Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-27 00:00:00

31 серпня 2015 року [PERSON] звернувся до Бориспільського міськрайонного суду з даним позовом до відповідача [PERSON] про стягнення 30920 гривень в рахунок відшкодування завданої йому матеріальної шкоди, 40000 гривень на відшкодування завданої йому моральної шкоди, витрати з визначення вартості матеріального збитку завданого його автомобілю в сумі 750 гривень та 3000 гривень витрати про надання правової допомоги. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 19.08.2014 близько 08 год. 59 хв., в світлий час доби, водій [PERSON], керуючи технічно справним мотоциклом [NUMBER], рухаючись по вул.Шевченка в м.Борисполі Київської області, в напрямку вулиці Привокзальна, не проявив уваги до дорожньої обстановки, чим грубо порушив пункт 2.3 «б» Правил дорожнього руху України, перед зміною напрямку руху не переконався, що це буде безпечним та не створить небезпеки чи перешкод іншим учасникам руху, чим грубо порушив п.10.1 ПДР, здійснюючи маневр обгону на перехресті, не переконався, що водій транспортного засобу, який рухається попереду, не подав намір про здійснення повороту ліворуч, чим грубо порушив п.14.6 ПДР, внаслідок чого при виконанні маневру обгону, зіткнувся з автомобілем «Форд Фієста» державний номерний знак [NUMBER] під керуванням водія [PERSON], який здійснював маневр повороту ліворуч з вул.Шевченка на вулицю Йови. Позивач стверджує, що внаслідок ДТП водій мотоцикла [NUMBER] [PERSON] отримав тілесні ушкодження, транспортні засоби отримали механічні пошкодження, а також, згідно висновку судової інженерно-технічної експертизи №1022А від 17.11.2014 за даних дорожніх обставин водій автомобіля «Форд Фієста» своїми односторонніми діями не мав технічної можливості попередити зіткнення з мотоциклом «Кавасакі»; за даних дорожніх обставин технічна можливість попередження зіткненню з автомобілем «Форд Фієста» водієм мотоцикла «Кавасакі» полягала у виконанні ним вимог п.14.6 та 10.1 ПДР, тобто при виконанні даних вимог він мав технічну можливість попередити зіткнення з автомобілем «Форд Фієста», на що у нього не було перешкод технічного характеру; порушення водієм [PERSON] п.п. 2.3 «б», 10.1, 14.6 ПДР України знаходиться в прямому причинному звязку з ДТП. Позивач зазначає, що згідно з висновком автотоварознавчого дослідження від 29 серпня 2014 року величина матеріальних збитків, завданих його автомобілю становить 30994 гривні, а також, що 12.09.2015 року проведено ремонту роботи ПП Асадчук (м.Бердичів), вартість яких відповідно до акту виконаних робіт становить 30920 гривень. Позивач також стверджує, що своїми протиправними діями [PERSON] заподіяв йому моральну шкоди, а саме: душевні страждання, пережиті позивачем у звязку із самим фактом дорожньо-транспортної пригоди та її розслідуванням; душевні страждання, які він зазнав у звязку з пошкодженням автомобіля та неможливості протягом тривалого часу користуватися автомобілем а його прямим призначенням; душевні страждання та емоційний дискомфорт, які спричинили порушення його нормальних завязків, він був вимушений неодноразово відвідувати авторинок та магазини в пошуку необхідних для ремонту автозапчастин, замовляти їх у Німеччині. Завдану йому моральну шкоду оцінює в 40000 гривень. Позивач та його представник в судове засіданні не явились, від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника позивача та позивача, відповідно до якого представник позивача позовні вимоги підтримує повністю (а.с.62-63). Відповідач та його представник в судовому засіданні проти позову заперечували, просили в задоволенні позову відмовити, повністю підтримали надані суду письмові заперечення (а.с.64-69), відповідно до яких вважають, що позивачем не доведено в повному обсязі належними і допустимими доказами: неправомірність дій відповідача, безпосередній причинний зв'язок між неправомірними діями відповідача та шкодою, факт шкоди та докази того, що відповідач є заподіювачем шкоди, або особою, що відповідно до закону зобовязана відшкодувати шкоду. Представник відповідача звертає увагу суду, що надана постанова про закриття провадження у справі не є тим доказом, що згідно зі ст.61 ЦПК України є підставою для звільнення для доказування. Вони також вважають, що звіт з визначення вартості матеріального збитку власнику транспортного засобу, який зроблений позивачем повинен відповідати «Методиці товарознавчої експертизи та оцінці колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Фонду Державного майна України за №142/5/2092 від 24.11.2003. Представник відповідача стверджує, що у звіті відсутня інформація про ДТП, відсутні питання, які ставилися перед оцінювачем, а також інформація, що має значення для проведення оцінки з посиланням на джерела її отримання: відсутні обґрунтування засобів і обсягу відновлювальних робіт з їх усунення чи інших способів урахування дефектів; відсутнє викладення змісту використаних методичних підходів, методів, оціночних процедур та відповідних розрахунків; відсутні додатки, які становлять невідємну частину звіту і містять дані стосовно технічного стану КТЗ, його фотографічні зображення і дані, що підтверджують припущені і розрахунки; відсутні формули в розрахунках в загальному вигляді, а також з числовим зазначенім параметрів. В звязку з цим відповідач та його представник вважають, що позивачем не доведено підстав для стягнення з відповідача моральної шкоди, зокрема наявність та розмір моральної шкоди, протиправність дій відповідача, а також звертають увагу, що в обґрунтування вимог щодо стягнення витрат на оплату правової допомоги, позивачем не надано не одного належного і допустимого доказу, які б підтверджували їх оплату та розрахунок. Додатково в судовому засіданні відповідач та його представник пояснили, що відповідач вважає себе не винуватим в дорожньо-транспортній пригоді та, у разі складання щодо нього протоколу про адміністративне правопорушення, мав намір заявити клопотання про призначення відповідної авто-технічної експертизи. Заслухавши пояснення відповідача, його представника, дослідивши письмові матеріали даної цивільної справи, суд вважає, що вимоги позивача задоволенню не підлягають з наступних підстав. Відповідно до вимог ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1 ст.179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. За змістом ч.2 вказаної статті для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів. За змістом ч. 3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ч.4 ст.60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Згідно з ч.4 вказаної статті вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу САТ557715 позивач [PERSON] є власником автомобіля FORD FIESTA, реєстраційний номер [NUMBER] (а.с.12). Відповідачем [PERSON] визнано, що він та позивач були учасниками дорожнього транспортної пригоди, що сталась в місті Борисполі Київської області 19 серпня 2014 року. Так, згідно з постановою старшого слідчого СВ Бориспільського МВ ГУ МВС України в Київській області [PERSON] про закриття кримінального провадження від 25.11.2014 року, постановленою за результатами розгляду матеріалів досудового розслідування, що внесені до ЄРДР№ 12014110100001482 від 19.08.2014 за фактом ДТП за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, зазначено про те, що слідчий встановив наступне. 19.08.2014 близько 08 год. 59 хв., в світлий час доби, водій [PERSON], керуючи технічно справним мотоциклом [NUMBER], рухаючись по вул.Шевченка в м.Борисполі Київської області, в напрямку вулиці Привокзальна, не проявив уваги до дорожньої обстановки, чим грубо порушив пункт 2.3 «б» Правил дорожнього руху України, перед зміною напрямку руху не переконався, що це буде безпечним та не створить небезпеки чи перешкод іншим учасникам руху, чим грубо порушив п.10.1 ПДР, здійснюючи маневр обгону на перехресті, не переконався, що водій транспортного засобу, який рухається попереду, не подав намір про здійснення повороту ліворуч, чим грубо порушив п.14.6 ПДР, внаслідок чого при виконанні маневру обгону, зіткнувся з автомобілем «Форд Фієста» державний номерний знак [NUMBER] під керуванням водія [PERSON], який здійснював маневр повороту ліворуч з вул.Шевченка на вулицю Йови. Внаслідок ДТП водій мотоцикла [NUMBER] [PERSON] отримав тілесні ушкодження, транспортні засоби отримали механічні пошкодження. За змістом вказаної постанови слідчий також встановив, що згідно висновку судової інженерно-технічної експертизи №1022А від 17.11.2014 за даних дорожніх обставин водій автомобіля «Форд Фієста» своїми односторонніми діями не мав технічної можливості попередити зіткнення з мотоциклом «Кавасакі»; за даних дорожніх обставин технічна можливість попередження зіткненню з автомобілем «Форд Фієста» водієм мотоцикла «Кавасакі» полягала у виконанні ним вимог п.14.6 та 10.1 ПДР, тобто при виконанні даних вимог він мав технічну можливість попередити зіткнення з автомобілем «Форд Фієста», на що у нього не було перешкод технічного характеру; порушення водієм [PERSON] (а.с.6). Відповідно до розяснень Вищого спеціалізованого суду України віл 01.03.2013року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187\~ЦК\~шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166\~ЦК) відповідач звільняється від обов'язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п'ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов'язана відшкодувати шкоду. Відповідно до частини четвертої статті 61\~ЦПК\~вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. У зв'язку із цим у разі прийняття судом постанови про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, наприклад, через закінчення строків накладення адміністративного стягнення (стаття 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення), суд повинен звернути увагу на те, чи містить така постанова суду відповіді на питання про те, чи мала місце дорожньо-транспортна пригода та чи сталася вона з вини відповідача. Відсутність складу злочину, наприклад, у разі відмови у порушенні кримінальної справи, закриття кримінальної справи за правилами\~Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року\~чи закриття кримінального провадження за правилами\~Кримінального процесуального кодексу України 2012 року\~не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова (ухвала) слідчого, прокурора, суду про відмову в порушенні кримінальної справи або її закриття, закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК. З урахуванням наведеного, суд звертає увагу на те, що перевірити обєктивність наведеної в постанові слідчого інформації щодо обставин скоєння дорожньо-транспортної пригоди суд не має можливості, оскільки будь-які належні і допустимі докази, на підставі яких слідчим були встановлені ці обставини, суду надано не було, в тому числі не було надано первинних, складених на місці дорожньо-транспортної пригоди, документів, а також висновок судової інженерно-технічної експертизи №1022А від 17.11.2014, на який є посилання в постанові про закриття кримінального провадження. За відсутності будь-яких інших належних і допустимих доказів на підтвердження того, що дорожньо-транспортна пригода сталась з вини відповідача, суд прийшов о висновку, що однієї зазначеної позивачем постанови про закриття кримінального провадження недостатньо для того, щоб суд, за відсутності постанови суду у справі про адміністративне правопорушення щодо притягнення відповідача адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, суд визнає, що наданий суду письмовий доказ є недостатнім. При цьому суд також виходить з вищенаведених вимог ч.4 ст.60 ЦПК України по те, що рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях, а також щодо обовязку сторони в цивільній справі довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, Оскільки відповідачем не визнається той факт, що дорожньо-транспортна пригода сталась з його вини, а також розмір завданої шкоди, суд прийшов до переконання, що позивачем, який вважає себе потерпілою стороною, не було надано належних і допустимих доказів того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов'язана відшкодувати шкоду, а також належні і допустимі докази на підтвердження розміру завданої матеріальної шкоди Так, висновок спеціаліста автотоварознавчого дослідження, викладеного у Звіті від 04 вересня 2014 року, складений на замовлення [PERSON] (а.с.9-16) визначає матеріальний збиток, завданий власникові автомобіля FORD FIESTA, реєстраційний номер АМ3141 в результаті його пошкодження при ДТП станом на дату дослідження, 29 серпня 2014 року склав 30994,00 грн., без урахуванням ПДВ, а не на дату скоєння дорожньо-транспортної пригоди, тобто на 19.08.2014 (а.с.10). При цьому у висновку також зазначено, що для визначення вартості КТЗ використовувався витратний підхід і метод калькуляції вартості відновлювального ремонту (а.с.9.10). Як вбачається зі змісту протоколу огляду (КТЗ) колісного транспортного засобу від 29 серпня 2014 року огляд пошкодженого належного позивачу транспортного засобу проводився за відсутності відповідача [PERSON] та від його імені підписаний оцінювачем. Адресовану йому телеграму (а.с.15), відповідач не отримав. Також встановлено, що будь-яка описова та мотивувальна частина висновку оцінювача відсутня, додатки, які містять фотографічне зображення транспортного засобу, що не дає можливість перевірити обґрунтованість та обєктивність висновку оцінювача та дотримання ним вимог, передбачених «Методикою товарознавчої експертизи та оцінки КТЗ», затвердженої наказом Міністерства юстиції, Фондом державного майна України №142/52092 від 24.11.2003 року, відповідно до якої мала здійснюватися оцінка. З урахуванням наведеного, суд не може визнати належним і допустимим доказом у даній справі наданий позивачем письмовий доказ Звіт автотоварознавчого дослідження транспортного засобу (КТЗ), приналежного громадянина України [PERSON], з метою визначення матеріальних збитків, нанесених власникові транспортного засобу, станом на 29 серпня 20015 року До позовної заяви позивачем також було подано [PERSON] виконаних робіт №16 від 15.10.2014 року , складений між ПП «Асадчук» та позивачем [PERSON], відповідно до якого з 12.09.2014 року по 15.10.2014 року виконувались роботи по ремонту автомобіля «Форд Фієста, державний номерний знак АМ 3141ВМ, проте докази на підтвердження того, що позивач сплатив зазначену в акті суму в розмірі 30920 гривень (а.с.18), суду також надано не було. Враховуючи відсутність належних і допустимих доказів, що дорожньо-транспортна пригода сталась з вини відповідача, суд прийшов до переконання, що в задоволенні позову по відшкодування матеріальної та моральної шкоди також слід відмовити. Суд також зазначає, що позивачем не надано жодного належного і допустимого доказу на підтвердження завданої позивачу немайнової шкоди, а також якими б було встановлено причинний звязок між діями відповідача та заподіяними позивачу душевними стражданнями, та які б доводили як факт так і розмір заподіяної немайнової шкоди, в звязку з чим відсутні передбачені ст.ст.23,1167 ЦК України підстави для відшкодування такої шкоди. З урахуванням наведеного, суд прийшов до переконання, що позивачем не доведено заявлені позовні вимоги, в звязку з чим в задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до вимог ст..88 ЦПК України у звязку з відмовою у задоволенні позову, понесені позивачем витрати по сплаті судового збору (а.с.1) відшкодуванню не підлягають. Також не знайшли свого підтвердження належними письмовими доказами вимоги щодо відшкодування понесених позивачем витрат на правову допомогу в сумі 3000 гривень, На підставі викладеного,

Outcome: dismissed