Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-04 00:00:00

31 серпня 2018 року представник позивача звернувся до суду з вказаним позовом в якому просить: встановити факт належності [PERSON], яка померла [INFO] правовстановлюючого документу у виді сертифікату серії [NUMBER], виданого на ім'я [PERSON] головою Великоолександрівської районної державної адміністрації 28 липня 1997 року. Визнати за [PERSON] [INFO] право на земельну частку (пай) розміром 10,7 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж частки в натурі, що розташована на території с. Брускинське Великоолександрівського району Херсонської області, підтвердженого сертифікатом серії [NUMBER], виданим на ім'я [PERSON], в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], яка померла [INFO] Позовна заява мотивована тим, що [INFO] померла мати позивача - [PERSON], після смерті якої залишилось майно у вигляді особистих речей, також їй належало право на земельну частку (пай) розміром 10,7 згідно з сертифікатом на право на земельну частку (пай) серія [NUMBER]. Вказане майно та права позивач прийняв фактично у порядку спадкування за законом після смерті матері. Оскільки встановлення факту належності правовстановлюючого документу, і як наслідок факту визнання права на земельну ділянку вирішується виключно в судовому порядку, позивач заявив відповідні вимоги. На судовому засіданні представник позивача позов підтримав, наполягав на його задоволенні. Відповідач в судове засідання не з'явилась, причини неявки суду не повідомила, про час розгляду справи повідомлялась завчасно, належним чином, через оголошення на сайті Судова влада України. За таких обставин суд розглядає справу у відсутність відповідача. Представник Брускинської сільської ради Великоолександрівського району Херсонської області в судовому засіданні проти задоволення вимог позивача не заперечував. Вислухавши представника позивача, дослідивши письмові докази, перевіривши наведені сторонами обставини, суд вважає, що позов необхідно задовольнити з огляду на таке. Відповідно до п.6 ч.1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення фактів належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем ім'ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. [INFO] померла мати позивача - [PERSON], що підтверджується актовим записом № 68 зробленого 10.08.1998 року свідоцтво про смерть серія [NUMBER] після її смерті ї залишилось майно у вигляді особистих речей, також їй належало право на земельну частку (пай) розміром 10,7 згідно з сертифікатом на право на земельну частку (пай) серія [NUMBER]. Позивач фактично прийняв спадщину вступивши в розпорядження речами померлої відповідно і набув право на земельну ділянку. З дослідженої судом свідоцтва про народження серія [NUMBER] встановлено, що матір'ю позивачки зазначено [PERSON], що не збігається з зазначенням її прізвища та по батькові зазначеним в свідоцтво про смерть серія [NUMBER] де остання зазначена як [PERSON], що в свою чергу узгоджується та співпадає з вказівкою її прізвища ім'я по батькові в сертифікаті на право на земельну частку (пай) серія [NUMBER]. Таким чином, зважаючи на схожість прізвища, імені та по батькові зазначених у вказаних документах, приймаючи до уваги відсутність у суду підстав піддавати сумніву встановлені обставини, суд дійшов висновку про обґрунтованість вказаних вимог позову. Відповідно листа від відділу Держземгеокадастру у Великоолександрівському районі Херсонської області від 07.09.2018 року [PERSON]включена до списку членів КСП ім. «Горького» Великоолександрівського району Херсонської області на отримання права на земельну частку (пай) однак за життя сертифікат на земельну частку (пай) серія [NUMBER] не отримувала та право на земельну частку (пай) не оформлено. Відповідно до Інформаційної довідки від 12.09.2018 року виданої завідувачем Великоолександрівської нотаріальної контори згідно спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину), спадкова справа після смерті [PERSON] заведена за № 106/98. Позивач позбавлений можливості у внесенні змін як і в отриманні оригіналів вказаних документів оскільки печатки та органи які видавали відповідні документи не збереглися, а отже у позасудовий спосіб вирішити дане питання позивач не може. Відповідно до пунктів чотири та п'ять Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України (далі - ЦК) ЦК застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої ЦК застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Оскільки, відповідно до пункту першого Прикінцевих та перехідних положень ЦК цей Кодекс набрав чинності з 1 січня 2004 року, а спадщина відкрилася до вказаної дати та до 01 липня 2003 року спірні правовідносини врегульовані нормами ЦК УРСР. Відповідно до частини другої статті 9 ЦК УРСР правоздатність громадянина виникає в момент його народження і припиняється з смертю. Відповідно до статті 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Відповідно до статті 527 ЦК УРСР спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. Відповідно до частини першої статті 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Відповідно до статті 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до частини першої та другої статті 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Аналіз зазначених норм закону дає підстави для висновку, що особа може набути право на спадкове майно за таких умов: вона відноситься до кола спадкоємців визначених законом; нею прийнято спадщину у встановленому законом порядку; спадкодавець на момент смерті мав власність або права, які не припинилися у зв'язку зі смертю. Суд установив, що позивач, будучи віднесеним до спадкоємців першої черги за законом, прийняв спадщину, що відкрилась після смерті матері шляхом вступу в управління спадковим майном у виді речей домашнього вжитку, яка попередньо набула його у власність в порядку фактичного вступу в управління після смерті своєї матері, якій на той момент також належало право на земельну частку (пай), однак яке матір'ю позивача оформлене не було. Отже, позивач вважається таким, що прийняв спадщину в цілому та має право вимагати визнання за ним права на спадщину, що не була оформлена, при тому, що здійснення останнього не обмежено будь-якими строками. Наведені докази є належними та допустимими, оскільки отримані у встановленому законом порядку, містять інформацію щодо предмету доказування, узгоджуються між собою, не заперечуються сторонами та не викликають сумніву щодо їх достовірності. Обраний позивачем спосіб захисту невизнаного права відповідає вимогам закону та змісту правовідносин. Ухвалюючи рішення, суд врахував, що при такому вирішенні спору буде досягнуто справедливий баланс інтересів як позивача, який прийняв спадщину у виді права, що належало його матері, так і відповідача, який не набув таке право на спірне майно у порядку встановленому законом. Відповідно до частини першої, пункту першого частини другої та частини третьої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року (далі - ЦПК України) судові витрати у виді сплаченого позивачем судового збору суд покладає на позивача, враховуючи при цьому, що право останнього не було порушене неправомірними діями або бездіяльністю відповідача, вирішення вимоги позову не віднесено до компетенції відповідача, відповідачем позовні вимоги не заперечувалися та його учать обумовлена особливістю порядку вирішення спорів подібної категорії. З урахуванням викладеного та

Outcome: approved