Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-21 00:00:00

30 вересня 2020 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпорядження майном. В обґрунтування позову [PERSON] зазначила, що згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно вона є власником домоволодіння по [ADDRESS] . В зазначеному домоволодінні 10 січня 2011 року зареєстрований відповідач - [PERSON] , який фактично за вказаною адресою понад 9 років і на даний час не проживає. Добровільно зніматися з реєстраційного обліку відповідач не бажає. Позивач [PERSON] просить суд усунути перешкоди у здійсненні нею, як власником, права користування та розпорядження належним їй нерухомим майном - домоволодінням по [ADDRESS] , шляхом позбавлення [PERSON] права користування зазначеним житловим приміщенням, шляхом скасування його з реєстраційного обліку. Ухвалою судді від 05 жовтня 2020 року відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання на 22 жовтня 2020 року о 09:30 годині (а.с.19-20). Позивач [PERSON] у підготовче судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи в її відсутність. На задоволенні позовних вимог наполягає. Відповідач [PERSON] у підготовче судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи в його відсутність. Проти позову не заперечує. Згідно з ч.1 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Відповідно до ч.4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. У відповідності до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого судового провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно з частиною 3 статті 211 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. У такому разі фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідності з вимогами частини 2 статті 247 ЦПК України, не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 20961543 від 18.11.2008 року [PERSON] є власником домоволодіння по [ADDRESS] (а.с13). Факт реєстрації [PERSON] підтверджується довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні осіб № 511 від 29.09.2020 року, виданою виконавчим комітетом Межівської селищної ради, де зазначено, що [PERSON] дійсно зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , але не проживає (а.с.15). Дані обставини також підтверджуються актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 24.09.2020 року (а.с.14). У підготовчому судовому засіданні встановлено, що [PERSON] своїм діянням порушує законні права та інтереси [PERSON] , передбачені ст.41 Конституції України, згідно якої - кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Дана норма регулюється також ст.ст.319, 329 Цивільного кодексу України. Згідно ст.328 ЦК України, право власності відбувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно з ч.2 ст.386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У відповідності до ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст.7 Закону України від 11 грудня 2003 року №1382-ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом 7 днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із зазначеної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон №1382-ІV є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Враховуючи, що [PERSON] фактично за місцем реєстрації понад 9 років і на даний час не проживає, суд приходить до висновку, що він є таким, що втратив своє право на користування житлом.

Outcome: approved