Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-17 00:00:00

30.05.2018 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якому просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою [ADDRESS]. Позовні вимоги мотивує тим, що позивач є власником квартири [ADDRESS], відповідач є колишнім чоловіком позивача, з лютого 2017 р. відповідач виселився та не проживає в даній квартирі Так як відповідача не проживає у квартирі, не бере участі в її утриманні, крім того, вона (позивачка) позбавлена можливості оформити субсидію, тому звернулася до суду з вказаним позовом. Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю з підстав, викладених в позовній заяві та просить їх задовольнити. Відповідач в підготовчому засіданні позов визнав. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, відповідача, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.206 ЦПК України - позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України - у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Конституція України у ст. 47 проголошує, що коженмає право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Згідно ст. 150 Житлового кодексу Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно із ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме, дружина, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. За змістом ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно з ч.4 ст.156 ЖК Української РСР припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Згідно ч. 2 статті 405 ЦК України - член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що позивачці [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS], що підтверджується договором міни від 07.02.2000 р., посвідченого державним нотаріусом Охтирської міської державної нотаріальної контори Зіньковським І.М., зареєстрований в реєстрі за № 2-182. Встановлено, що 18.09.1999 р. між позивачкою та відповідачем було укладено шлюб. 25.04.2001 р. [PERSON] був зареєстрований у [ADDRESS] як член сім'ї власника [PERSON], що підтверджується копією будинкової книги. Встановлено, що рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 05.05.2017 р., яке набрало законної сили 24.05.2017 р., шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Відповідач позов визнав, що в силу ч. 4 ст. 206 ЦПК України є підставою для задоволення позову, оскільки визнання позову не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси інших осіб. Враховуючи викладене, позов [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням підлягає задоволенню. Згідно ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Тому необхідно повернути [PERSON] з державного бюджету 50% судового збору, сплаченого 30 травня 2018 року за квитанцією № 794 в сумі 704,80 грн., тобто в розмірі 352,40 грн. Відповдіно до ст.. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовиі витрти по справі в сумі 352,40 грн. На підставі викладеного, ст. ст. 16, 319, 321, 383, 391,405 ЦК України, 72, 156 ЖК України,

Outcome: approved