Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-02 00:00:00

31 березня 2017 року [PERSON] звернувся до Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області з позовною заявою до ПАТ «ДНІПРОАЗОТ» та, з урахуванням заяв про збільшення та зменшення позовних вимог, просив поновити його на посаді контролера дозорно-патрульної служби загону воєнізованої охорони ПАТ «ДНІПРОАЗОТ», стягнути з ПАТ «ДНІПРОАЗОТ» середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 3 882,00 грн., компенсацію моральної шкоди в розмірі 2000,00 грн., допустити негайне виконання рішення суду в частини поновлення на роботі, стягнути неправомірно утримані кошти на сплату профспілкових внесків у розмірі 435,35 грн. та лікарняну касу у розмірі 260,00 грн, а всього 695,34 грн., судові витрати від яких він звільнений просить покласти на підприємство. В обґрунтування позовних вимог Позивач зазначає, що працював на ПАТ «ДНІПРОАЗОТ» з 02.03.2015 року. 02.03.2017 року наказом № 58 від 02.03.2017 р. був звільнений із займаної посади у зв'язку з виходом на пенсію згідно ст. 38 КЗпП України. Просить поновити його на зазначеній посаді, оскільки вважає наказ про припинення трудового договору незаконним та таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства. В судовому засіданні уточнений позов підтримав повністю, пояснив, що його звільнення проведено з порушенням ч. 3 ст. 40 КЗпП України, якою передбачено, що не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Позивач зазначає, що 31.01.2016 р. при виконанні трудових обов'язків він отримав травму внаслідок нещасного випадку на робочому місці. Після тривалого лікування йому була встановлена третя група інвалідності. 23.02.2017 р. захворів та перебував на листку непрацездатності № 363193 з 23.02.2017 р. по 04.03.2017 р. у зв'язку з іншим захворюванням перебував на лікарняному з 05.03.2017 р. по 09.03.2017 р. згідно довідки про непрацездатність № 2153. Вважає, що заява від 22.02.2017 р. про звільнення за власним бажанням з 02.03.2017 р. написана під тиском відповідача в період погіршення стану здоров'я і ця заява не має правового значення, тому що по 09.03.2017 за ним зберігалося робоче місце та посада (період непрацездатності 23.02.2017-09.03.2017). Також, зазначає, що 10.03.2017, з'явившись на підприємстві, він не вимагав розторгнення трудового договору, не писав заяв про звільнення, а неодноразово звертався до Відповідача з письмовими заявами та проханням не звільняти його з підприємства, зокрема із заявою вх. № 27 від 13.03.2017 р. Окрім того, зазначає, що 13.03.2017 Відповідач вручив йому трудову книжку, але не виплатив грошові кошті за перші п'ять днів перебування на лікуванні згідно листка непрацездатності. Вважає, що Відповідач, в порушення вимог п.п. 4.1, 4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, не видав йому його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. Оскільки трудова книжка фактично була видана йому 13.03.2017, Позивач вважає, що днем звільнення є день видачі йому трудової книжки, тобто не 02.03.2017, а 13.03.2017 року. Також, враховуючи відомості з довідки Відповідача від 19.09.2016 № 195, згідно якої середній заробіток Позивача склав 3 882,16 грн., Позивач вважає, що Відповідач зобов'язаний виплатити Позивачу за час вимушеного прогулу середній заробіток. При цьому, зазначає, що незаконне звільнення причинило моральні страждання, він переніс нервовий стрес, погіршився стан здоров'я, що перебуває в причинно-наслідковому зв'язку з неправомірними діями Відповідача з припинення трудового договору з порушенням трудового законодавства, втратив нормальні життєві зв'язки та йому необхідно докладати значні життєві зусилля для їх відновлення, пошуку роботи та організації життя. У зв'язку з цим Позивачоцінюєморальну шкоду, яку вимагає від Відповідача, в сумі 2000,00 грн. [PERSON] посилається на те, що з березня 2015 року по листопад 2015 р. Відповідач неправомірно утримував із його заробітної плати профспілкові внески, оскільки він не надавав особистих письмових дозволів та не писав заяв до підприємства про надання згоди на утримання із його заробітної плати профспілкових внесків, не писав заяв про вступ до профспілкового комітету. Позивач також вважає, що у січні, лютому та жовтні 2016 року Відповідач безпідставно здійснював утримання із заробітної плати до лікарняної каси, без його заяви про вступ до лікарняної каси та згоди на утримання внесків. Представники Відповідача ПАТ «ДНІПРОАЗОТ» [PERSON], [PERSON] пред'явлений позов до підприємства не визнали та надали пояснення про те, що 02.03.2015 р. Позивач був прийнятий у ПАТ «ДНІПРОАЗОТ» контролером дозорно-патрульної служби загону ВОХОР (тимчасово, на період проходження [PERSON] військової служби під час мобілізації) (наказ про прийняття від 02.03.2015 р. № 41). 22.02.2017 р. Позивач подав заяву про звільнення за власним бажанням 02.03.2017 р. у зв'язку з виходом на пенсію. За період з 23.03.2017 р. по 04.03.2017 р. Позивач перебував на листку непрацездатності (серія АДБ № 363193). 02.03.2017 р., відповідно до поданої Позивачем заяви від 22.02.2017 р., його було звільнено за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію, відповідно до ст. 38 КЗпП України. Жодного прохання чи листа щодо відкликання написаної заяви від 22.02.2017 р. Позивач до дати звільнення не надавав. На час звільнення [PERSON] був відсутній на роботі, оскільки перебував на лікарняному. На виконання вимог п. 4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 р. № 58, згідно до відомості від 02.03.2017 р. відправлень простої письмової кореспонденції, на поштову адресу Позивача було направлено лист від 02.03.2017 р. № 018-123 з проханням з'явитись у відділ кадрів для отримання трудової книжки. 06.03.2017 р. Відповідачем було повторно направлено лист від 06.03.2017 р. № 549/01-6 з проханням з'явитись у відділ кадрів для отримання трудової книжки. Позивач трудову книжку отримав лише 13.03.2017 р., про що свідчить запис в особовій картці (форми № П-2) та Журналі обліку видачі трудових книжок і вкладишів до них (запис № 41). Відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Частиною 3 ст. 40 КЗпП України визначено, що не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Оскільки в силу вимог ч. 1 ст. 38 КЗпП України ПАТ «ДНІПРОАЗОТ» було зобов'язане звільнити Позивача тією датою, про яку він зазначив у своїй заяві, та, враховуючи те, що трудовим законодавством не заборонене звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України, Відповідач правомірно звільнив Позивача згідно його бажання 02.03.2017. Заява Позивача від 09.03.2017 р. вх. № 27 від 13.03.2017 р. була подана лише 13.03.2013, в день отримання ним трудової книжки. Окрім того, на час написання заяви про звільнення за власним бажанням 22.02.2017 р. на Позивача не здійснювався тиск з боку Відповідача. Про те, що заява написана під час погіршення його здоров'я Відповідачу не було відомо, оскільки на стан свого здоров'я Позивач не скаржився та на лікарняному не перебував, а відповідні ствердження Позивача є необґрунтованими та безпідставними. Щодо питання стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу в розмірі 3 882,00 грн. та невиплати належних Позивачу коштів за перші п'ять днів перебування на листку непрацездатності, представники Відповідача пояснили, що наведені вимоги безпідставні, оскільки під час звільнення Позивача Відповідачем було дотримані всі вимоги чинного законодавства, і тому відсутні підстави для стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу в розмірі 3 882,00 грн. Згідно з ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. 22.02.2017 р. Позивач подав заяву про звільнення за власним бажанням з 02.03.2017 р. у зв'язку з виходом на пенсію. 02.03.2017 р., відповідно до поданої Позивачем заяви від 22.02.2017 р., його було звільнено за власним бажанням, у зв'язку з виходом на пенсію, відповідно до ст. 38 КЗпП України. Остаточний розрахунок з Позивачем проведено 02.03.2017 р., в день звільнення за наступними видами платежів: 1. 381,29 грн. - сума компенсації відпустки за 4 дні за 2017 рік. 2. 662,50 грн. - заробітна плата за лютий 2017 року. Оплата листка непрацездатності серія АДБ № 363193 була проведена наступним чином: 1. 14.03.2017 р. (перші п'ять днів за рахунок Відповідача з 23.02.2017 р. по 27.02.2017 р.) в розмірі 482,92 грн.; 2. 06.04.2017 р. (допомога, починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності, а саме з 28.02.2017 р. по 04.03.2017 р.) в розмірі 482,92 грн. Стосовно питання стягнення компенсації моральної шкоди в сумі 2 000,00 грн. представники Відповідача пояснили, що права Позивача Відповідачем не були порушені, а звільнення відбулося у зв'язку з тим, що Позивачем подано заяву про звільнення за власним бажанням відповідно до вимог чинного законодавства. Таким чином, відсутній причинно-наслідковий зв'язок між діями Відповідача та моральними стражданнями Позивача та ствердження про заподіяння йому моральної шкоди є безпідставними та такими, що не відповідають дійсності та не підлягають задоволенню. Позивачем не зазначено, які саме негативні наслідки спричинені внаслідок його звільнення, чим підтверджується розмір заявленої моральної школи, при звільненні Відповідачем дотриманні вимоги чинного законодавства та тому твердження Позивача про компенсацію моральної школи у розмірі 2 000,00 грн. є необґрунтованими. Відносно стягнення з Відповідача неправомірно утриманих з Позивача коштів на оплату профспілкових внесків та лікарняну касу в загальному розмірі 695,34 грн. представник Відповідача надала наступні пояснення. Згідно до Облікової картки члена профспілки працівників хімічних та нафтохімічних галузей промисловості від 02.03.2015 р. Позивач вступив у спілку 02.03.2015 р. В картці міститься заява на утримання із заробітної плати членських профспілкових внесків шляхом безготівкового перерахування бухгалтерією на рахунок ППО ПАТ «ДНІПРОАЗОТ». Починаючи з березня 2015 року по листопад 2016 року із заробітної плати, на підставі наданої згоди Позивачем, Відповідач здійснював відрахування по виду профспілкових внесків в загальному розмірі 435,35 грн. На підставі особистої заяви від 21.12.2016 р. Позивач висловив прохання виключити його із членів профспілки з 01.12.2016 р. На зборах особового складу загону ВОХОР від 21.12.2016 р. було виключено Позивача з членів профспілки та утримання більше не здійснювались. Згода на утримання благодійних внесків зазначена в Відомості утримань благодійних внесків працівників по підрозділу: Загін воєнізованої охорони, відповідно до якої: «Прошу щомісячно з 01 січня 2016 року утримувати і перераховувати з моєї заробітної плати 65 грн. як благодійну допомогу Дніпропетровському обласному благодійному фонду сприяння розвитку охорони здоров'я «Лікарняна каса», під якою за № п/п 158, таб. № 273 є особистий підпис Позивача. Утримання проводились за січень - лютий 2016 року по 65,00 грн., а в жовтні 2016 року на суму 130,00 грн. в якості сплати внесків за березень та квітень 2016 року (по 65,00 грн.), оскільки в цей період Позивач знаходився на лікарняному та утримання із заробітної плати за ці місяці були не можливими, але залишалися обов'язковими. Таким чином, починаючи з січня 2016 року та по жовтень 2016 року із заробітної плати, на підставі наданої згоди Позивачем, Відповідач здійснював відрахування по виду лікарняна каса в загальному розмірі 260,00 грн. На підставі особистої заяви Позивача від 20.05.2016 р., в якій він особисто просив припинити утримання страхових сум 65,00 грн. до ДОБФСОЗ «Лікарняна каса» та з 01.05.2016 р. відповідне щомісячне утримання із заробітної каси було припинено. Таким чином, Позивач 02.03.2015 р. надавав згоду та заяву про вступ до ППО ПАТ «ДНІПРОАЗОТ» та згоду про утримання із заробітної плати членських профспілкових внесків. Також Позивач надав згоду на утримання благодійних внесків з 01.01.2016 р. до ДОБФСОЗ «Лікарняна каса» та Відповідач правомірно, на підставі поданих заяв та згоди здійснював утримання за вказаними видами в загальному розмірі 695,35 грн. З огляду на вищенаведене, твердження Позивача про те, що Відповідач неправомірно утримував та частково викрадав частину заробітної плати не відповідає дійсності. Окрім того, щодо вимог Позивача про стягнення всіх судових витрат, представники Відповідача зазначили, що Позивач не вказує, які саме він поніс судові витрати чи понесе внаслідок розгляду справи. Таким чином, представники Відповідача вважають, що вказані позовні вимоги є необґрунтованими. Вважають процедуру звільнення Позивача такою, що відповідає вимогам законодавства про працю, відсутні підстави для поновлення на роботі та задоволення позовних вимог. Третя особа - Голова Правління [PERSON] у судове засідання не з'явився, з позовними вимогами не згоден та письмово просив розглянути справу за його відсутності. У заяві від 21.06.2017 р. Голова Правління [PERSON] зазначив, що Відповідачем ніяким чином не здійснено тиск на Позивача задля звільнення його з підприємства. Скарг чи заяв про порушення прав від Позивача до підприємства не надходило, а також жодного прохання щодо відкликання заяви про звільнення до дати звільнення [PERSON] до Відповідача не надавав. Позивача було звільнено за власним бажанням з дати, яку він зазначив у своїй заяві, а чинним законодавством України не заборонене звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. З'ясувавши обставини справи, заслухавши пояснення сторін, вивчивши письмові докази, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних мотивів. У судовому засіданні встановлено, що Позивач 02.03.2015 р. відповідно до наказу про прийняття від 02.03.2015 р. № 41 прийнятий на роботу до ПАТ «ДНІПРОАЗОТ» контролером дозорно-патрульної служби загону ВОХОР. Наказом ПАТ «ДНІПРОАЗОТ» про припинення трудового договору № 58 від 02.03.2017 р. Позивач звільнений за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію, відповідно до ст. 38 КЗпП України. Пунктом 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» передбачено, що по справах про звільнення за ст. 38 КЗпП суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Подача працівником заяви з метою уникнути відповідальності за винні дії не може розцінюватись як примус до цього і не позбавляє власника або уповноважений ним орган права звільнити його за винні дії з підстав, передбачених законом, до закінчення встановленого ст. 38 КЗпП строку, а також застосувати до нього протягом цього строку в установленому порядку інше дисциплінарне стягнення. Якщо після закінчення строку попередження трудовий договір не був розірваний і працівник не наполягає на звільненні, дія трудового договору вважається продовженою. Відповідно до ст. 39 КЗпП працівник вправі вимагати розірвання строкового трудового договору при наявності для цього поважних причин (ч. 1 ст. 38 КЗпП). Згідно з ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Суд, дослідивши наявні письмові докази, встановив, що 22.02.2017 р. Позивач подав заяву про звільнення за власним бажанням 02.03.2017 р. у зв'язку з виходом на пенсію. За період з 23.02.2017 р. по 04.03.2017 р. Позивач перебував на листку непрацездатності (серія АДБ № 363193), який надано до оплати 10.03.2017 р. 02.03.2017 р. відповідно до поданої Позивачем заяви від 22.02.2017 р. його було звільнено за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Згідно з ч. 3 ст. 40 КЗпП України визначено, що не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Проте, чинним законодавством не заборонене звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України. Обмеження щодо звільнення працівника, який знаходиться на лікарняному, стосується тільки звільнення з ініціативи власника, що визначено ч. 3 ст. 40 КЗпП України (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті). Також відповідне тлумачення щодо звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності визначено у листі Міністерства соціальної політики України від 27.04.2012 р. № 70/06/186-12 «Щодо звільнення за власним бажанням». При цьому, судом при допиті свідків встановлено, що на час написання заяви за власним бажанням від 22.02.2017 р. на Позивача не здійснювався тиск з боку Відповідача та про те, що заява написана під час погіршення стану його здоров'я Відповідачу відомо не було, оскільки Позивач на стан свого здоров'я не скаржився. Жодного прохання чи листа щодо відкликання написаної заяви від 22.02.2017 р. Позивач до дати звільнення Відповідачу не надавав. Лише 13.03.2017 р., тобто після його звільнення, в день отримання трудової книжки, Позивач подав заяву про відкликання заяви про звільнення. Згідно з ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Дослідивши письмові докази та вислухавши пояснення представника Відповідача, суд дійшов висновку, що з Позивачем проведено розрахунок з дотриманням порядку та строків, визначених ст. 116 КЗпП України. Відповідно до вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 р. № 58 позивачу були направленні листи від 02.03.2017 р, 06.03.2017 р. з проханням з'явитись у відділ кадрів для отримання трудової книжки. Таким чином, дії Відповідача щодо звільнення позивача у звязку з виходом на пенсію на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України відповідно до наказу № 58 від 02.03.2017 р. були правомірними. Позивач трудову книжку отримав лише 13.03.2017 р., про що свідчить запис в особовій картці (форми № П-2) та Журналі обліку видачі трудових книжок і вкладишів до них (запис № 41). Остаточний розрахунок з Позивачем проведено 02.03.2017 р., тобто в день звільнення, за наступними видами платежів: 1. 381,29 грн. - сума компенсації відпустки за 4 дні за 2017 рік (копія відомості перерахувань внесків по Баглійському відділу ДФ КБ «Приватбанк» за березень 2017 року та копія платіжного доручення № 39 від 02.03.2017 р.); 2. 662,50 грн. - заробітна плата за лютий 2017 року (копія відомості перерахувань внесків по Баглійському відділу ДФ КБ «Приватбанк» за лютий 2017 року та копія платіжного доручення № 33 від 02.03.2017 р.). Грошові кошти за п'ять днів перебування на лікуванні згідно листка непрацездатності (серія АДБ № 363193) за період хвороби з 23.02.2017 р. по 04.03.2017 р., який було надано до оплати лише 10.03.2017р., були виплачені в повному обсязі. Згідно протоколу засідання комісії із соціального страхування ПАТ «ДНІПРОАЗОТ» № 11 від 14.03.2017 р. було прийнято рішення призначити допомогу за період непрацездатності з 23.02.2017 р. по 04.03.2017 р. в розмірі 100 %. Згідно ч. 2 ст. 22 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 23.09.1999 р. № 1105-XIV допомога по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов'язаної з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, виплачується Фондом застрахованим особам починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності або до встановлення медико-соціальною експертною комісією (далі - МСЕК) інвалідності (встановлення іншої групи, підтвердження раніше встановленої групи інвалідності) незалежно від звільнення застрахованої особи в період втрати працездатності, у порядку та розмірах, встановлених законодавством. Таким чином, оплата перших п'яти днів тимчасової непрацездатності здійснюється за рахунок коштів роботодавця, починаючи з шостого дня - органами Фонду соціального страхування України. Позивач хворів з 23.02.2017 р. по 04.03.2017 р. включно, 10 днів. Оплата листка непрацездатності серія АДБ № 363193 була проведена: 1.14.03.2017 р. (перші п'ять днів за рахунок Відповідача з 23.02.2017 р. по 27.02.2017 р.) в розмірі 482,92 грн. (копія відомості перерахувань внесків по Баглійському відділу ДФ КБ «Приватбанк» за березень 2017 року та копія платіжного доручення № 179 від 14.03.2017 р.); 2.06.04.2017 р. (допомога, починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності, а саме з 28.02.2017 р. по 04.03.2017 р.) в розмірі 482,92 грн. (копія заяви-розрахунку від 17.03.2017 р. № 29 про фінансування за рахунок коштів Фонду, копія відомості перерахувань внесків по Баглійському відділу ДФ КБ «Приватбанк» за березень 2017 року та копія платіжного доручення № 447 від 06.04.2017 р.). Таким чином, в день звільнення здійснений повний розрахунок відповідно до ст. 116 КЗпП України та оплачено перші п'ять днів перебування на листку непрацездатності Позивача. Згідно акту перевірки додержання суб'єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування № 65/4.4-3 (початок перевірки - 14.04.2017, завершення перевірки - 19.04.2017), складеного головним державним інспектором відділу з питань додержання законодавства про працю застрахованих осіб, зайнятість, працевлаштування інвалідів та з питань дитячої праці у Дніпродзержинському регіоні [PERSON] порушень трудових прав під час звільнення [PERSON] не встановлено. Також при дослідженні судом письмових доказів, встановлено, що вимоги Позивача про стягнення утриманих коштів на сплату профспілкових внесків у розмірі 435,35 грн. та лікарняну касу у розмірі 260,00 грн. є безпідставними, оскільки відрахування із заробітної плати Позивача було здійснено на підставі поданих ним заяв та здійснювалось до часу подання ним також заяв про припинення відрахувань. Враховуючи те, що позивачу судом відмовлено в поновленні на роботі, його позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди не підлягають задоволенню у зв'язку з їх безпідставністю.

Outcome: dismissed