Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-15 00:00:00

31 січня 2014 року позивач звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про виселення. В обґрунтування позовних вимог, посилався на те, що ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] 02.08.2007 року уклали кредитний договір № DNU0GK08441445, згідно умов якого позивач надав кредит в розмірі 69550,00 дол. США, строком до 02.08.2037 року. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором 03.08.2007 року між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено договір іпотеки, згідно умов якого було передано в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок, розташований за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Гвардійська, буд. 29. Разом з тим, відповідач [PERSON] свої зобовязання щодо повернення кредиту та сплати процентів не виконав. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 липня 2013 року звернуто стягнення на предмет іпотеки. Вточнивши позовні вимоги, просив суд виселити [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] з житлового будинку, розташованого за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Гвардійська, буд. 29 та стягнути судові витрати (том 1 а.с.а.с.2-3,75-78). Заочним рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 березня 2015 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про виселення \~задоволенні. Виселено [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] з житлового будинку (предмета іпотеки), розташованого за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Гвардійська, 29. Вирішено питання щодо судових витрат по справі (том 1 а.с.149-151). Не погодившись із зазначеним рішенням, [PERSON], [PERSON], та [PERSON] було подано апеляційну скаргу (том 1 а.с. 185-191), яку рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 листопада 2015 року - задоволено. Рішення суду першої інстанції скасовано, у задоволенні позовних вимог відмовлено (том 1 а.с.239-243). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 березня 2016 року, касаційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 листопада 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (том 2 а.с.41-43). Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду слід скасувати, ухваливши нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Судом 1 інстанції встановлено, що 02 серпня 2007 року між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір № DNU0GK08441445, згідно умов якого позивач надав відповідачу кредит у розмірі 69550,00 доларів США на строк до 02 серпня 2037 року, а відповідач зобовязався кошти прийняти, належним чином їх використовувати та повернути у строк та на умовах, передбачених договором (том 1 а.с.5-6). В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором 03 серпня 2007 року між позивачем та [PERSON] було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого [PERSON] передала в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок, розташований за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Гвардійська, буд. 29 (том 1 а.с.8-10). Також встановлено, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 липня 2013 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення задоволено частково. В рахунок погашення заборгованості [PERSON], за кредитним договором № DNU0GK08441445 від 02 серпня 2007 року у сумі 110 735,20 доларів США, що у еквіваленті за курсом НБУ складає 884 774,28 грн., з якої: 52 904,49 доларів США, що в еквіваленті складає 422 706,84 грн. заборгованість за кредитом; 21 677,97 доларів США, що в еквіваленті складає 173 206,98 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 4 576,00 доларів США, що в еквіваленті складає 36 562,24 грн. заборгованість комісії за користування кредитом; 26 273,84 доларів США, що в еквіваленті складає 209 927,98 грн. пеня; 31,69 доларів США, що в еквіваленті складає 250,00 грн. штраф (фіксована частина); 5 271,62 доларів США, що в еквіваленті складає 42 120,24 грн. штраф (процентна складова), звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: на будинок загальною площею 76,80 кв.м., житловою площею 55,10 кв.м., розташований за адресою: м. Дніпропетровськ, вул.. Гвардійська, буд. 29, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (49094, м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, буд. 50, код ЄДРПОУ 14360570) з укладанням від імені [PERSON] договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу; стягнуто судовий збір (том 1 а.с.11-12). Задовольняючи позовні вимоги, суд 1інстанції, враховуючи вимоги ст. 38, ч. 2 ст. 39 та ст. 40 Закону України «Про іпотеку», виходив з того, що згідно довідки за підписом голови квартального комітету № 18 (а.с.72), [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] проживають в житловому будинку 29 по вул. Гвардійська в м. Дніпропетровську, на який вищевказаним рішенням суду від 05 липня 2013 року в рахунок погашення заборгованості було звернуто стягнення. 18 грудня 2014 року відповідачам було направлено письмову вимогу добровільно звільнити спірний житловий будинок у тридцятиденний строк з дня отримання цієї вимоги, однак останні в добровільному порядку з будинку не висилилися, а тому підлягають виселенню за рішенням суду. Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами,\~які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Колегія суддів вважає, що зазначеним вимогам рішення суду 1 інстанції не відповідає із наступних підстав. Вирішуючи спір, суд 1 інстанції в порушення вимог ст. ст.\~212-215 ЦПК України\~зазначених положень закону не врахував, фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, належним чином не встановив, зокрема, не перевірив чи набрало законної сили рішення Ленінського районного суду від 05 липня 2013 року по цивільній справі № 422/11772/2012 (2/205/2262/2013 за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки й виселення, та не звернув уваги на те що, в матеріалах міститься лише копія вказаного рішення, яке не набрало законної сили ( том 1 а.с.11-12 Крім того, ухвалюючи оскаржуване заочне рішення, суд першої інстанції порушив вимоги процесуального права щодо належного повідомлення сторін у справі про час та місце розгляду справи. Згідно з правилами ст.ст. 74, 76 ЦПК України, судові виклики здійснюються повістками, що надсилаються особам, які беруть участь у справі. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за три дні до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. З матеріалів справи вбачається, що відповідачі про день та час розгляду справи повідомленні належним чином не були, оскільки відсутні поштові повідомлення про вручення судових повісток сторонам у справі. За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи і підлягає скасуванню (п.1, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України), оскільки порушенням норм процесуального права призвели до неправильного вирішення спору, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову. Вирішуючи питання по суті заявлених позовних вимог, колегія враховую, що виселення з житлового будинку, який є предметом іпотеки врегульовано Законом України «Про іпотеку» та ЖК України. Так, згідно ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку», одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд, за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Відповідно до положень ст. 40 Закону України «Про іпотеку», ст. 109 ЖК України, звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців. Згідно ст. 40 Закону України «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Отже, підставою для виселення з житлового будинку, який є предметом іпотеки, зокрема, є рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, на яке ухвалюючи рішення посилався й суд 1 інстанції. Але, як вбачається з матеріалів справи, рішення Ленінського районного суду від 05 липня 2013 року по цивільній справі № 422/11772/2012 (2/205/2262/2013) за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, яке було підставою ухвалення оскаржуваного рішення, було скасоване рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 грудня 2015 року та у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення відмовлено. Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22.02.2016 року касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» визнано неподаною та повернуто. Таким чином, враховуючи відсутність рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, що відповідно до ст.. ст.. 39, 40 ЗУ «Про іпотеку» є підставою для виселення, колегія суддів вважає, що відсутні законні підстави для виселення відповідачів зі спірного будинку, а тому у задоволенні даного позову слід відмовити.

Outcome: dismissed