Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-14 00:00:00

29 листопада 2016 року позивач [PERSON] звернулася до Хмельницького міськрайонного суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про солідарне стягнення боргу за договором позики, мотивуючи свої вимоги тим, що 18 листопада 2010 року між нею, [PERSON] та [PERSON] було укладено нотаріально посвідчений договір позики, згідно якого [PERSON] взяв у неї в борг грошові кошти в розмірі 79400 грн. еквівалентом 10000 доларів США відповідно до офіційного курсу НБУ на день укладення договору та зобов'язувався повернути їх до 25 липня 2011 року в порядку та на умовах передбачених договором. Вказує, що примірник нотаріально посвідченого договору позики від 18 листопада 2010 року знаходиться у неї, а тому це свідчить що [PERSON] не виконав взяті на себе зобов'язання та не повернув у повному обсязі позичені грошові кошти. За весь час позики [PERSON] повернув незначну суму грошових коштів, а у 2014 році на виправдання неповернення решти коштів, повідомив, що позичені гроші, він позичив своєму другові [PERSON] і що останній поверне кошти. 23 червня 2014 року [PERSON], склав від власного імені договір без назви з якого вбачалося, що він взяв у борг у [PERSON] кошти у сумі 108000 грн., що еквівалентно 9000 доларів США, які останній позичив у неї. Також із договору вбачалося, що [PERSON] зобов'язувався повернути кошти до 23 червня 2015 року та що він бере на себе зобов'язання згідно договору позики № 1927 від 18 листопада 2010 року між [PERSON] та нею. Вказує, що зазначений договір був складений у її та [PERSON] присутності. Даний договір вона розцінює як договір поруки, а тому просить стягнути солідарно кошти з відповідачів в сумі 197 550 грн. з врахуванням повернутих 1500 доларів США. В судовому засіданні позивач та її представник вимоги позову підтримали та просили задовольнити. При цьому позивач [PERSON] вказала, що спочатку кошти їй повертав [PERSON], це буди відсотки, основну суму так і не було повернуто, а потім почав повертати [PERSON], після укладення договору від 23.06.2014 р. Представник позивача просив поновити строк позовної давності з вимогами до [PERSON], оскільки такий строк було перервано. Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні заперечили проти задоволення позову. Представник відповідача просив застосувати строки позовної давності. При цьому [PERSON] вказав що дійсно позичив зазначені кошти у [PERSON], та повертав щомісячно до кінця 2013 р. відсотки по 300 доларів США, а основну суму так і не повернув, оскільки борг було перекладено на [PERSON], який і продовжив користуватися цими коштами. В судове засідання відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомлений, не з'явився, клопотань не надходило. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, у зв'язку із наступним. Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов'язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Судом встановлено, що 18.11.2010 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений нотаріально посвідчений договір позики, згідно якого [PERSON] взяв в борг у [PERSON] грошові кошти в розмірі 79 400,00 (сімдесят дев'ять тисяч чотириста) гривень, еквівалентом 10 000.00 (десять тисяч) доларів США відповідно до офіційного курсу НБУ на день укладення даного договору. Таку саму суму грошових коштів позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві до двадцять п'ятого липня дві тисячі одинадцятого року в порядку та на умовах передбачених цим договором. Повернення позиченої суми повинно бути зроблено в місті Хмельницькому готівкою. Після виконання позичальником свого зобов'язання позикодавець повинен передати йому примірник цього договору. Наявність у позикодавця після спливу терміну повернення грошей примірника цього договору є свідченням прострочення виконання позичальником свого зобов'язання. Сторони домовились, що документом, який підтверджуватиме безспірність заборгованості, буде заява позикодавця, передана зі зворотнім повідомленням позичальникові, у порядку, передбаченому ст.84 Законом України «Про нотаріат». Із пояснень сторін даного договору встановлено, що [PERSON] щомісячно повертав по 300 доларів США в якості відсотків, а усю суму боргу так і не повернув. Після чого, 23.06.2014 р. [PERSON], [PERSON] та [PERSON] уклали письмовий договір, згідно якого [PERSON] взяв у борг у [PERSON] 108 000 грн., що еквівалентно 9 000 доларів США, які він позичив для [PERSON] у [PERSON], якими він користується з 18.11.2010 року та зобов'язується повернути до 23.06.2015 р. згідно договору позики від 18.11.2010 р. між [PERSON] та [PERSON] Всі зобов'язання за цим договором перекладає на себе. Неповернута сума заборгованості, становить 7500 доларів США, що еквівалентно 197 550 грн. Відповідно до роз'яснень, викладених у правових позиціях Верховного Суду України про стягнення боргу за договором позики від 18.09.2013 року у справі № 6-63цс13 та від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50 цс16, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Стаття 526 Цивільного Кодексу України визначає, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передай грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (частина перша статті 207 ЦК України). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно зі ст. 520 ЦК України боржник у зобов'язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. У ст. 521 ЦК України зазначено, що форма правочину щодо заміни боржника у зобов'язанні визначається відповідно до положень ст. 513 цього Кодексу. Частиною 1 ст. 513 ЦК України визначено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні, вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредитору. При цьому договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян (ст. 1047 ЦК України). Законом не передбачено обов'язкового нотаріального посвідчення договору позики. Отже, договір про переведення боргу укладається у письмовій формі та набуває чинності з моменту його підписання сторонами і такий договір укладається лише за згодою кредитора. А тому, суд приходить до висновку, що відбулося переведення боргу, тобто було замінено боржника у зобов'язанні. Всі зобов'язання за договором було перекладено на [PERSON] Таким чином, оскільки [PERSON], який позичив кошти у [PERSON], про що останнім не заперечується, проте враховуючи той факт, що боржник ([PERSON].) у зобов'язанні був замінений іншою особою (переведення боргу) [PERSON] за згодою [PERSON] (наявний її підпис у договорі) кредитора, а тому заборгованість за даним договором слід стягнути з [PERSON] Отже, суд приходить до висновку про стягнення з [PERSON] суми боргу в розмірі 7500,00 доларів США. При поданні позову позивачем визначено суму заборгованості, виходячи із офіційного курсу НБУ станом на день подачі позову, а саме в сумі 197 550 грн. Станом на дату розгляду справи офіційний курс змінився і становить 26,474312 грн. за 1 долар США. Як вбачається із роз'яснень, викладених в абз. 2 п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року N 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення суду належить наводити розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Таким чином, виходячи із наведених позивачем в розрахунку до позовної заяви формул, складові та суми стягнення з відповідача на користь позивача, - позика в еквіваленті до 7500,00 доларів США становитиме 198 557, 34 грн. Однак враховуючи те, що позивач просить стягнути суму боргу в гривневому еквіваленті в розмірі 197 550 грн., позовних вимог не збільшував, тому суд задовольняє дану вимогу в даному розмірі, оскільки позбавлений можливості вийти за межі позовних вимог. Отже, підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку, що з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню сума боргу 197 550 грн. При цьому, солідарна відповідальність по поверненню даного боргу не застосовується, оскільки договір поруки не укладався. Щодо застосування строку позовної давності та у поновленні такого строку відносно вимог до [PERSON], то суд зазначає, що оскільки борг було переведено на [PERSON], а тому і зобов'язання за даним договором у [PERSON] не виникають. Згідно ч. 3 ст. 154 ЦПК України, заходи забезпечення позову можуть бути скасовані судом, який розглядає справу. Частиною 6 ст. 154 ЦПК України також передбачено, якщо у задоволенні позову було відмовлено, провадження у справі закрито або заяву залишено без розгляду, вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Проте суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що слід скасувати заходи щодо забезпечення позову у виді накладення арешту на земельну ділянку, загальною площею 0,0331 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться за адресою: Хмельницька обл., Хмельницький р-н, Грузевицька сільська рада, кадастровий номер [NUMBER] та 1/3 частку квартири за адресою: [ADDRESS], які належать на праві приватної власності [PERSON], і.н. [NUMBER], вжитті ухвалою Хмельницького міськрайонного суду від 05.12.2016 року, оскільки в позові до [PERSON] відмовлено. Судові витрати розподіляються згідно вимог ст. 88 ЦПК України.

Outcome: partial