Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-24 00:00:00

31 серпня 2020 року позивач звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дочки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини від усіх видів доходу щомісячно, але не менш ніж 50 % прожиткового мінімум для дитини відповідного віку з моменту звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття. Свої вимоги мотивує тим, що з 14.06.2014 року вона перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, проте, спільне життя в них не склалося через відсутність порозуміння при вирішенні питань шлюбу та побуту, а також щодо виховання дитини, сторони вже майже рік шлюбних стосунків не підтримують, втратили почуття любові та поваги, відповідач вчиняє сварки, що негативно впливає на психологічний стан позивача та дитини. Від шлюбу сторони мають неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] . Оскільки сторонами не досягнуто порозуміння щодо матеріального забезпечення спільної дитини, позивач просить суд стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини. Також позивач вказує на те, що відповідач є особою працездатного віку, хронічних захворювань не має, аліментів нікому не сплачує, має можливість сплачувати аліменти, тому просить суд задовольнити її позов і в цій частині. 19 жовтня 2020 року до суду надійшов відзив [PERSON] , в якому він не погоджується з позовними вимогами, зазначає, що на даний час спільна дитина сторін проживає разом з ним та позивачкою за однією адресою, а його заробітна плата витрачається спільно сторонами, в тому числі, і на утримання дитини. Розривати шлюб також не бажає, вважає, що таке рішення позивачка прийняла не обґрунтовано та не обмірковано, не усвідомлюючи наслідків задоволення позову. В своїй відповіді на відзив, яка надійшла до суду 28.10.2020 року, позивачка зазначає, що розлучення є єдиним виходом із ситуації, яка склалась між нею та відповідачем, оскільки спільне життя в них не склалось, вони мають різні погляди на життя, ведення домашнього господарства, використання сімейного бюджету і тому не можуть прийти до єдиної думки у вирішенні цих питань. Збереження шлюбу вважає таким, що буде суперечити її інтересам та матиме вимушений характер, що не відповідає добровільній згоді та волевиявленню з її боку. Крім того, вказала, що матеріально утримувати дочку їй важко, а тих коштів, що добровільно надає відповідач, недостатньо. Позивач [PERSON] в судовому засідання позов підтримала в повному обсязі та просила його задовольнити, мотивуючи обставинами викладеними у позові. Окрема зазначила, що на даний час вона з дитиною проживає окремо від відповідача. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав та заперечував проти його задоволення. Дослідивши матеріали справи, вислухавши сторін, суд дійшов до переконання про задоволення позову на підставі наступного. Згідно свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] , 14 червня 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Шостка реєстраційної служби Шосткинського міськрайонного управління юстиції у Сумській області зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , після реєстрації шлюбу позивач змінила прізвище на « [PERSON] ». [INFO] у сторін народилась дочка, [PERSON] . Як вбачається з довідки КП» Укражитлкомфорт» неповнолітня [PERSON] зареєстрована разом з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Також судом встановлено, що на теперішній час подружні відносини між сторонами припинені, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, оскільки за час подружнього життя між сторонами не досягнуто взаєморозуміння. Подружжя спільне господарство не ведуть, шлюбні відносини не підтримують і не можуть бути відновлені. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Відповідно до ч.3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 СК України. Згідно ст. 112 ч.2 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам один одного. Приймаючи до уваги вищевикладене, те, що збереження шлюбу можливе лише на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, тому суд вважає, що шлюб між сторонами слід припинити шляхом його розірвання. Крім того, судом встановлено, що між сторонами відсутня домовленість щодо виконання відповідачем обов`язку утримання малолітньої дитини. У відповідності до положень ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно зі ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Відповідно до ч. 2 с. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини та мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно з частинами 1, 2 статті 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої Постановою Верховної ради України № 789-XII від 27.02.1991, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. З урахуванням викладеного, не зважаючи на те, що відповідач позов не визнав, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) до досягнення дитиною повноліття. Статтею 191 СК України визначено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Outcome: approved