Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-25 00:00:00

29.09.2015 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Свій позов мотивувала тим, що 27.01.2012 між нею та [PERSON], як позичальником та фізичними особами - [PERSON], [PERSON], як поручителями, укладений письмовий договір позики, за умовами якого [PERSON] позичила [PERSON], на визначених договором позики умовах грошові кошти в сумі 2000 Доларів США, а останній зобов'язався повернути [PERSON] таку ж суму грошових коштів у визначений Договором позики строк. Згідно п. 4.1. Договору позики строк користування позикою становить один рік з моменту укладення цього Договору. В п. 7.1. Договору позики визначено, що даний договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами, але не раніше передачі коштів і діє протягом строку відповідно до п. 4.1. даного Договору. На підтвердження факту укладення Договору позики та отримання грошей в позику [PERSON] видав [PERSON] розписку, складену та підписану ним власноручно, яка посвідчує факт отримання ним 27.01.2012 року у позику грошових коштів в сумі 2000 Доларів США під п'ять відсотків щомісячно на строк до 26 січня 2013 року. Вказана розписка є невід'ємною частиною Договору позики укладеного між позикодавцем та позичальником та до повного погашення боргу зберігається у позикодавця, який після погашення заборгованості зобов'язується повернути її позичальнику. Окрім того [PERSON] підписав на оригіналі примірника Договору позики відповідне письмове підтвердження про отримання ним 27 січня 2012 року грошових коштів у відповідному розмірі та в повному обсязі. Згідно розділу 6 Договору позики поручителями належного виконання умов договору позичальником виступили [PERSON], та [PERSON], які поручилися перед позикодавцем за повернення позичальником позики в повному обсязі з урахуванням процентів (п. 6.1 Договору позики). Згідно п. 5.1. Договору позики позичальник зобов'язаний повернути позику в повному обсязі після закінчення строку надання позики відповідно до п. 4.1 вказаного Договору. В порушення умов Договору позики відповідач [PERSON] не виконав належним чином взяті на себе зобов'язання. Так, в порушення п.п. 4.1., 5.1. Договору позики [PERSON] не повернув суму позики, що позичені йому на умовах договору позики. Позивач 13.01.2015 року звернувся до [PERSON] із листом - претензією з вимогою проведення розрахунків, передбачених договором позики, по сплаті основної суми позики в повному обсязі до 24.01.2015 року. Аналогічно Позивач цього ж дня звернувся до [PERSON], та [PERSON] як поручителів боржника, із письмовою вимогою сплатити до 24.01.2015 року заборгованість позичальника [PERSON], яка виникла станом на 13.01.2015 року. Вказані вимоги не призвели до бажаного результату, що і стало підставою для звернення позивача до суду з вимогою про солідарне стягнення з відповідачів 2000 Доларів США основного боргу, що еквівалентно 43710, 29 грн.; 2000 доларів США, що еквівалентно 43710,29 грн. - 100% процентів річних за час прострочення виконання грошового зобов'язання із повернення позики в період з 27.01.2013 року по 27.01.2014 року (межі позовних вимог). Всього просить стягнути з відповідачів солідарно 4000 Доларів США, що еквівалентно 87420, 58 грн. (за курсом НБУ станом на 22.09.2015 року, із розрахунку 21,855146 грн., за 1 Долар США). Позивач [PERSON] в судовому засіданні заявлені вимоги підтримала з підстав, що наведено в позовній заяві, просила суд їх задоволити в повному обсязі. Відповідач [PERSON], в судовому засіданні повідомила, що обставини, які зазначено позивачем у позовній заяві дійсно мали місце. З приводу задоволення розміру позовних вимог поклалась на розсуд суду. Відповідач [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні визнали, що обставини, на які посилається позивач у справі, щодо отримання у борг грошових коштів, дійсно мали місце, однак вказують на те, що через два дні після отримання вказаних коштів вони були відвезені [PERSON] до Республіки Польща, де віддані громадянину Польщі [PERSON], який мав пригнати за вказані кошти автомобіль. Вони особисто грошові кошти [PERSON] не віддавали, однак [PERSON] говорив їм про те, що з [PERSON] він повністю розрахувався. Суд, заслухавши пояснення сторін по справі, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази у їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено наступні правовідносини врегульовані нормами ЦК України стосовно позики та виконання зобов'язань, що виникли між сторонами та відповідні їм фактичні обставини справи. Однією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору, що стверджується п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України, а в ч.1 ст. 626 ЦК України зазначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості; договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. В свою чергу Верховним Судом України у своїй постанові від 18.09.2013 року у цивільній справі №6-63цс13 висловлена правова позиція, відповідно до змісту якої письмова форма договору позики через його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа, наданого для підтвердження позовних вимог, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 р. у справі № 6-63цс13). Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми; на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Вирішуючи справи вказаної категорії суд повинен встановити наявність між позивачем та відповідачем за договором позики правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов (правовий висновок Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 02 липня 2014 року справа № 6 - 79 цс 14). У відповідності до приписів ч.1 ст.360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Згідно ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст.ст. 525, 526, 527, 530 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, що випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту; якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а ч.1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідності до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку; поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Правові наслідки порушення зобов'язання, забезпеченого порукою, передбачені ст. 554 ЦК України. Згідно зі ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя; поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Судом встановлено, що 27.01.2012 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON], як позичальником та [PERSON], і [PERSON], як поручителями укладений договір позики, згідно якого [PERSON] отримав грошові кошти в розмірі 2000 Доларів США, зі сплатою за користування позикою процентів в розмірі 60% річних (п.2.2 Договору) від суми позики (а.с. 8). Строк користування позикою становить 1 (один) рік з моменту укладення Договору (п. 4.1. Договору). Згідно преамбули Договору позики та його п. 6.1 - 6.4, [PERSON] і [PERSON] як поручителі, у разі порушення позичальником зобов'язань за вказаним Договором, відповідають перед позикодавцем у тому ж обсязі, що і позичальник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, штрафів, відшкодування збитків. На підтвердження факту укладення Договору позики та отримання грошей відповідач [PERSON] видав позивачу розписку від 27.01.2012 року, оригінал якої разом з оригіналом договору позивачем долучено до матеріалів цивільної справи. (а.с. 45, 46). Відповідно до п. 5.1. Договору позики позичальник зобов'язаний повернути позику в повному обсязі після закінчення строку надання позики відповідно до п. 4.1. Договору. Однак, як встановлено судом, в порушення наведених вище умов Договору та закону відповідач [PERSON] не виконав взяті на себе зобов'язання та по закінченні терміну дії договору не повернув суму позики в розмірі 2000 Доларів США, а тому з відповідача [PERSON] підлягає стягненню сума позики в розмірі 2000 Доларів США, що еквівалентно станом на час подання позовної заяви 43710, 29 грн. (2000 х 21, 85). Суд зважає на те, що станом на час розгляду справи (26.11.2015 року) офіційний курс долара США до національної грошової одиниці - гривні становить 23,77 грн. за один долар США та відповідно сума боргу в гривневому еквіваленті становить 47540 грн., разом з тим, враховуючи принцип диспозитивності, та того, що згідно ст. 11 ЦПК України суд вирішує справи в межах позовних вимог, суд вважає, що до стягнення підлягає сума боргу згідно позовних вимог в розмірі 43710, 29 грн. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України). Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом. ч. 1 ст. 1050 ЦК України встановлено наслідки порушення договору позичальником, якою зокрема регламентовано: якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Зі змісту ч. 2 ст. 625 ЦК України вбачається, що встановлений вказаною статтею розмір процентів, що підлягають стягненню за порушення грошового зобов'язання є диспозитивним, та підлягає до застосування, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тобто три проценти річних від прострочених суми за весь час прострочення застосовується у випадку, якщо сторони в договорі не передбачили інший розмір процентів. Згідно п. 8.3 Договору позики, у разі несвоєчасного повернення суми боргу понад 60 (шістдесят) днів позичальник сплачує суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 100 % річних від простроченої суми. Враховуючи те, що позичальник прострочив виконання зобов'язання з повернення основної суми боргу, він повинен нести відповідальність, визначену ст. 625 ЦК України у порядку та на умовах встановлених п. 8.3 Договору позики, а тому з відповідача [PERSON] також підлягають стягненню кошти у розмірі 100% річних від простроченої суми, за час фактичного прострочення та в межах позовних вимог (з 27.01.2013 року по 27.01.2014 року), у розмірі 2000 Доларів США (2000х100х365 (кількість днів прострочки) : 365:100= 2000), що еквівалентно 43710,29 грн. (також межі позовних вимог). Разом з тим суд вважає, що позовні вимоги до поручителів [PERSON], і [PERSON] про стягнення з них суми боргу солідарно з боржником [PERSON] не підлягають до задоволення, виходячи з наступних підстав. Згідно із ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ч. 2 ст. 251 та ч. 2 ст. 252 ЦК України). З договору позики від 27.01.2012 року (в якому містяться положення про поруку) вбачається, що в ньому не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умови поруки (Розділ 6 договору позики) взагалі не містять строку на протязі якого діє зобов'язання поручителів, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора. Це означає, що строк поруки відноситься до преклюзивних строків. У договорі позики строк виконання основного зобов'язання чітко визначений - строк повного погашення кредиту є 27.01.2013 року (п.п. 4.1., 5.1 Договору). За таких обставин у [PERSON] виникло право пред'явити вимогу до поручителів про виконання порушеного зобов'язання боржника щодо повернення кредиту, починаючи з 27.01.2013 року, протягом наступних шести місяців. Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя по його закінченні припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. Отже, вимогу до поручителів про виконання взятого ним зобов'язання має бути пред'явлено в межах строку дії поруки (6 місяців, 1 року чи будь-якого іншого строку, який встановили сторони в договорі). Тому навіть якщо в межах строку дії поруки була пред'явлена претензія і поручитель не виконав вказані в ній вимоги, кредитор не має права на задоволення позову, заявленого поза межами вказаного строку, оскільки із закінченням строку припинилося матеріальне право. Вказана правова позиція висловлена в Постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року у справі №6-6цс14, яка є обов'язковою до застосування у аналогічних правовідносинах. Враховуючи викладене вимоги позивача до [PERSON] і [PERSON] про стягнення з них солідарно боргу [PERSON] задоволенню не підлягають. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, підлягає стягненню з відповідача [PERSON] та користь позивача судовий збір в розмірі 874, 20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial