірного будинку [ADDRESS], на теперішній час є дійсними, їх недійсність рішенням суду не встановлена. Крім того зазначає, що рішенням 42 сесії Харківської міської ради 6 скликання від 23.09.2015 року № 2000/15 [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку (кадастровий номер [NUMBER]) площею 0,0558 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), за адресою: [ADDRESS]. Право власності [PERSON] на вказану земельну ділянку підтверджується Свідоцтвом про право власності серії [NUMBER] (індексний номер 47551239) від 13.11.2015 року. На зазначеній вище земельній ділянці, яка, як вказувалося вище, належить відповідачу [PERSON] на праві приватної власності, нею за власні кошти було здійснено будівництво житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 97,6 кв.м, що підтверджується копією технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок. Вказаний житловий будинок був завершений будівництвом, що підтверджується Декларацією про готовність до експлуатації об'єкта, який належить до І-ІІІ категорії складності, зареєстрованою 01.03.2016 р. Державна реєстрація права власності [PERSON] на житловий будинок літ «3-2» загальною площею 97,6 кв.м, розташований за адресою: [ADDRESS], була здійснена приватним нотаріусом ХМНО Сергієнко Н.В. на підставі Декларації про готовність об'єкта до експлуатації, серії ХК № 142160610306, зареєстрованої Департаментом ДАБІ у Харківській області 01.03.2016. Також представник відповідача звертає увагу суду на те, що відповідно до технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS], виготовленого станом на 08.02.2008 року вказаний будинок був 1963 року будівництва та складався з: веранди - площею 4,4 кв.м; коридору - площею 13,0 кв.м; кухні - площею 10,2 кв.м; житлової кімнати - площею 19,4 кв.м; житлової кімнати - площею 16,4 кв.м. Загальна площа вказаних приміщень складала 59,0 кв.м, житлова площа - 35,8 кв.м, загальна допоміжна площа 23,2 кв.м. Також відповідно до даних технічного паспорту станом на 2008 рік знос житлового будинку - 31%, ганку - 45%, веранди - 30%, погрібу - 35%, літньої кухні - 40%, гаражу - 35%, вбиральні - 55%, воріт - 50%, огорожі - 40,50%. Як вбачається станом на 2008 рік знос будинку та допоміжних споруд становив більше третини, а в деяких випадках навіть більше половини первинного стану. Станом на лютий 2015 року, коли відповідачем [PERSON] був придбаний зазначений будинок, його знос був іще більшим, та загальний стан був незадовільний. На теперішній час відповідно до технічного паспорту станом на 10.03.2016 року житловий будинок літ «3-2» складається з: тамбуру - площею 4,9 кв.м; коридору - 5,9 кв.м; житлової кімнати - площею 9,7 кв.м; житлової кімнати - площею 15, 1 кв.м; кухні-їдальні - площею 21,1 кв.м; санвузла - площею 4,5 кв.м; топочної - площею 5,5 кв.м; мансарди - загальною та житловою площею - 30,9 кв.м. Загальна площа будинку на теперішній час становить 97,6 кв.м, загальна житлова площа - 55,7 кв.м, загальна допоміжна площа - 41,9 кв.м. Крім того, в будинку з'явилися водопровід, оглядова яма, сарай, мансарда, альтанка. [PERSON] внаслідок проведення необхідних будівельних робіт за власні кошти утеплено стіни з використанням цегли з утеплювачем, покриття підлоги вкрито плиткою, добудовано сходи, проведено газове опалення замість пічного, облаштовано водопровід, збудовано мансарду, ганок, фундамент гаражу здійснено залізобетоном, облаштовано оглядову яму, збудовано сарай, альтанку. Також [PERSON] збудовано огорожу із залізобетонних плит, встановлено нові металеві ворота, вигрібну яму обкладено цеглою. Відповідно до даних вказаного технічного паспорту на будинок від 10.03.2016 року вказаного будинку, господарських будівель та споруд становить 0%. Отже, на теперішній час відповідач [PERSON] є власником зовсім іншого нового будинку, який був побудований нею, та рік будівництва якого 2015, а не будинку року будівництва, який був нею придбаний у 2015 році, та який за давністю років був зруйнованим. Спадкодавцем позивача [PERSON] був [PERSON], який помер [INFO]. Враховуючи, що як зазначалося вище, житловий будинок [ADDRESS] літ. «3-2», загальною площею 97,6 кв.м, був збудований у 2015 році на земельній ділянці власником якої є [PERSON], отже будь-яких прав на зазначений будинок ані спадкодавець позивача, ані сам позивач ніколи не мали та на теперішній час не мають. В позовній заяві позивач вказує, що вона є єдиною повноправною спадкоємицею спірного будинку. Але, відповідач вважає, що така позиція позивача є хибною, не відповідає дійсності та не підтверджена належними та допустимими доказами. У зв'язку з викладеним представник відповідача [PERSON] просить у задоволені позову [PERSON] відмовити у повному обсязі. Відповідачі Харківська міська рада, [PERSON], [PERSON], треті особи - [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з'явилися, про день та час слухання справи повідомлялися судом неодноразово, про причину неявки суд не повідомили. У зв'язку з чим, з урахування думки сторін, суд вважає можливим розглянути справу та ухвалити рішення у відсутності сторін, що не з'явилися. Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Вирішуючи справу по суті позовних вимог, суд виходив з положень ч. 1 і 3 ст. 60 Цивільно-процесуального кодексу України про обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доведенню підлягають обставини, які мають значення для прийняття рішення по справі і по яким у сторін і інших осіб, які приймають участь у справі, виникає спір. Відповідно до вимог ст. 57 Цивільно-процесуального кодексу України доказами являються будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних у якості свідків, пояснень свідків, письмових доказів, речових доказів тощо. Так, рішення апеляційного суду Харківської області від 19.03.2014 року встановлено, щожитловий будинок [ADDRESS], в цілому належало на праві власності [PERSON], якому позивач [PERSON] доводиться онукою. [INFO] [PERSON] помер. Згідно довідки 5-тої Харківської державної нотаріальної контори після померлого [PERSON] надійшли заяви про прийняття спадщини від дружини спадкодавця [PERSON], від сина спадкодавця [PERSON], від матері спадкодавця - [PERSON]. Крім того, заяву про прийняття спадщини за заповітом подав племінник спадкодавця [PERSON]. Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 30 листопада 1990 року заповіт від 26 листопада 1987 року складений від імені [PERSON] на ім'я [PERSON] був визнаний недійсним. Спадкоємці померлого - дружина [PERSON], син [PERSON], матір [PERSON] спадщину після [PERSON] прийняли, однак належним чином не оформили. ( т.1 а.с. 84-88) Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України, обставини встановлені судовим рішення у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Отже, судом встановлено, що після смерті [PERSON], померлого [INFO] спадщину прийняли його дружина [PERSON], син [PERSON], матір [PERSON] Пункт 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику в справах про спадкування» зазначає, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Відповідно до ст. 529 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Частина 2 ст. 548 ЦК України (в редакції 1963 року) зазначає, що прийнятий спадок визнається таким, що належить спадкоємцю з часу відкриття спадщини. Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим день, вказаний в статті 21 цього Кодексу (ст. 525 ГК України в редакції 1963 року). Таким чином, [PERSON], [PERSON], [PERSON] в порядку спадкування за законом після померлого [INFO] [PERSON] належить по 1/3 частині житлового будинку [ADDRESS]. [INFO] померла [PERSON]. ( т.1 а.с. 13) Згідно відповіді 5-тої Харківської державної нотаріальної контори від 06.11.2015 року №3393/01-16, після померлої [INFO] [PERSON], згідно алфавітних книг обліку спадкових справ та книг обліку і реєстрації спадкових справ 5-тої ХДНК, заяви про прийняття та про відмову від прийняття спадщини не подавалися, спадкова справа не заводилася. ( т.1 а.с. 183) Відповідно до ст. 549 ЦК України ( в редакції 1963 року), в изнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. В судовому засіданні представник позивача зазначила, що після смерті [PERSON] залишилися спадкоємці три онука, оскільки діти на час відкриття спадщини померли. Зазначила, що онук [PERSON], батько позивача, спадщину прийняв фактично. Але, в супереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України позивач [PERSON] не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження її стверджень щодо фактичного прийняття спадщини після померлої [PERSON]. [INFO] помер [PERSON]. (т.1 а.с. 11) Відповідно до положень ст. ст. 1268-1270 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але підчас її відкриття не проживав постійно зі спадкодавцем, повинний протягом шести місяців від дня відкриття спадщини надати до нотаріальної контори заяву про її прийняття. Згідно відповіді 5-тої Харківської державної нотаріальної контори від 06.11.2015 року №3393/01-16, після померлого [PERSON] була заведена спадкова справа №268/2005. (т.1 а.с. 183) Зі спадкової справи вбачається, що після померлого [INFO] [PERSON], який за життя проживав в [ADDRESS], з заявою про прийняття спадщини звернулася його донька [PERSON]. 01.04.2008 року на ім'я [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за законом після померлого [INFO] [PERSON]. Спадкове майно, на яке видано свідоцтво, складається з ? частини квартири [ADDRESS]. Отже, єдиною спадкоємицею після смерті [PERSON] залишилася його донька [PERSON] 06 червня 2008 року [PERSON] уклала шлюб та змінила прізвище на [PERSON]. ( т.1 а.с. 16) В судовому засіданні позивач [PERSON] пояснила, що оформити в нотаріальній конторі спадкові права після смерті батька на частину спірного будинку вона не має можливості оскільки відсутні правовстановлюючі документи, та на теперішній час право власності на спірний будинок зареєстровано на третю особу, а саме [PERSON] Таким чином, у позивача виникло право на звернення до суду з позовом про визнання за нею право власності в порядку спадкування за законом після смерті її батька [PERSON]. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] в частині визнання за нею право власності на 1/3 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться за адресою [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після [PERSON], померлого [INFO]. Що стосується позовних вимог [PERSON] в частині визнання за нею право власності на іншу частину спірного житлового будинку в порядку спадкування за законом після смерті її діда [PERSON], суд вважає необхідним у задоволені відмовити, оскільки судовим рішенням апеляційного суду Харківської області від 19.03.2014 року, яке набрало законної сили встановлено, що спадкоємцями померлого [PERSON] є його дружина [PERSON], син [PERSON], матір [PERSON], які спадщину прийняли, однак належним чином не оформили. Будь-яких доказів відносно того, що [PERSON], батько позивача [PERSON], після якого вона успадкувала належну йому 1/3 частину спірного будинку, прийняв спадщину після померлої [INFO] [PERSON], у вигляді 1/3 частину будинку [ADDRESS], матеріали справи не містять. Що стосується 1/3 частини вищезазначеного будинку, яка належить на праві власності в порядку спадкування за законом після померлого [PERSON] - його дружині [PERSON], на яку позивач просить визнати право власності в порядку набувальної давності, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Відповідно до п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Відтак, початком перебігу строку набувальної давності є 01 січня 2001 року. Але, в судовому засіданні було встановлено, що позивач [PERSON] ніколи не проживала та не володіла спірним майном, а отже її вимоги в частині визнання за нею право власності на 1/3 частину спірного будинку, яка належить [PERSON], є безпідставними, а тому у їх задоволенні слід відмовити. Позивач [PERSON] також просить суд витребувати житловий будинок [ADDRESS] з незаконного володіння [PERSON] З цього приводу суд зазначає наступне. Так, рішенням апеляційного суду Харківської області від 19.03.2014 року було встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 25 лютого 2008 року право власності на спірне домоволодіння було визнано за [PERSON] в порядку спадкування після смерті [PERSON]. 29 березня 2008 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу спірного домоволодіння нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Смородською Н.А., зареєстрований в реєстрі під №1353. 12 квітня 2008 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу спірного житлового будинку нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Грішаковою О.В., зареєстрований в реєстрі під №2447. 20 травня 2008 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу спірного житлового будинку нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Шатерніковою Т.М., зареєстрований в реєстрі під №307. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 23 лютого 2009 року за ново виявленими обставинами було скасовано рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 25 лютого 2008 року, а ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 18 серпня 2010 року позов [PERSON] в інтересах [PERSON] до Харківської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування був залишений без розгляду. ( т.1 а.с. 84-88) Обставини встановлені судовим рішення у цивільній, господарській або адміністративній справі, що надрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини (ч.3 ст. 61 ЦПК України). Відповідно до правової позиції Верховного Суду України від 13 травня 2015 року по справі № 6-63цс15 у разі скасування незаконного судового рішення, на підставі якого особа набрала право власності, воно не породжує правових наслідків, оскільки відпала підстава набуття права власності за цим рішенням. Відповідно до ч.1 ст.360-7 ЦПК України, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. За таких обставин, суд дійшов до висновку, що при відчужені нерухомого майна [PERSON] не був власником будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та не мав права на його відчудження. Разом з тим, судом було встановлено, що на теперішній час єдиною власницею будинку [ADDRESS] є [PERSON], яка набула право власності наступним чином, а саме: на ? частину будинкуна підставі договору купівлі-продажу від 11.02.2015 року, укладеного з [PERSON], та на ? частину зазначеного будинку на підставі договору дарування від 12.02.2015 року, укладеним з [PERSON] (т.2 а.с. 98-99) Позивач [PERSON] просить суд витребувати із чужого незаконного володіння будинок [ADDRESS]. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст. 387 ЦК України). Однак, суд не погоджується з такою позицією позивача та зазначає наступне. Так, відповідно до п.3 ч.1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Судом встановлено, що належна [PERSON] 1/3 частина будинку [ADDRESS], що перейшла до неї в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], була відчужена [PERSON] без згоди спадкоємця, а саме [PERSON] Таким чином, відповідно до п.3 ч.1 ст. 388 ЦК України, вона вправі ставити питання про витребування даного майна у добросовісного набувача, оскільки відповідно до ч.1 ст. 1268 ЦК України спадщина належить спадкоємцеві з часу її відкриття. Верховний Суд України зробив правовий висновок у спорі про витребування власником майна від добросовісного набувача, відповідно до якого за змістом ст. 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею (справа №6-146 цс 13 від 16.04.2014 року). Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право;4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно зі ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов'язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Так, судом встановлено, що між співвласниками спірного будинку не існує домовленості щодо порядку володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Рішення про виділ в натурі частки майна, що належить позивачу [PERSON] на справі спільної часткової власності, а у разі неможливості цього виплати відповідної матеріальної компенсації, не приймалося. Отже, суд вважає, що звернення до суду з позовом про витребування майна не є правильним способом захисту свого цивільного права. Разом із цим, відповідно до положень ст. 358 ЦК України, [PERSON] має право звернутися до суду за захистом свого порушеного права шляхом пред'явлення відповідного позову до іншого співвласника спірного будинку. Крім того, позивач просить суд визнати недійсним рішення 42 сесії Харківської міської ради 6-го скликання «про передачу у власність та надання в оренду громадянам земельних ділянок» від 23.09.2015 року №200/15 в частині передачі [PERSON] у власність земельної ділянки площею 0,0558 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою [ADDRESS] та визнати недійсним свідоцтво про право власності на земельну ділянку по [ADDRESS], площею 0,0558 га від 13.11.2015 року, індексний номер 47551239. В обґрунтування даних позовних вимог [PERSON] посилається на те, що на її думку, договори, на підставі яких відповідач [PERSON] набула права власності на житловий будинок [ADDRESS], є нікчемними, у зв'язку з чим, і право користування, а в подальшому і приватизація земельною ділянкою нею є незаконними. Відповідно до ст. 2 Земельного кодексу України (далі: ЗК України) земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб'єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. Земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами (ст. 3 ЗК України). Так, даним судовим рішення встановлено, що позивач [PERSON] є спадкоємицею [PERSON], після якого спадщину, у тому числі у вигляді 1/3 частини будинку [ADDRESS], вона прийняла у встановленому законом порядку. Позивач зазначає, що даний житловий будинок розташований на земельній ділянці, яка була виділена її діду [PERSON] у безстрокове користування на підставі договору від 13.11.1959 року. [PERSON] помер [INFO]. З його смертю відкрилася спадщина, яку прийняли, у тому числі і [PERSON] (батько позивача) у вигляді 1/3 частині будинку [ADDRESS] . Відповідно до ст. 91 ЗК УРСР ( в редакції 1970 року), яка діяла на час відкриття спадщини, особи, яким належить житловий будинок на праві спільної власності, користуються земельною ділянкою спільно. Отже, до [PERSON] разом з правом власності на частину житлового будинку перейшло і право користування земельною ділянкою, на якій він розташований. Згідно ч.1 ст. 125 ЗК України, право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Матеріали справи не містять даних стосовно того, що спадкодавець [PERSON] мав документ, що посвідчує право власності чи право постійного користування спірною земельною ділянкою. Згідно ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Оскільки матеріали справи не містять даних щодо отримання спадкодавцем [PERSON] документу, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації, суд вважає, що даний нерухомий об'єкт не входить до складу спадщини. Таким чином, позивач [PERSON] успадкувала після смерті свого батька [PERSON] лише 1/3 частини житлового будинку [ADDRESS] . Разом з тим, в судовому засіданні було встановлено, що ? частина будинку [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 11.02.2015 року та ? частина цього ж будинку на підставі договору дарування від 12.02.2015 року належить на праві власності [PERSON] Відповідно до ч. 1 ст. 377 Цивільного кодексу України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Аналогічна за своєю суттю норма права закріплена у ч. 1 ст. 120 Земельного кодексу України. Відповідач [PERSON], скориставшись наданим їй правом, звернулась до органу місцевого самоврядування з заявою про передачу їй у власність земельною ділянки для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою - [ADDRESS]. Статтею 118 ЗК України визначений порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами. Згідно до ст. 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території. Так, Рішенням 42 сесії Харківської міської ради 6-го скликання «Про передачу у власність та надання в оренду громадянам земельних ділянок» від 23.09.2015 року №200/15, [PERSON] передана у власність земельна ділянка, яка належить територіальній громаді м. Харкова (кадастровий номер [NUMBER]), за рахунок земель житлової та громадської забудови площею 0,0558 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою - [ADDRESS]. (т.2 а.с. 100) 13 листопада 2015 року на ім'я [PERSON] було видано Свідоцтво про право власності на земельну ділянку площею 0,0558 га, що знаходиться в [ADDRESS]. ( т.2 а.с. 101) Враховуючи те, що станом на 23.09.2015 року (дата прийняття рішення) єдиним власником будинку [ADDRESS] була [PERSON], суд вважає, що рішення Харківської міської ради про передачу у її власність земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за вищевказаною адресою, було прийнято у межах повноважень. Разом з тим, суд зазначає, що даним судовим рішенням за [PERSON] в порядку спадкування за законом визнано право власності на 1/3 частину будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що розташовані за адресою [ADDRESS]. Отже, у позивача [PERSON], як співвласника будинку, також виникло право на оформлення у встановленому законом порядку права користування чи власності на земельну ділянку, на якій розташований жилий будинок, у розмірі частки права власності у спільному майні у відповідності до ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України. Частиною 4 ст. 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Частина перша статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист: прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55). Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено перелік основних способів захисту цивільних прав і інтересів, серед яких припинення правовідношення та визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Згідно із частиною третьою статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Однак, оскільки на теперішній час між співвласниками домоволодіння не вирішено питання щодо порядку володіння та користування ним, або про виділ в натурі частки майна, що належить співвласникам на праві спільної часткової власності, суд вважає, передчасними вимоги позивача [PERSON] про визнання недійсним п.41 рішення 42 сесії Харківської міської ради 6-го скликання «Про передачу у власність та надання в оренду громадянам земельних ділянок» від 23.09.2015 року №200/15 про передачу у власність [PERSON] земельної ділянки, кадастровий номер [NUMBER], площею 0,0558 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою [ADDRESS]. Оскільки позовні вимоги щодо визнання незаконним Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 13.11.2015 року, індексний номер 47551239 на ім'я [PERSON] є похідними від визнання недійсним рішення Харківської міської ради у відповідній частині, суд вважає, що вони також не підлягають задоволенню. Вимог щодо стягнення судових витрат позовна заява [PERSON] не містить, у зв'язку з чим суд не вирішує питання щодо розподілу та стягнення судових витрат відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: partial