Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-19 00:00:00

30 вересня 2019 року позивач звернувся до суду із позовом, в якому просить витребувати ѕ частини житлового будинку [ADDRESS] з чужого незаконного володіння [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він з 1983 року по теперішній час зареєстрований за вказаною адресою, проживав разом зі своїми батьками - [PERSON] , померлим [INFO] та матір`ю [PERSON] , померлою [INFO] . Спірний житловий будинок належав батьку позивача, і після його смерті був успадкований в Ѕ частці позивачем, в Ѕ частці дружиною померлого. Після смерті матері її Ѕ частка житлового будинку була позивачем та його братом [PERSON] по ј частці. Таким чином, позивач вважає, що набув право на ѕ частки житлового будинку у порядку спадкування після смерті батьків. Після смерті батьків позивач залишився проживати за місцем реєстрації, в 2007 році брат повідомив позивачу про намір продати житловий будинок та познайомив з майбутнім власником - відповідачем у справі. В січні 2008 року новий власник будинку виселив позивача зі спірного будинку за допомогою наряду « Беркут », не надавши можливість забрати свої речі та докуменети. В 2018 році позивач відновив втрачений паспорт та звернувся до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті батьків. При ознайомленні зі спадковою справою позивач дізнався про те, що його брат [PERSON] оформив свідоцтво про право на спадщину на житловий будинок [ADDRESS] , надавши неправдиві відомості, після чого продав будинок відповідачу у справі. На думку позивача внаслідок шахрайських дій він був позбавлений права власності, з цього приводу порушено кримінальне провадження № 12019220770000368. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 08 жовтня 2019 року позовна заява залишена без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків позовної заяви. Після усунення недоліків 14.11.2019 року ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 18.11.2019 року провадження у справі відкрито, справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 12 грудня 2019 року заяву про самовідвід судді Харківського районного суду Харківської області Бобко Т.В. задоволено, справу передано на розгляд іншому судді. За результатами повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу передано в провадження судді Назаренко О.В. 18 грудня 2019 року через канцелярію суду надано відзив на позовну заяву, яким представник відповідача [PERSON] заперечувала проти позовних вимог, просила застосувати строк позовної давності. В обґрунтування заперечень проти позову представник відповідача вказувала на те, що згідно відомостей домової книги [PERSON] був зареєстрований у спірному будинку 04 серпня 1983 року, знятий з реєстрації - 07 травня 1988 року, вважаючи свідоцтво про право на спадщину, видане [PERSON] незаконним, позивач не просить визнати його таким, не заявляє вимог про визнання договору купівлі-продажу будинку недійсним, а тому відсутні підстави для витребування майна з володіння відповідача. Крім того, у відзиві зазначено про реконструкцію спірного житлового будинку, внаслідок якої створено інших об`єкт нерухомості, який не має відношення до позивача та його батьків. 08 січня 2020 року через канцелярію суду подано відповідь на відзив, яким відповідач вказує, що строк на подання відзиву пропущений без поважних причин, заява про поновлення цього строку не надано, також, у переліку додатків відсутній документ, що підтверджує повноваження представника, докази направлення відзиву іншим учасникам справи. Відповідач не погоджується з викладеними у відзиві доводами, вважає відомості домової книги та довідки від 03.05.2007 № 845 такими, що не можуть бути доказами, що відповідач не був зареєстрований у спірному будинку. Вказує, що позивач зареєстрований у спірному будинку, але не проживає в ньому з 2007 року, що підтверджується актом депутата Липецької сільської ради Шершень Т.І. від 12.11.2018. Вважає, що ним надано достатньо доказів на підтвердження того, що відповідач не є добросовісним набувачем. Щодо строку позовної давності позивач зазначає, що на момент посвідчення договору купівлі-продажу та прийому-передачі грошей, позивач присутнім не був, тому не здогадувався про відчуження будинку. Крім того, відсутність паспорта громадянина України унеможливило вжиття заходів на відновлення своїх порушених прав. Одночасно з відповіддю на відзив відповідач заявив клопотання про виклик в якості свідків наступних осіб: відповідача [PERSON] , третю особу - [PERSON] , третю особу - державного нотаріуса Першої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області Богунову Надію Валентинівну, агентів з нерухомості агенції «Квартал» Шершень Тамару Іванівну , Павлюк Раїси Іванівни , представника позивача [PERSON] . 21 лютого 2020 року через канцелярію суду подані заперечення проти позову державного нотаріусу Першої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області Богунової Н.В., яким остання заперечує проти позовних вимог, посилаючись, що при видачі свідоцтва про право на спадщину були дотримані всі вимоги законодавства, перевірено склад спадкового майна та коло спадкоємців. Жодних доказів на підтвердження факту проживання з померлим [PERSON] та [PERSON] спадкоємцем [PERSON] до нотаріальної контори не надавалось. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 22.06.2020 підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. Під час судового розгляду представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги у повному обсязі, пояснив про обставини, викладені у позовній заяві та у відповіді на відзив. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнала, просила у позові відмовити на підставах, вказаних у відзиві на позовну заяву. Представник третьої особи [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги не визнав у повному обсязі. Допитаний у судовому засіданні в якості свідка відповідач [PERSON] пояснив, що позивач не був зареєстрований у спірному житловому будинку ані під час оформлення спадщини, ані під час укладення договору купівлі-продажу, йому в 2007 році було відомо про укладення договору купівлі-продажу. Під час прибуття відповідача з ріелтором з АН «Квартал» позивач був присутнім у будинку та будь-яких заперечень не висловлював, але просив дозволити йому пожити деякий час у спірному будинку. Відповідач дозволив проживання у будинку позивача, в 2008 році останній з будинку виселився. Також відповідач зазначив, що після придбання спірного житлового будинку земельна ділянка була приватизована, житловий будинок перебудований, на теперішній час того будинку, який був придбаний - не існує. У судове засідання учасники справи не з`явилися, представник позивача надав заяву про розгляд справи у його відсутність та відмовився від допиту свідків. Представник відповідача надала суду заяву про розгляд справи у її відсутнііст, просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Третя особа державний нотаріус Першої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області Богунова Надія Валентинівна у судове засідання не з`явилася, просила розглядати справу у її відсутність. Треті особи державний нотаріус [PERSON]., ПАТ «ОТП Банк» про час та місце розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомили. [PERSON] , ПАТ «ОТП Банк» про час та місце розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомили. Враховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами. [PERSON] , [INFO] , народився від шлюбу [PERSON] та [PERSON] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] , повторно видане 13.12.2018 Відділом ДРАЦС по Харківському району та місту Люботину ГТУЮ в Харківській області) [PERSON] помер [INFO] (свідоцтво про смерть серії [NUMBER] , повторно видане 13.12.2018 Відділом ДРАЦС по Харківському району та місту Люботину ГТУЮ в Харківській області) [PERSON] померла [INFO] (свідоцтво про смерть серії [NUMBER] , повторно видане 13.12.2018 Відділом ДРАЦС по Харківському району та місту Люботину ГТУЮ в Харківській області) Згідно довідки про реєстрацію місця проживання від 27.11.2018 № 122, виданої виконавчим комітетом Липецької сільської ради Харківського району Харківської області, картки реєстрації особи, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований по [ADDRESS] з 04.08.1983 по теперішній час. Постановою державного нотаріуса Першої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області від 14.12.2018, [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті батьків [PERSON] , померлого [INFO] та [PERSON] , померлої [INFO] , оскільки 29 травня 2007 року після смерті [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок по [ADDRESS] на ім`я сина - [PERSON] , який прийняв спадщину. Згідно довідки Липецької сільської ради Харківського району Харківської області від 03.05.2007 № 845, яка була долучена до спадкової справи, у вказаному будинку проживали та були постійно зареєстровані [PERSON] та [PERSON] по день смерті. У зв`язку з неможливістю перевірити склад спадкового майна на ім`я спадкодавці [PERSON] , нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину. З матеріалів спадкової справи № 1425/2006, заведеної після смерті [PERSON] , вбачається, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 18 листопада 1950 року по час смерті. [PERSON] протягом шестимісячного строку звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті матері, зазначивши про відсутність інших спадкоємців за законом. За інформацією Липецької сільської ради Харківського району Харківської області від 03.05.2007 № 845 станом на час смерті [PERSON] , померлого [INFO] , зареєстрована була [PERSON] . Станом на час смерті останньої зареєстровані разом з нею особи - відсутні. Житловий будинок по [ADDRESS] належав на праві власності на підставі свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, виданого 21 квітня 1989 року на ім`я [PERSON] , згідно рішення виконкому Харківської районної ради № 372 від 18.04.1989. На підставі наданих нотаріусу доказів, 29 травня 2007 року [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться в [ADDRESS] та складається з такого: житловий будинок літ. «А-1» - дерево, обкладено цеглою, житловою площею 49,40 кв.м., загальною - 60,20 кв.м. за надвірними будівлями: літня кухня літ. «Б», літній душ літ. «В», сараї літ. «Гг», вбиральня літ. «Д», погріб літ. «П», огорожа № 1-3. При таких обставинах, судом встановлено, що станом на час видачі свідоцтва про право на спадщину на ім`я [PERSON] , інформація про реєстрацію позивача у спірному будинку або постійне проживання разом з батьками була відсутньою. Крім того, в матеріалах спадкової справи наявна інформація про відсутність зареєстрованих осіб у спірному будинку на час смерті батьків позивача. Вказана інформація міститься також в будинковій книзі на спірний житловий будинок, з якої вбачається, що [PERSON] зареєстрований по [ADDRESS] 04.08.1983, знятий з реєстрації за вказаною адресою 07.05.1988. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Оскільки позивач не заявляє позовні вимоги про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, суд не розглядає питання про правомірність або неправомірність його видачі та не надає оцінку законності вказаного правовстановлюючого документу. Згідно витягу з єдиного реєстру досудових розслідувань від 23.07.2019, викладені в заяві [PERSON] відомості про вчинення кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 190 КК України, внесені до єдиного реєстру досудових розслідувань № 12019220770000368. Інформації щодо стану розслідування вказаного кримінального провадженні після внесення відомостей до ЄДРДР суду не надано. 20.12.2007 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу житлового будинку який знаходиться в [ADDRESS] , договір посвідчено приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Десятниченко О.В. вказаний житловий будинок є предметом іпотеки за договором іпотеки ВКВ № 789497-789500 від 20.12.2007, за вказаним договором зареєстровано обтяження № 6276205 - заборона на нерухоме майно (інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 182628564 від 26.09.2019) Дійсність договору купівлі-продажу не оспорюється позивачем, оскільки вимог про визнання його недійсним не заявлено. 15.12.2016 року за [PERSON] зареєстровано право власності на земельну ділянку, на якій розташовано спірний житловий будинок з надвірними будівлями в [ADDRESS] (інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 182628564 від 26.09.2019) Як вбачається з технічного паспорту на спірний будинок, що виготовлений станом на 08.11.2010, відповідачем протягом 2010 року до житлового будинку літ. «А-1» було здійснено прибудова «А2-1», мансарда літ. «Мс», тераса літ. «а2», ганки літ. «а3», «а4», балкон літ. «а5», внаслідок чого загальна площа будинку збільшилася та становить 185,0 кв.м., з яких житлова - 125,5 кв.м., допоміжна - 59,5 кв.м. Надвірні будівлі знесені та протягом 2010 року збудовані нові надвірні будівлі - гараж літ. «Е», літня кухня літ. «Ж», хвіртка № 4, ворота № 6, огорожа № 5, хвіртка № 7, свердловина літ. «К», місцева очисна споруда літ. «Я». На реконструйований будинок та новозбудовані надвірні будівлі відділом містобудування та архітектури Харківської райдержадміністрації 08.02.2017 видано будівельний паспорт. Станом на час розгляду справи суду не надано доказів введення реконструйованого житлового будинку по [ADDRESS] до експлуатації та реєстрації на нього права власності. Одночасно з цим суд вважає доведеним, що майно щодо якого заявлені позовні вимоги, станом на час розгляду справи знищено внаслідок реконструкції та знесення складових цього майна. По [ADDRESS] розташований об`єкт нерухомості, право власності на який станом на час розгляду справи за забудовником не зареєстровано. При таких обставинах, суд не вбачає підстав для задоволення позовної вимоги про витребування ѕ частин житлового будинку по [ADDRESS] , при цьому виходить з такого. Пунктом 23 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07.02.2014 р. передбачено, що згідно зі ст. 387 ЦК України та ч. 3 ст. 10 ЦПК України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. Відповідно до положень статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо згідно зі статтею 388 цього кодексу майно не може бути витребуване в нього. Згідно зі статтею 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Отже, відповідно до частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК. До вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК) відносяться усі випадки, коли майно вибуло з володіння поза волею власника (або законного володільця). Набувач не може бути визнаний добросовісним, якщо на момент вчинення правочину з набуття майна право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстроване не за відчужувачем або у цьому реєстрі був запис про судовий спір відносно цього майна (обтяження). Водночас запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності відчужувача не є безспірним доказом добросовісності набувача. Відповідач може бути визнаний добросовісним набувачем за умови, що правочин, за яким він набув у володіння спірне майно, відповідає усім ознакам дійсності правочину, за винятком того, що він вчинений при відсутності у продавця права на відчуження. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесеннні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Відповідповідний правовий висновок викледений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року, справа № 183/1617/16. Отже, враховуючи, що виключно власник наділений правом, передбаченим ст. 388 ЦК України, саме на позивача покладається обов`язок доведення володіння цим титулом до вибуття майна. Суд дійшов висновку, що позивачем не доведеного наявність у нього права власності на ѕ часток спірного житлового будинку по [ADDRESS] . До того ж, позивач визначив обсяг спадщини, що відкрилася після смерті батьків без врахування положення ч. 1 ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю, згідно якої майно, нажите подружжям за час шлюбу є його спільною власністю. Позивачем не заявлені вимоги про визнання недійсними правовстановлюючих документів, на підставі яких набуто право власності [PERSON] , [PERSON] , також не заявлена вимога про визнання права власності на спірне майно у порядку спадкування за законом. Крім того, суд зауважує, що одним з предметів доказування є та обставина, що майно вибуло поза волею власника. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачу з кінця 2007 року стало відомо про порушення своїх прав внаслідок продажу спірного будинку відповідачу [PERSON] . У позовній заяві позивач зазначає, що його брат [PERSON] повідомив про свій намір продати будинок, проти чого позивач заперечував. Враховуючи ту обставину, що після отримання інформації про намір продати будинок позивач не скористався своїм правом на звернення до нотаріальної контори з питань спадкування, не звертався до правоохоронних органів або до суду з приводу своїх порушених прав, відсутні підстави вважати, що спірне майно було у володінні позивача та вибуло з його володіння поза волею останнього. У своїй постанові від 12 лютого 2020 року по справі № 761/17142/15-ц Верховний Суд зазначив, що відповідно до статті 387 ЦК України за віндикаційним позовом може бути витребувана лише індивідуально визначена річ, оскільки призначення такого позову є повернення лише того майна, яке було у власності особи. Ухваливши рішення про витребування квартири з чужого незаконного володіння відповідача та передачу її позивачу , суд першої інстанції не з`ясував, чи існує квартира у тому розмірі, яку набув відповідач, якщо ні, то в якому розмірі необхідно витребувати квартиру. Оскільки витребування майна від добросовісного набувача залежить від обставин вибуття майна з володіння власника, то суду необхідно з`ясувати та надати оцінку діям позивача щодо володіння квартирою, інтересу до неї, вибуття її з фактичного володіння позивача, оскільки у запереченнях на позов відповідач посилався на те, що квартира вибула з володіння позвача через її бездіяльність. Верховний Суд зазначає, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 у справі № 338/180/17). Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності з одночасним застосуванням приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними ( недоцільним). Отже, вирішуючи спір, суд мав з`ясувати, який спосіб захисту є ефективним для захисту порушених прав особи, яка звернулася до суду з позовом. З огляду на викладену позицію Верховного Суду з приводу витребуваного майна, суд вважає, що обраний позивачем спосіб захисту є недоцільним, оскільки позивачем не доведено яке саме майно, що увійшло до складу житлового будинку [ADDRESS] , є його власністю, на якій правовій підставі воно належить позивачу, а також не доведено відсутність волі позивача на вибуття його з володіння. Щодо строку позовної давності судом встановлено такі обставини. Як вбачається зі змісту позовної заяви, з кінця 2007 року позивач був обізнаний з наміром [PERSON] відчужити спірний будинок, також була відома особа майбутнього покупця. Після відчуження спірного будинку, новий відповідач [PERSON] в січні 2008 року за допомогою наряду «Беркут» виселив [PERSON] з житлового будинку по [ADDRESS] . При таких обставинах, з 2008 року позивач вважав свої права порушеними внаслідок відчуження спірного житлового будинку та невизнання за позивачем права власності та право на користування цим майном. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідається або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. При таких обставинах, строк позовної давності для звернення до суду з вимогами про витребування майна закінчився в 2011 році, клопотання про поновлення строку позовної давності позивачем не заявлено. У відповіді на відзив позивач надає пояснення неможливості до 2018 року звернутися за захистом своїх прав через відсутність у нього паспорту громадянина України. Суд не визнає вказані позивачем причини пропуску позовної давності поважними, враховуючи при цьому відсутність доказів на підтвердження втрати позивачем паспорту громадянина України та відсутність будь-яких інших документів, що встановлюють особу. Одночасно з цим, необхідно зауважити, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. Суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, а тому не вважає за можливе відмовити у задоволенні позову з підстав спливу позовної давності.

Outcome: dismissed