Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-03 00:00:00

29 березня 2019 року [PERSON] (далі - позивач) звернувся в суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергосервісна компанія «Луцькі комунальні системи» (далі - відповідач-1), Державного реєстратора відділу реєстрації бізнесу та дозвільних процедур Департаменту «Центру надання адміністративних послуг у місті Луцьку» (далі - відповідач-2) про звільнення з посади директора та зобов`язання вчинити дії. В обґрунтування позову зазначає, що він є директором відповідача-1, звернувся в передбачений законом спосіб до вищого органу управління товариства із заявою про звільнення за власним бажанням. Однак, у розумні строки він не був звільнений із товариства, що перешкоджає йому в вільному виборі місця роботи. З наведених вище підстав позивач просить суд: 1) визнати трудовий договір, укладений між позивачем та відповідача-1 припиненим на підставі статті 38 КЗпП України (за власним бажанням) з 18 березня 2019 року. 2) зобов`язати відповідача-2 внести зміни до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо звільнення [PERSON] з посади керівника відповідача -1 та виключити його прізвище із зазначеного реєстру, як керівника (директора) відповідача-1. Позивач у судове засідання не прибув, однак його представник подав на адресу суду заяву, в якій просить слухати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує. Відповідачі своїх представників у судове засідання не направили, відзивів на позов не подавали. Як визначено у частині першій статті 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки відповідачі були належним чином повідомлені про розгляд справи, однак не подали відзив, враховуючи, що позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково, з таких підстав. Судом встановлено, що згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань позивач є керівником (директором) відповідача-1, а також його підписантом. Єдиним засновником (власником) вказаного товариства є громадянка [PERSON] . Відповідно до п.8.13 статуту відповідача-1, саме до повноважень загальних зборів учасників товариства відноситься вирішення питання про призначення та звільнення його директора. Як слідує з матеріалів справи, 15 лютого 2019 року позивач склав заяву на ім`я вищого органу управління відповідача-1 - загальних зборів з проханням звільнити його за власним бажання на підставі ст.38 КЗпП України з 18 березня 2019 року. Вказана заява того ж дня була направлена на адресу відповідача-2 (а.с.38-39). Крім того, позивач, як директора відповідача-1 листом від 15 лютого 2019 року повідомив єдиного учасника товариства - Джуру Марію Михайлівну про проведення 18 березня 2019 року загальних зборів учасників товариства з порядком денним - звільнення директора за власним бажанням (а.с.40-41). Матеріали справи не містять доказів того, що загальні збори учасників відповідача-1 були проведені, а позивач був звільнений з посади за власним бажанням. Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає таке. Частиною першою статті 38 КЗпП України визначено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Крім того, статтею 43 Конституції України передбачено, що держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Використання примусової праці забороняється. З аналізу вищенаведених положень законодавства слідує, що кожен має право на звільнення з роботи за власним бажанням, а не виконання роботодавцем свого обов`язку винести рішення про звільнення працівника перешкоджає праву особи на вільний вибір професії та роду трудової діяльності, а також фактично зводиться до примусової праці, що не допускається. Оскільки позивач, як працівник та керівник відповідача-1 подав заяву на звільнення за власним бажанням, вжив всіх можливих заходів для скликання та проведення засідання вищого органу управління підприємства - загальних зборів учасників товариства, які безпідставно у встановлений строк не звільнили позивача із займаної посади, суд дійшов висновку, що права та законні інтереси позивача слід поновити шляхом визнання трудового договору припиненим з 18 березня 2019 року. В задоволенні позовних вимог до відповідача-2 суд відмовляє, оскільки в матеріалах справи відсутні відомості про порушення з його боку прав та законних інтересів позивача, а саме докази звернення позивача із заявою про внесення змін до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та відмова реєстратора внести ці зміни. У зв`язку з частковим задоволенням позову до відповідача-1, з нього на користь позивача слід стягнути 768,40 грн. судового збору, який сплачений при поданні позову. На підставі наведеного та

Outcome: partial