Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-18 00:00:00

30 січня 2019 року перший заступник керівника Луцької місцевої прокуратури,\~який виступає\~в інтересах\~держави в\~особі Луцької\~міської ради,звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення з нього витрат на стаціонарне лікування потерпілого від злочину [PERSON] в сумі 50160 гривень. В обґрунтування позову зазначив, що [PERSON] 03 жовтня 2015 року в результаті дорожньо-транспортної пригоди (далі ДТП), порушивши Правила дорожнього руху наніс тілесні ушкодження велосипедисту [PERSON] у вигляді черепно-мозкової травми з масивними підшкірними гематомами лобно-тімяної ділянки справа, потиличної ділянки зліва, ділянки навколо обох очей, рани мяких тканин тімяної ділянки голови та множинні садна на шкірі голови, забою головного мозку важкого ступеня з субдуральними геморагічними нашаруваннями справа, закритого уламкового черезвертлюгового зламу лівої стегнової кістки з відривом малого вертлюга та поширенням на діафіз стегнової кістки, закритої травми грудної клітки у вигляді зламів III-V ребер зліва по середньо-аксілярній лінії, саден на шкірі нижніх кінцівок. Вироком Луцького міськрайонного суду від 26 вересня 2018 року [PERSON] визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України. Внаслідок травм, отриманих під час вчинення [PERSON] злочину, потерпілий [PERSON] проходив стаціонарне лікування в комунальному підприємстві «Луцька міська клінічна лікарня» (далі КП «Луцька міська клінічна лікарня») у відділенні анестезіології та інтенсивної терапії з 03 по 25 жовтня 2015 року, та ортопедично-травматологічному відділенні з 26 жовтня по 11 листопада 2015 року протягом 39 ліжко-днів. Відповідно до інформації, наданої Луцькою міською клінічною лікарнею, витрати на лікування [PERSON] становлять 50160 гривень. У звязку з тим, що медичний заклад та Луцька міська рада впродовж тривалого часу самостійно з вимогами про стягнення із [PERSON] зазначеної суми не звертались, що свідчить про відсутність належного контролю за витрачанням бюджетних коштів, прокуратура в інтересах держави, в особі Луцької міської ради звернулась із даним позовом та просить стягнути з відповідача витрати на стаціонарне лікування потерпілого в сумі 50160 гривень. Ухвалою Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 31 січня 2019 року відкрите провадження у справі, розгляд якої постановлено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Прокурор в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, заявлених у позові. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги заперечив з тих підстав, що усі необхідні медикаменти та препарати для лікування потерпілого у КП «Луцька міська клінічна лікарня» придбавав за власні кошти, у звязку з чим представником потерпілого було надано йому відповідну розписку. Копію цієї розписки разом із іншими копіями підтверджуючих придбання медикаментів документів відповідач подав до суду. З цих підстав представник відповідача клопотав про витребування у КП «Луцька міська клінічна лікарня» повного (детального) розрахунку витрат на лікування [PERSON] Також в судових засіданнях представником відповідача позов було заперечено з підстав того, що прокурор не є належним позивачем у справі, оскільки заклад охорони здоровя або міська рада вправі самостійно звертатись до суду якщо вважають, що понесли витрати на лікування потерпілого, а крім того цивільна відповідальність [PERSON] на момент вчинення правопорушення була застрахована ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна [PERSON]», а тому на його думку із даним позовом слід було звертатись не до [PERSON], а до страховика. У підтвердження даного факту представником відповідача подано до суду поліс серії АІ/8352422 від 23 червня 2015 року. Ухвалою Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 27 лютого 2019 року задоволено клопотання представника відповідача, витребувано у КП «Луцька міська клінічна лікарня» повний (розгорнутий, уточнений, детальний) розрахунок витрат на лікування [PERSON] в період із 03 жовтня 2015 року по 11 листопада 2015 року, із зазначенням у ньому інформації про складові частини такого лікування, витрат на ліки, медикаменти, інші витрати, які були понесені лікувальним закладом, та зобовязано надати відповідні розяснення щодо методики розрахунку вартості одного ліжко-дня у відділенні анестезіології та інтенсивної терапії. Провівши розгляд справи по суті із врахуванням доводів прокурора, заперечень сторони відповідача, поданих ними та витребуваних доказів, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення позову з наступних підстав. Як встановлено в засіданні, відповідача [PERSON] було визнано винуватим та засуджено вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 вересня 2018 року за вчинення порушення правил безпеки дорожнього руху за викладених у позовній заяві обставин, що спричинило потерпілому [PERSON] тяжкі тілесні ушкодження, тобто кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.286 КК України. У відповідності до довідки КП «Луцька міська клінічна лікарня» № 2069/2.8.18 від 18 грудня 2018 року, на лікування [PERSON] витрачено 50160 грн. бюджетних коштів, з яких 47040 грн. за 24 ліжко-днів у відділенні анестезіології та інтенсивної терапії з 03 по 26 жовтня 2015 року, та 3120 грн. за 15 ліжко-днів у ортопедично-травматологічному відділенні з 26 жовтня по 11 листопада 2015 року. Згідно поданих відповідачем копій квитанцій про придбання у аптеках медикаментів, ним було витрачено 2328, 86 грн. Згідно поданого відповідачем «Розрахунку суми позову», який йому було предявлено потерпілим, витрати на лікування останнього, придбання медикаментів та препаратів склали 32183 грн. Наданою копією розписки, відповідач підтвердив, що передав представнику потерпілого [PERSON] в якості відшкодування матеріальної та моральної шкоди за ДТП 1400 доларів США, що в еквіваленті складає 39200 грн. Повідомленнями КП «Луцька міська клінічна лікарня» № 685/2.8.17 від 05 травня 2017 року підтверджується факт перебування потерпілого із 03 по 26 жовтня 2015 року на стаціонарному лікуванні у відділенні анестезіології та з 26 жовтня по 11 листопада 2015 року у відділенні ортопедичної травматології. Також вказаними документами підтверджено факти придбання медикаментів для потерпілого [PERSON] за власні кошти. У відповідності до повідомлення КП «Луцька міська клінічна лікарня» № 533/2.8.19 від 18 березня 2019 року, підтверджено поданий раніше розрахунок витрат бюджетних коштів на лікування [PERSON], а також повідомлено, що розрахунок проводився у відповідності до Постанови КМУ № 545 від 16 липня 1997 року «Про затвердження Порядку обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоровя на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнених з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання» (далі по тексту Порядок), а також внутрішніх розрахунків лікарні, відповідно до площі відділення, кількості ліжок у конкретному відділенні та інших видів видатків, до складу яких увійшли: заробітна плата працівників; нарахування на оплату праці; предмети, обладнання та інвентар; медикаменти та перевязувальні матеріали; оплата послуг (крім комунальних); оплата теплопостачання; оплата водопостачання та водовідведення; оплата електроенергії; продукти харчування. Відтак, вартість одного ліжко-дня складається із коштів на окремі види вказаних видатків та залежить від кількості днів, проведених в конкретному відділенні. Кошти, які витрачаються на окремий вид видатків складаються з розрахунку одного ліжко-дня, розраховуються за формулою: загальна сума коштів за рік по окремому виду видатків у відділенні поділити на кількість пацієнтів, які перебували на лікуванні у конкретному відділенні за рік. Відтак, вартість одного ліжко-дня не залежить від конкретного пацієнта і не включає в себе вартість ліків, які купуються пацієнтом за власні кошти. Отже, доводи сторони відповідача про самостійне придбання медикаментів для лікування потерпілого [PERSON] у КП «Луцька міська клінічна лікарня» суд визнає неналежними, оскільки у витрати, які поніс вказаний комунальний заклад охорони здоровя, не були включені витрати на придбання медикаментів відповідачем. Відповідно заявлений позов також не містять вимоги про відшкодування витрат в частині придбання медикаментів для лікування особи, яка потерпіла від злочину. У відповідності до пункту 1 Порядку, згідно із статтею 1206 Цивільного кодексу України кошти, витрачені закладом охорони здоров'я на стаціонарне лікування особи потерпілої від злочину, за винятком випадку завдання такої шкоди при перевищенні меж необхідної оборони або в стані сильного душевного хвилювання, що раптово виникло внаслідок протизаконного насильства чи тяжкої образи з боку потерпілого, підлягають відшкодуванню особою, яка вчинила злочин, у розмірі фактичних витрат. Пунктом 2 Порядку визначено, що сума коштів, що підлягає відшкодуванню, визначається закладом охорони здоров'я, в якому перебував на лікуванні потерпілий, з урахуванням кількості ліжко-днів, проведених ним у стаціонарі, та щоденної вартості його лікування. Термін і обґрунтованість перебування потерпілого від злочину на стаціонарному лікуванні визначається на підставі даних лікувального закладу, де він перебував на лікуванні. До справи має бути приєднана довідка - розрахунок бухгалтерії цього закладу із записом про вартість одного ліжко-дня та загальну суму фактичних витрат на лікування потерпілого. Витрачені на стаціонарне лікування кошти підлягають відшкодуванню у повному обсязі і зараховуються до відповідного державного бюджету залежно від джерел фінансування закладу охорони здоров'я або на рахунок юридичної особи, якій належить останній. Згідно пункту 3 Порядку, в разі коли при постановленні вироку сума коштів, витрачених на стаціонарне лікування потерпілого, ще не була визначена і рішення про їх відшкодування не було прийнято, стягнення провадиться в порядку цивільного судочинства за позовом закладу охорони здоров'я, органу Мінфіну або прокуратури. Відповідно до ст.1206 ЦК України, особа, яка вчинила злочин, зобов'язана відшкодувати витрати закладові охорони здоров'я на лікування потерпілого від злочину. Якщо лікування проводилося закладом охорони здоров'я, що є у державній власності, у власності Автономної Республіки Крим або територіальної громади, кошти на відшкодування витрат на лікування зараховуються до відповідного бюджету (ч.3 ст.1206 ЦК України). Відповідно до ст.1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є, у тому числі, діяльність, повязана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Згідно наданого відповідачем страхового полісу № АІ/8352422 обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, дорожньо-транспортна пригода, під час якої [PERSON] отримав тілесні ушкодження, відбулася за участю забезпеченого транспортного засобу «Opel Vivaro», реєстраційний номер [NUMBER], застрахованого у ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна [PERSON]». На підставі ст.979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Відповідно до ст.6 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон), страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоровю та/або майну потерпілого. У ст.22 Закону передбачено, що у разі настання страхового випадку, страховик в межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоровю та майну третьої особи. Згідно зі ст.23 Закону, шкодою, заподіяною життю та здоровю потерпілого внаслідок ДТП зокрема є: шкода, повязана із лікуванням потерпілого. Однак, у відповідності до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи законних інтересів. Право на захист особа здійснює на свій розсуд (ст. 20 ЦК України), при цьому спосіб захисту визначається або законом або договором (ст. 16 ЦК України). Вибір способу захисту залежить від позивача. Згідно ст.13 ЦПК України, принцип диспозитивності процесу полягає в тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета позову на власний розсуд. У відповідності до ч.1 ст.12 ЦК України, кожна особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обовязковим для неї (ч.2 ст.14 цього Кодексу). Відповідно до ст.511 ЦК України, зобовязання не створює обовязку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобовязання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора. Згідно із ч.ч.3 та 4 ст.636 ЦК України, договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобовязаний виконати свій обовязок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена в договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору. З огляду на зазначене право позивача на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого позивач не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому та іншим особам право одержати страхове відшкодування, але не зобовязує одержувати його. При цьому відмова потерпілого чи інших осіб від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобовязанні. Таким чином, потерпілому та іншим особам як кредиторам належить право вимоги в обох видах зобовязань деліктному та договірному. Вони вільно, на власний розсуд обирають спосіб здійснення свого права: а) шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди; б) шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування; в) шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1192 ЦК України підстав. Потерпілий чи інша особа мають право відмовитись від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в межах деліктного зобовязання незалежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. У такому випадку особа, яка завдала шкоду і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого чи іншої особи не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором з відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обовязками страховика як сторони договору обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності. Вказана правова позиція викладена зокрема у постановах Верховного Суду в аналогічних справах № 165/633/16-к\~від 21\~червня 2018\~року,\~№ 754/1114/15-ц від 14 лютого 2018 року. Вина відповідача [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України доведена повністю, що підтверджується вироком у кримінальному провадженні щодо нього від 26 вересня 2018 року. Вказаним злочином було заподіяно тілесні ушкодження потерпілому [PERSON], внаслідок чого він перебував на стаціонарному лікуванні у КП «Луцька міська клінічна лікарня». Долучені до матеріалів справи довідки та розрахунки вказаного закладу охорони здоровя свідчать про понесені ним витрати із комунального бюджету на лікування потерпілого [PERSON] (без включення у їх вартість витрат на придбання медикаментів) в загальному розмірі 50160 грн. Відтак вказаний заклад охорони здоровя або прокурор у відповідності до п.3 Порядку, вправі звернутись із відповідним позовом до суду про відшкодування витрат на лікування особи, яка потерпіла від злочину. При цьому вибір відповідача у даній справі є виключним правом позивача в такій категорії спорів, а тому суд при вирішенні даної справи дотримується правової позиції Верховного Суду та приходить до висновку про необґрунтованість доводів відповідача з приводу предявлення позовних вимог до неналежного відповідача. Разом з тим право прокурора звертатись із відповідними позовами в інтересах держави або територіальної громади в цій категорії справ визначене п.3 Порядку, а разом з тим обґрунтоване необхідністю, оскільки на підставі повідомлення Луцької міської ради № 1.1-9/9627 від 18 листопада 2018 року з відповідним позовом до [PERSON] заклад охорони здоровя та орган місцевого самоврядування самостійно не звертались, а тому кошти, які були витрачені із комунального бюджету на лікування потерпілого [PERSON] не відшкодовані. Отже, суд прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог, а тому необхідності їх задоволення у повному обсязі У відповідності до ч.1 ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати у виді частини сплаченого ним судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ст.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Виходячи з вимог ст.141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у сумі 1921 грн. 00 коп.

Outcome: approved