Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-19 00:00:00

29 липня 2014 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання права особистої приватної власності, в якій позивач, з урахуванням уточнень, просила суд визнати її особистою приватною власністю однокімнатну квартиру [ADDRESS], що придбана на підставі договору купівлі-продажу АЕВ № 511595 від 16 жовтня 2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 174, реєстраційне посвідчення ДБТІ за реєстровим №1742-562 від 23 листопада 2001 року; квартиру [ADDRESS], що придбана на підставі договору про дольову участь у будівництві № 11 від 17 березня 2003 року, що підтверджується рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 жовтня 2007 року, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «ДМБТІ» Дніпропетровської обласної ради, серія ССР № 345273 від 01 липня 2009 року; автомобільний засіб CITROEN C4, реєстраційний номер [NUMBER], номер шасі [NUMBER], 2014 року випуску, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER], виданим 22 липня 2014 року ДАІ м. Дніпропетровська. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач послалась на те, що 04 березня 2000 року між позивачем та відповідачем був укладений шлюб, про що відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Жовтневої районної ради м. Дніпропетровська було зроблено відповідний актовий запис у Книзі реєстрації актів про одруження за №118. Від цього шлюбу родина має двох дітей, [PERSON], [INFO] і [PERSON], [INFO]. Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 03 вересня 2014 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. Під час шлюбу, позивачем на її ім'я та за її особисті кошти було придбано наступне майно: однокімнатна квартира [ADDRESS] та квартиру [ADDRESS]. Отже, як зазначає позивач, все майно було придбане нею за особисті кошти та кошти, які надали їй батьки, а відповідно все майно є її особистою власністю. Відповідач коштів на придбання майна не надавав. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та обґрунтовуючи їх доказами, наявними в матеріалах справи. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, з клопотання про відкладення розгляду справи до суду не звертався. 18 вересня 2014 року представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги визнав, проти їх задоволення судом не заперечував. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. 15 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що 04 березня 2000 року був укладений шлюб між [PERSON] та [PERSON], яка в подальшому взяла прізвище [PERSON]., що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER], видане 04 березня 2000 року відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Жовтневої районної ради м. Дніпропетровська (а.с. 5). [INFO] року народилась [PERSON], батьком якої є [PERSON], матір'ю - [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії № [NUMBER] від 03 жовтня 2000 року, видане відділом реєстрації актів громадянського стану Бабушкінської районної ради м. Дніпропетровська (а.с. 8). [INFO] року народився [PERSON], батьком якої є [PERSON], матір'ю - [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії № [NUMBER] від 21 січня 2011 року, видане Бабушкінським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області (а.с. 9). 16 жовтня 2001 року між [PERSON], в особі її представника [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири, який було посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстроване за № 174 (а.с. 12). Відповідно до п. 1 договору купівлі - продажу квартири, [PERSON] продала, а [PERSON] купила однокімнатну квартиру під номером 269, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] Продаж вказаної квартири здійснено за 23500,00 гривень, які продавець отримала повністю до підписання цього договору (п. 3 договору). Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданий Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради, на підставі рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська по справі № 2-1511/2007 від 17 жовтня 2007 року, 01 липня 2014 року за [PERSON] було зареєстроване право власності на квартиру [ADDRESS] (а.с. 13 - 17). Крім того, позивачем на обґрунтування своїх позовних вимог було надано суду свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER], видане 22 липня 2014 року ДАІ м. Дніпропетровська, відповідно до якого за позивачем зареєстровано автомобіль CITROEN C4, реєстраційний номер [NUMBER] (а.с. 10). 20 жовтня 2014 року представник позивача в судовому засіданні пояснила суду, що рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 03 вересня 2014 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано, проте доказів на підтвердження даного факту суду надано не було. Правовідносини, що виникли між сторонами по справі врегульовані Цивільним кодексом України та Сімейним кодексом України. Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За змістом ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Згідно ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Статтею 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Відповідно до ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Стаття 61 СК України встановлює, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними), та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч.8 ст. 6 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, було роз'яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Згідно п. 24 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. Як вбачається з матеріалів справи, спірне майно на яке позивач просить суд визнати за нею право власності було придбане під час подружнього життя позивача та відповідача. На обґрунтування заявлених позовних вимог [PERSON] послалась на те, що майно, на яке вона просить визнати за нею право власності було придбане нею виключно за власні кошти та кошти її батьків, а отже не може бути визнане спільним майном подружжя. Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України закріплено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Так, в контексті спірних правовідносин, з огляду на досліджені матеріали справи, суд дійшов висновку, що стороною позивача не було надано суду жодних доказів на підтвердження факту придбання нею спірного майна за власні кошти або кошти її батьків, що є обов'язковою умовою у відповідності до вимог ст. 57 СК України, при прийнятті рішення про виключення певного майна зі списку спільного майна подружжя. Відсутність доказової бази свідчить про недоведеність позовних вимог, а отже, як результат зумовлює прийняття судом рішення про відмову в їх задоволенні. При прийнятті такого рішення, судом була врахована позиція сторони відповідача, відповідно до якої представник [PERSON] не заперечував проти задоволення позовних вимог, проте визнання позовних вимог стороною відповідача не є тотожнім визнанню обставин справи, а отже не може слугувати належним доказом придбання спірного майна позивачем, тобто за власний кошт та кошт її батьків, що є підставою для задоволення заявлених позовних вимог. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені в судовому засіданні фактичні обставини в контексті наведених вище норм цивільного законодавства, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання права особистої приватної власності. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд, на підставі ст. 88 ЦПК України, враховуючи результат вирішення справи, вважає, що судові витрати по справі відшкодуванню не підлягають. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed