Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-28 00:00:00

30.11.2015 року померла [PERSON] Трохимівна.Спадкоємцями на майно померлої за заповітом від 16.10.2006 року є [PERSON] та [PERSON]. Вказаним заповітом [PERSON] заповіла позивачам все своє майно, де б воно не було і з чого воно б не складалось, у тому числі все те, що буде належати їй на день смерті і на що вона матиме право за законом. При цьому, оформити право на спадкове майно спадкоємці позбавлені можливості, оскільки у тексті заповіту не зазначено розмір часток майна, яке їм заповідають. З урахуванням викладеного, позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з позовом, в якому просять витлумачити заповіт від 17 жовтня 2006 року, посвідчений секретарем виконкому [PERSON] сільської ради Бершадського району Вінницької області, зареєстрованого в реєстрі за №474, зазначивши о [PERSON], яка померла 30.11.2015 року заповіла їм в рівних частках по 1/2 частині усе своє майно, де б воно не було і з чого воно б не складалось у тому числі все те, що буде належати їй на день смерті і на що вона матиме право за законом. Позивачі [PERSON]та [PERSON] в судове засідання не з'явились, однак надали на адресу суду заяви про підтримання позовних вимог та розгляд справи без їх участі. Представник відповідача [PERSON] сільської ради в судове засідання також не з'явився, однак сільський голова надав до суду письмову заяву про визнання позову та розгляд справи за відсутності представника відповідача. Враховуючи те, що сторони скористались своїм правом передбаченим ч.2 ст.158 ЦПК України, заявляти клопотання про розгляд справи за їх відсутності, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та проводить його в даному судовому засіданні на підставі доказів наявних у справі. Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд встановив, що відповідно до заповіту, посвідченого 17.10.2006 року секретарем виконкому [PERSON] сільської ради, внесеного до реєстру за №474 (а.с.9), [PERSON] за життя вчинила розпорядження, яким на випадок своєї смерті, заповіла позивачам все своє майно, де б воно не було і з чого воно б не складалось, у тому числі все те, що буде належати їй на день смерті і на що вона матиме право за законом. З копії свідоцтва про смерть (а.с.8) вбачається, що [PERSON] померла в с. Шумилів Бершадського району Вінницької області 30.11.2015 року. У довідці [PERSON] сільської ради (а.с.10) вбачається, що спадкоємцями на майно померлої є сестра [PERSON] та племінниця [PERSON] З листа-роз'яснення приватного нотаріуса Бершадського районного нотаріального округу [PERSON] № 15/02-14 від 04.02.2016 року (а.с.11) вбачається, що для оформлення та видачі свідоцтва про право на спадщину необхідно звернутись до суду для визначення розміру часток майна, що заповідалось позивачам згідно вищевказаного заповіту. Відповідно до ст. 202 ЦК України одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами, до яких належить і заповіт. Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, її волевиявлення має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Стаття 213 ЦК України передбачає, що зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з'ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Відповідно до ч.4 ст. 1236 ЦК України, чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. Частиною 1 ст. 1236 ЦК України визначено, що заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому можуть належати у майбутньому. Приписами частини 2 ст. 1220 ЦК України передбачено, що часом відкриття спадщини є день смерті особи. В судовому засіданні встановлено, що правочином, зміст якого просить розтлумачити позивач є заповіт [PERSON] від 17.10.2006 року. На час розгляду справи заповіт не визнано недійсним. Підстав для встановлення нікчемності або визнання заповіту недійсним не встановлено, спору між сторонами не встановлено. Згідно ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до матеріалів справи судом встановлено, що заповідач призначив своїми спадкоємцями позивачів заповівши все належне, що не суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, мала необхідний обсяг цивільної дієздатності, її волевиявлення було вільним і відповідало її внутрішній волі. Правочин вчинено у передбаченій законом формі та спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Беручи до уваги встановлені обставини, загальний зміст правочину, намір спадкодавця, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову. Відповідно до ст.ст. 16, 25, 202, 203, 213, 1216, 1218, 1220, 1223, ч.1 ст. 1225, 1236 ЦК України,

Outcome: approved