Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-28 00:00:00

2 березня 2015 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Полтавській області, прокуратури м. Кременчука Полтавської області та Державної казначейської служби України з позовом про відшкодування моральної шкоди, завданої їй незаконними діями органів дізнання, досудового слідства та прокуратури. Ухвалою суду від 16 квітня 2015 року до участі у справі в якості співвідповідача було залучено прокуратуру Полтавської області (а.с. 127). [PERSON], посилаючись на статті 23, 321, 1167 Цивільного Кодексу України, статті 4, 14 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» просила суд стягнути з Державного бюджету в особі Державної казначейської служби України на свою користь 500 000 гривень у рахунок відшкодування моральної (немайнової) шкоди (а.с. 66-67). Представник позивача [PERSON] позов підтримав, суду пояснив, що немайнова шкода позивачці завдана незаконними арештами та вилученням майна, застосованими органами досудового слідства у межах кримінальної справи за підозрою [PERSON] - чоловіка позивачки - у вчиненні злочину. Незаконність дій працівників органів досудового слідства, дізнання та прокуратури, на думку представника, полягала у тому, що майно не належало особі, яка притягувалася до кримінальної відповідальності. Окрім того, 14 липня 2014 року кримінальна справа відносно [PERSON] була вирішена остаточно - ухвалою Апеляційного суду Полтавської області, яка набрала законної сили, справа закрита у зв'язку з недоведеністю вини обвинуваченого. Моральну шкоду та її розмір представник обгрунтував тим, що незаконні дії працівників правоохоронних органів порушили право власності позивача, принизили її честь та гідність, змусили вживати додаткових зусиль для організації свого життя. Представники відповідачів позов не визнали. Представник КОДПІ [PERSON] суду пояснив, що чоловік позивача [PERSON] обвинувачувався, зокрема, у вчиненні злочину, передбаченого частиною 3 статті 212 КК України, санкція якої передбачає конфіскацію майна. Досудове слідство з метою забезпечення цивільного позову наклало арешт на майно, яке перебувало у спільній власності подружжя [PERSON]. Представник висловлював думку про те, що договори дарування частини квартири, купівлі-продажу автомобілів, укладені у листопаді 2008 року, мали на меті ухилитися від майнової відповідальності за завдані державі збитки. Належних та допустимих доказів на користь заявлених позовних вимог, вважав представник, позивач суду не надала (письмові заперечення а.с. 61-65). Представники прокуратури м. Кременчука та прокуратури Полтавської області [PERSON], [PERSON] суду пояснили, що позивач до кримінальної відповідальності не притягувалась, про підозру не повідомлялась, запобіжні заходи до неї не застосовувались, тому підстав вимагати відшкодування шкоди, спираючись на засади Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» та статті 1167 Цивільного Кодексу України, вона не має. Представники вважали також, що [PERSON] пропустила строк позовної давності (письмові заперечення а.с. 56-60, 149-150). Представники Державної казначейської служби України [PERSON] та [PERSON] вважали, що незаконність дій відповідачів не доведена. Так, позивач не надала суду рішень судів, які б визнавали дії органів досудового розслідування незаконними. Сама [PERSON] до кримінальної відповідальності не притягувалась, тому у неї відсутні підстави для звернення до суду з таким позовом. Представники вважали пропущеним строк позовної давності, передбачений статею 257 Цивільного Кодексу України. Свідок [PERSON] суду пояснив, що у листопаді 2008 року працівники податкової міліції почали перевірки його підприємницької діяльності. З метою уникнути можливих ризиків арешту та конфіскації він подарував свою частку квартири [ADDRESS] дружині, а також продав їй за 20 000,00 доларів США автомобілі Тойота Кемрі та ГАЗ-3302-14. У подальшому він неодноразово слідчому повідомляв про те, що зазначене майно йому не належить і відповідно підстав для накладення на нього арешту не має. Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду та дослідивши надані ними докази, встановив такі фактичні обставини справи: [PERSON] - чоловік [PERSON], є фізичною особою-підприємцем та здійснює підприємницьку діяльність із 11 лютого 1997 року. Також він є засновником та директором приватного підприємства «Олвін». Постановою начальника СВ ПМ Кременчуцької ОДПІ Полтавської області порушено кримінальну справу щодо приватного підприємця [PERSON] за фактом умисного ухилення від сплати податків за частиною 3 статті 212 КК України. Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 14 липня 2014 року вирок Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 05 травня 2014 року, яким позивача визнано виним і засуджено за частиною 1 статті 212, частиною 1 статті 358, частиною 3 статті 358 КК України (у редакції від 05 квітня 2001 року) скасовано, кримінальне провадження закрито за недоведеністю вини. Кримінальне переслідування [PERSON] тривало із 21 січня 2009 року по 14 липня 2014 року, що явно не узгоджується із вимогами статті 6 Конвенції про захист прав людини і основноположних свобод у розрізі дотримання розумних строків та обмеження цивільних прав обвинуваченого до постановлення обвинувального вироку. Рішенням Автозаводського районного суду від 13 травня 2015 року, яке залишено без змін ухвалою Полтавського Апеляційного суду від 07 липня 2015 року, було частково задоволено цивільний позов [PERSON] та на його користь із Державної казначейської служби за рахунок коштів Державного бюджету України стягнуто 100 000,00 грн. у відшкодування завданої позивачу моральної шкоди. Позивач [PERSON] до кримінальної відповідальності не притягувалась. З метою забезпечення цивільного позову постановою слідчого Кременчуцької ОДПІ від 12 березня 2009 року було накладено арешт на ? частку квартири [ADDRESS] та квартиру [ADDRESS]. Висновок про належність зазначеної нерухомості на праві власності [PERSON] слідчий зробив на підставі відомостей з Кременчуцької ОДПІ від 14 листопада 2008 року (постанова про накладення арешту на майно (а.с. 14). Також постановою слідчого від 06 квітня 2009 року було накладений арешт на автомобілі Тойота Кемри та ГАЗ-3302-14 (а.с.16). У постанові слідчий зазначає, що станом на квітень 2008 року автомобілі були зареєстровані за [PERSON], який у листопаді 2008 року з метою ухилення від відшкодування завданої державі шкоди перереєстрував їх на свою дружину. За клопотанням представника [PERSON] постановою Автозаводського районного суду м. Кременчука від 19 серпня 2009 року арешт з ? частини квартири [ADDRESS] було знято, оскільки з'ясувалося, що 25 листопада 2008 року [PERSON] подарував належну йому частку в квартирі дружині. Також 19 серпня 2009 року постановою Автозаводського районного суду було задоволено клопотання представника [PERSON], та автомобілі передані їй як власнику на зберігання (а.с.17). 25 серпня 2009 року слідчий на виконання постанови суду передав автомобілі позивачу у технічно справному стані по акту приймання-передачі (а.с.18). 02 листопада 2009 року постановою Автозаводського районного суду автомобілі були передані [PERSON] на зберігання з правом проходження періодичного обов»язкового технічного огляду у МРЕВ ДАЇ (а.с. 21). У період з червня 2009 року по вересень 2009 року [PERSON] неодноразово зверталася в прокуратуру, у Секретаріат Президента України, до Верховної Ради, а також до суду, заперечуючи законність арешту майна (а.с. 73-89). Постановою судді Крюківського районного суду м. Кременчука від 01 червня 2009 року було відмовлено у відкритті провадження за скаргою [PERSON] на дії старшого слідчого податкової міліції Кременчуцької ОДПІ [PERSON] щодо накладення арешту на майно та його вилучення( а.с.93). Ухвалою колегії суддів Апеляційного суду Полтавської області постанова судді залишена без змін, а апеляційна скарга [PERSON] - без задоволення. Суди виходили із того, що на час подачі скарги [PERSON] досудове слідство по справі її чоловіка не було закінчено, а статтею 234 КПК України (який діяв у той час) скарги на дії слідчого розглядалися судом при попередньому розгляді справи або при розгляді її по суті( а.с. 95). Провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] та Кременчуцької ОДПІ про звільнення майна з-під арешту та повернення незаконно вилученого майна Крюківський районний суд м. Кременчуга зупинив до розгляду Автозаводським районним судом м. Кременчука кримінальної справи (а.с.96). Фактично арешт з автомолібів було знято 31 липня 2014 року на підставі ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 14 липня 2014 року про закриття кримінального провадження відносно [PERSON] Відповідно до частин 1 та 3 статті 23 Цивільного Кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав…Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Частиною 3 статті 386 Цивільного Кодексу України встановлено, що власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. На підставі частини статті 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду. Частиною 6 статті 1176 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. З огляду на частину 7 зазначеної статті, порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, встановлюється законом. Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Рішенням Європейського Суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року (заява № 7151/75, 7152/75 ) встановлено, що лише у встановлених Законом випадках та порядку можливе позбавлення права власності або обмеження в його здійсненні. Але навіть факт встановлення Законом підстави для позбавлення права власності або обмеження в його здійсненні Європейський суд з прав людини вважає недостатнім для обґрунтування втручання в право власності. Втручання в право власності, в тому числі і ґрунтоване на Законі, не повинно порушувати справедливу рівновагу між вимогами інтересів суспільства і захистом основних прав особи. В Рішенні у справі «Новоселецький проти України» (параграф №101) Європейський Суд з прав людини, з посиланням на попередню прецедентну практику Суду, зокрема Рішення у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» (параграф № 69) вказав на те, що у кожній справі, в який йде мова про порушення вищезгаданого права, Суд повинен перевірити дії чи бездіяльність держави з огляду на дотримання справедливої рівноваги між вимогами загального суспільного інтересу та потребами збереження основоположних прав особи, особливо враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести неспіврозмірний тягар. Враховуючи встановлені обставини справи, суд приходить до висновку про те, що дії органів досудового слідства, що призвели до безпідставного накладення арешту на належну позивачу частку у квартирі [ADDRESS], необґрунтовано тривалого - протягом кількох років - обмеження її права власності на автомобілі, не відповідали принципу справедливої рівноваги між вимогами суспільного інтересу та захистом прав особи. Обмеження позивача у праві користування та розпорядження належним їй на праві власності майном стало причиною її моральних страждань, змінило звичний для ней спосіб життя, оскільки змусило вдаватися до наполегливих та тривалих зусиль щодо захисту порушеного права. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд, з одного боку, враховує, що порушення прав позивача продовжувалось тривалий час, з іншого боку - майну позивача не було завдано збитків. Суд враховує також, що суд захистив порушене право чоловіка позивача та стягнув на його користь моральну шкоду, завдану незаконним притягненням до кримінальної відповідальності. Виходячи із засад розумності і справедливості суд визначає розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, у 15 000,00 грн. На підставі викладеного, відповідно до статей 215-218 ЦПК України,-

Outcome: partial