Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-21 00:00:00

30 березня 2021 року [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просить суд визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з матір`ю - [PERSON] , [INFO] , РНОКПП - [NUMBER] . Позовні вимоги мотивує тим, що 04.08.2012 року уклала шлюб з відповідачем, який рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 26.07.2018 року було розірвано. За час шлюбу у сторін народилася дитина - [PERSON] , [INFO] . При розгляді судом справи про розірвання шлюбу питання визначення місця проживання дитини не вирішувалося. На даний час у зв`язку з укладенням шлюбу позивачем вона змінила місце проживання і мешкає в [ADDRESS] і новий чоловік надав згоду на проживання і реєстрацію позивача разом з дитиною у своїй квартирі, за вказаною адресою. Однак, відповідач заперечує щодо визначення місця проживання малолітньої доньки разом з матір`ю в м.Ужгород. На письмову пропозицію позивача про укладення договору про визначення місця проживання дитини відповідач не відреагував. 29.04.2021 року відповідачем [PERSON] подано відзив на позов в якому просив закрити провадження в справі, посилаючись на відсутність між сторонами спору щодо місця проживання дитини. Зазначив, що з моменту розірвання шлюбу у відповідача ніколи не було заперечення щодо проживання дитини разом з матір`ю, позовна заява містить суттєві розбіжності щодо данних позивача та обставин справи. Щодо роздруківки смс повідомлення, то в такому позивач просить про надання згоди на реєстрацію дитини в м.Ужгород, хоча сама позивач там не зареєстрована. Крім того, позивач без згоди відповідача давно перевезла дитину для проживання в м.Ужгород, та навіть такі дії позивача відповідач не оскаржував, хоча мав для цього законні підстави. Також звернув увагу суду на відсутність доказів щодо умов проживання дитини в [ADDRESS] , що ставить під сумнів обґрунтованість позовної заяви та захист інтересів дитини. 11.05.2021 позивачем подано відповідь на відзив на позов в якому просила задоволити позовні вимоги. Зазначила, що після розірвання шлюбу, а саме з 2020 року і по теперішній час відповідач так і не надав згоду на реєстрацію місця проживання дитини за адресою [ADDRESS] разом з позивачем. Зазначила, що відповідачем не надано жодного доказу щодо не заперечення ним стосовно визначення місця проживання дитини разом з позивачем. Також зауважила, що заперечення відповідача щодо не зазначення в прохальній частині позовної заяви конкретної адреси за якою повинно бути визначено місце проживання дитини, то такі є безпідставними оскільки сімейне законодавство під місцем проживання дитини визначає не конкретну адресу, а саме особу з якою має проживати дитина. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася. Однак, в судовому засіданні брала участь її представник [PERSON] , яка позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просять суд позов задоволити. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні наголосили на відсутності предмету спору щодо визначення місця проживання дитини разом з матір`ю. Представник третьої особи органу опіки та піклування Мукачівської міської ради Степанова О.Р. в судове засідання не з`явилася. Подала заяву про розгляд справи без її участі та висновок щодо місця проживання дитини. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За вимогами ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). У відповідності до ч.1 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, який рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 26.07.2018 року було розірвано (а.с.17). За час спільного проживання у сторін народилася дитина - [PERSON] , [INFO] , яка разом з матір`ю зареєстрована за зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.12, 10, 11). З описової частини позовної заяви вбачається, що після розірвання шлюбу дитина залишились проживати з матір`ю та на даний час фактично проживає в [ADDRESS] , навчається в Ужгородській спеціалізованій школі І-ІІІ ступенів № 5 з поглибленим вивченням іноземних мов (а.с.21). Вказані обставини також визнаються відповідачем. Судом встановлено, що позивач наполягає на визначенні місця проживання малолітньої дитини разом з матір`ю, відповідач не заперечував щодо проживання дитини разом з матір`ю, наголошував на тому, що між ним і позивачем ніколи не існувало спору щодо місця проживання дитини, а твердження позивача є безпідставними та штучно створеними обставинами. Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. За змістом статті 31 ЦК України малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Судом встановлено та доводиться матеріалами справи, що відповідач фактично проживає окремо від позивача та доньки. У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії. Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із ч.7 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. У ст. 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1-3 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Враховуючи вимоги ст. 51 Конституції України, ст. 3, 9, 18 Конвенції про права дитини, ст. 7 СК України, а також положення прецедентної практики Європейського суду з прав людини, при вирішенні справи, зокрема, про визначення місця проживання дитини встановлення обставин, які, на думку суду, забезпечують найкращі інтереси дитини та зазначення указаних обставин у відповідному рішенні є обов`язком суду. Як на підставу своїх вимог про визначення місця проживання дитини позивач, посилається на не вирішення вказаного питання під час розірвання шлюбу та існування між сторонами спору щодо місця реєстрації дитини за адресою [ADDRESS] , в якій вона на даний час проживає з дитиною. Разом з цим, твердження позивача, про ненадання відповідачем жодного доказу щодо не заперечення ним стосовно визначення місця проживання дитини разом з позивачем, не заслуговують на увагу, оскільки дитина фактично проживає разом з матір`ю, відповідач не чинить перешкод в такому, доказів протилежного суду не надано та матеріали справи не містять. Аналіз національного законодавства вказує на те, що втручання суду у вирішення питання щодо місця проживання дитини має відбуватись у крайніх випадках, за наявності спору між батьками, задля сторонньої оцінки обставин, що визначені ч.2 ст.161 СК України. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Посилання позивача на існування спору щодо місця реєстрації дитини не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки такі не доведені матеріалами справи, крім того вони жодним чином не стосуються предмета доказування у даній справі. Згідно із частинами 4, 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. При ухваленні рішення, суд також приймає до уваги поданий до суду висновок органу опіки та піклування Мукачівської міської ради №1650/01-32 від 09.11.2021 року про доцільність визначення місця проживання дитини за адресою фактичного проживання матері дитини в [ADDRESS] , за умови реєстрації та збереження за дитиною, до набуття нею повноліття права користування квартирою [ADDRESS] , частина якої перебуває у власності матері дитини. Після ознайомлення з вказаним висновком органу опіки та піклування позивач своїм правом на збільшення, чи зменшення позовних вимог не скористалася, а відповідно до ч.2 ст.264 ЦПК України, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Враховуючи вищенаведене, беручи до уваги, що позивачем не надано суду доказів наявності спору між нею та батьком дитини щодо місця проживання дитини, підстави зазначені позивачем у позовній заяві та встановлені під час розгляду справи в суді для визначення місця проживання доньки разом з нею, суд розцінює як намагання вирішити на свою користь інший спір щодо місця реєстрації дитини. Таким чином, суд вважає, що спір між сторонами щодо місця проживання дитини відсутній, підстав для судового захисту прав дитини шляхом визначення її місця проживання з матір`ю суд не вбачає та приходить до висновку про відмову у задоволенні даного позову. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed