Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-23 00:00:00

31 березня 2014 року [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом з вимогою визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 495640, розташовану за адресою: [ADDRESS], для будівництва та обслуговування жилого будинку, виданий на підставі рішення Славутицької міської ради Київської області від 23 лютого 2005 року № 605-43-IV. В позовній заяві позивач посилався на виявлене порушення у державному акті на право власності на земельну ділянку, а саме, кадастровий номер 3211500000:00:000:5316 не відповідає індексно-кадастровій карті м. Славутича, що підтверджено листом відділу Держземагентства у м. Славутичі від 20.03.2014 р. № 21. У судове засідання позивач не з'явився за наявності клопотання про розгляд справи без його участі. Представник відповідача - Славутицької міської ради Київської області позов не визнала і суду пояснила, що при передачі земельної ділянки у власність позивача порушень закону щодо підстав та порядку її передачі допущено не було. Представник відповідача - відділу Держземагентства у м. Славутичі просила суд вирішити справу відповідно до закону. Суду пояснила, що дійсно у державному акті, виданому [PERSON], вказано кадастровий номер 3211500000:00:000:5316, який не відповідає індексно-кадастровій карті м. Славутича. Земельна ділянка, надана [PERSON] згідно державного акта, не була зареєстрована в державному земельному кадастрі, який на той час був у стадії створення, а була зареєстрована лише в книзі реєстрації державних актів. У зв'язку з неправильним кадастровим номером ця земельна ділянка не може бути зареєстрована під цим номером в державному земельному кадастрі без виготовлення нової технічної документації із землеустрою у відповідності до Закону «Про державний земельний кадастр». Оскільки законодавством не визначено порядку виправлення такої помилки, то позивачеві було рекомендовано звернутися до суду з позовом про визнання державного акта про право власності на земельну ділянку недійсним. Однак у разі виготовлення власником земельної ділянки нової технічної документації та надання її у відділ Держземагентства вона може бути зареєстрована в державному земельному кадастрі з присвоєнням відповідного кадастрового номера та видачею витягу про її реєстрацію і рішення суду для цього не потрібне. Дослідивши надані докази, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі рішення Славутицької міської ради № 605-43-IV від 23 лютого 2005 року [PERSON] передана у власність земельна ділянка площею 0,0676 га в межах згідно плану на території [ADDRESS] для будівництва та обслуговування жилого будинку та видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 495640, зареєстрований Славутицьким міським відділом земельних ресурсів 16 травня 2005 року у книзі записів реєстрації державних актів на право власності та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 319. Листом начальника відділу Держземагентства в м. Славутичі Київської області від 20.03.2014 р. № 21 на адресу [PERSON] підтверджено, що під час розгляду державного акта серії ЯА № 495640, зареєстрованого 16 травня 2005 року за № 319, було виявлено помилку в кадастровому номері земельної ділянки, а саме - кадастровий номер 3211500000:00:000:5316 не відповідає індексно-кадастровій карті м. Славутича. Оскільки в Державному акті виправлення помилки неможливе, необхідно звернутися до суду з позовною заявою про визнання недійсним державного акта. Відповідно до ч. 1 ст. 78 Земельного кодексу України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них (ч. 2 цієї статті). Відповідно до ч. 1 ст. 81 цього Кодексу громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема: безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності (п. «б»); приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування (п. «в»). Відповідно до ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України (у редакції, яка діяла на час виникнення спірних відносин) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Згідно п. «а» і «б» ч. 1 ст. 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу. Порядок безоплатної передачі земельних ділянок у власність громадян визначений статтею 118 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин). Згідно правил ч. 6 і 7 цієї статті громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, зокрема, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) подають заяву до відповідної районної держадміністрації або місцевої ради за місцезнаходженням земельної ділянки, яка розглядає заяву і в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність надає дозвіл на розробку проекту її відведення. Відповідно до ч. 8 цієї статті проект відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян організаціями, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт. Згідно ч. 9 і 10 цієї статті проект відведення земельної ділянки погоджується, зокрема, з органом по земельних ресурсах, органом архітектури та подається на розгляд відповідної місцевої держадміністрації або органу місцевого самоврядування, який у місячний строк розглядає проект відведення та приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність. Відповідно до ч. 1 ст. 126 ЗК України (у редакції, яка діяла на час виникнення спірних відносин) право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України. Згідно ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Згідно ч. 3 цієї статті захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; г' відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Відповідно до ч. 1 ст. 155 цього Кодексу у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Організація та порядок здійснення землеустрою, розгляд і затвердження землевпорядної документації визначено статтями 185 і 186 цього Кодексу у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних відносин. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про Державний земельний кадастр» від 07.07.2011 №3613-VI Державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами (абз. 2 цієї статті); державна реєстрація земельної ділянки - внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера (абз. 3 цієї статті). Згідно ч. 3 ст. 5 цього Закону порядок ведення Державного земельного кадастру визначається Кабінетом Міністрів України відповідно до вимог цього Закону. Відповідно до ч. 1 ст. 9 цього Закону внесення відомостей до Державного земельного кадастру і надання таких відомостей здійснюється державними кадастровими реєстраторами центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Відомості про земельні ділянки, які включаються до Державного земельного кадастру, наведені у статті 15 цього Закону. Відповідно до ч. 1 ст. 16 цього Закону земельній ділянці, відомості про яку внесені до Державного земельного кадастру, присвоюється кадастровий номер. Кадастровий номер земельної ділянки є її ідентифікатором у Державному земельному кадастрі (ч. 2 цієї статті). Структура кадастрових номерів земельної ділянки визначається Кабінетом Міністрів України (ч. 4 цієї статті). Відповідно до п.п. 1 п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 р. № 1051 «Про затвердження Порядку ведення Державного земельного кадастру» установлено, що у разі, коли до набрання чинності цією постановою: кадастрові номери земельним ділянкам на підставі відповідних заяв замовників документації із землеустрою або уповноважених ними осіб не визначені, такі кадастрові номери присвоюються земельним ділянкам відповідно до Порядку; зареєстровано в установленому законодавством порядку заяви фізичних або юридичних осіб про надання послуг, пов'язаних з веденням державного реєстру земель, але такі послуги не надані, вони надаються відповідно до Порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 4 цього Кодексу при здійсненні правосуддя суд захищає права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. При цьому право вибору способу захисту належить позивачеві, оскільки за правилом ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 цього Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Звернувшись до суду з позовом про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, позивач як на підставу своєї вимоги послався на порушення його права власності на земельну ділянку. Однак при цьому позивач не зазначив у позовній заяві якими своїми незаконними рішеннями відповідачі порушують його право володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, в чому полягають ці порушення і незаконність виданого державного акта. При розгляді справи порушень вимог ст. 116 і 118 ЗК України щодо підстав та порядку надання земельної ділянки позивачу у власність, яке посвідчено оспорюваним державним актом, судом на підставі наданих доказів не встановлено. Разом з тим, в судовому засіданні було з'ясовано, що земельна ділянка позивача, право власності на яку посвідчено оспорюваним державним актом, не внесена до Державного земельного кадастру і відповідний кадастровий номер їй не присвоєний, а зазначений в державному акті на право власності на земельну ділянку кадастровий номер не відповідає індексно-кадастровій карті м. Славутича, у зв'язку з чим під цим номером вона не може бути включена до Державного земельного кадастру, що підтверджено листом відділу Держземагентства у м. Славутичі від 20.03.2014 р. № 21. За таких обставин внесення відомостей про земельну ділянку позивача до Державного земельного кадастру та присвоєння їй відповідного кадастрового номера має бути проведено відповідно до Закону України «Про Державний земельний кадастр» та Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року № 1051, що не є предметом спору по справі. Рішення суду про визнання недійсним оспорюваного державного акта про право власності на земельну ділянку для цього не потребується. Виходячи з встановлених судом обставин на підставі наданих доказів позивачем не доведено порушення відповідачами його права власності на земельну ділянку, тобто обставин, на які він посилається як на підставу свого позову.

Outcome: dismissed