Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-03 00:00:00

30.01.2015 року позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача , в якому просить суд розірвати шлюб між нею та відповідачем [PERSON], зареєстрований 28.05.2010 р. у Київському відділі реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції м.Одеси, актовий запис №341; після розірвання шлюбу залишити прізвище позивачу -[PERSON]. - стягнути з [PERSON] на користь позивачки аліменти на утримання дитини та визначити місце проживання дитини разом з матір'ю. Від цього шлюбу у сторін народилася донька - [PERSON], [INFO], що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER]. Позивачка до судового засідання з'явилась, позов підтримала, просила суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Позивач у своїх поясненнях посилається на те, що подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе і суперечить її інтересам, а також те що відповідач зобов'язаний утримувати неповнолітню доньку до досягнення нею повноліття, позивач вважає свої позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. На даний час шлюб існує лише формально, подальше збереження сім'ї неможливо. В судове засідання відповідач з'явився, позовні вимоги визнав у повному обсязі. Майнового спору між сторонами немає. Одночасно, суд вважає, що подальше спільне життя чоловіка -[PERSON] та жінки -[PERSON] й збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, тому що сторони подружні відносини припинили й спільного господарства не ведуть, даний факт має істотне значення. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України шлюб розривається, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Також судом враховується той факт, що один із членів сім'ї (чоловік чи жінка) або обоє мають право звернутися із заявою в суд про розірвання шлюбу (ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України) й це право підлягає судовому захисту. Відповідно до положень ст. 51 Конституції України, ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на добровільній згоді жінки та чоловіка, та примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно із положеннями ст. 18 ч. 2 п. 3, ст.ст. 51, 56 ч. 3, ст.110 ч. 1 СК України, дружина і чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань, при цьому способом захисту сімейних прав та інтересів, у тому числі, є право на припинення шлюбних відносин шляхом пред'явлення до суду позову про розірвання шлюбу одним із подружжя. Приймаючи до уваги згоду позивача на розірвання шлюбу і відсутність згоди позивача на примирення, суд вважає, що причини, що спонукають сторону наполягати на розірванні шлюбу, є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам. Однією з причин припинення шлюбу є його розірвання. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду (ч. 3 ст. 105 СК України). На цих підставах суд вважає за можливе позовні вимоги [PERSON] про розірвання шлюбу задовольнити й розірвати шлюб між позивачкою та відповідачем. Крім того, позовні вимоги позивачки про стягнення аліментів у розмірі 800,00 гривень щомісячно на утримання неповнолітньої дитини підлягають задоволенню за наступними підставами. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 181 СК України, способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той з них хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утримані в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 182 СК України, при визначені розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розглянувши повно, всебічно, неупереджено та об'єктивно вимоги [PERSON] про стягнення аліментів з відповідача [PERSON] на утримання неповнолітньої дитини , враховуючи заробіток кожного з батьків неповнолітньої дитини, а також ту обставину, що відповідач не заперечував проти вказаної суми, суд прийшов до висновку встановити розмір аліментів на утримання неповнолітньої доньки - [PERSON], [INFO], у розмірі 800,00 гривень щомісячно. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 200 СК України, суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дітей з урахуванням обставин, зазначених у ст. 182 цього Кодексу. На підставі ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх доку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування та найважливішим обов'язком батьків. Враховуючи викладене, суд вважає, що з відповідача слід стягнути аліменти у розмірі 800,00 гривень щомісячно, враховуючи обов'язок відповідача як батька утримувати доньку. Відповідно до ст. 367 ЦПК України рішення суду в частині стягнення аліментів підлягає негайному виконанню в межах оплати платежу за один місяць. Крім того, суд вважає за можливе задовольнити позовну вимогу щодо встановлення місця проживання дитини з матір'ю з наступних підстав. Так, відповідно до висновку органу опіки та піклування Київської районної адміністрації №983/01-11 від 03.06.2015 року встановлено, що квартира, в якій буде проживати дитина добре облаштована, обладнана усіма комунікаціями та відповідає усім санітарним нормам. Створені всі умови для проживання, відпочинку та розвитку дитини, а тому вважають доцільним визначити місце проживання житини - [PERSON], [INFO] разом з матір'ю - [PERSON], [INFO]. Відповідно до ст.5 СК України держава охороняє сім'ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім'ї. Ніхто не може зазнавати втручання в сімейне життя, крім випадків встановлених Конституцією України. Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю Організації Об'єднаних Націй 20 листопада 1959 року - дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір'ю. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved