Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-02 00:00:00

31.08.2015 р. на адресу Погребищенського районного суду Вінницької області надійшла позовна заява [PERSON] до Дзюньківської сільської ради про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом. В обґрунтуванні своїх позовних вимог позивач вказав, що 29.04.2003 року помер його батько, [PERSON]. Внаслідок його смерті відкрилася спадщина. До спадкового майна входить право на земельну ділянку, що знаходиться на території Дзюньківської сільської ради, Погребищенського району. Померла не залишила розпорядження на випадок своєї смерті у формі заповіту. Позивач, який є спадкоємцем за законом першої черги, відповідно до ст. 548 ЦК Української РСР від 1963р. фактично вступив у володіння спадковим майном. Так як позивач не має можливості реалізувати у встановленому актами цивільного законодавства порядку своє спадкове право та отримати свідоцтво про право на спадщину, вона була змушена звернутись до суду. Так як позивач не має можливості реалізувати у встановленому актами цивільного законодавства порядку своє спадкове право та отримати свідоцтво про право на спадщину, він був змушений звернутись до суду. Позивач в судове засідання не з'явився, просив розглянути справу за його відсутності, про що до суду подав відповідну заяву, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Представник Дзюньківської сільської ради в судове засідання не з'явився, просив провести розгляд даної справи за його відсутності, позовні вимоги визнав у повному обсязі, про що до суду надав відповідну заяву. З'ясувавши позицію сторін та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з огляду на таке. В судовому засіданні беззаперечно доведено, що 29.04.2003 року помер [PERSON], свідоцтво про смерть серія 1-АМ №204653 (а.с.7), який був власником земельної ділянки, що розташована на території земель Дзюньківської сільської ради, Погребищенського району, про що свідчить Державний акт на право власності на земельну ділянку (а.с.8). Позивач, який є спадкоємцем за законом першої черги, відповідно до ст. 548 ЦК Української РСР від 1963р. фактично вступив у володіння спадковим майном. Дані правовідносини регулюються: Згідно ч.2 ст. 548 ЦК Української РСР від 1963р., прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визнанні у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначенні у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Ст. 1268, 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Згідно ст. 50 Закону України «Про нотаріат» спір про право, оснований на вчиненній нотаріальній дії, розглядається судом у порядку позовного провадження. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про практику розгляду судами України справ про спадкування», якщо у шестимісячний строк позивач вступив в управління або володіння спадковим майном, або його частиною, суд з цих підстав вирішує питання про визнання права на спадкове майно. Ст. 8 Конституції України визначено, що норми Конституції України є нормами прямої дії; звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Ст. 392 ЦК України визначено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно ч.1 ст.1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, яка передбачає право на ефективне мирне володіння майном. Зважаючи на вище викладене та з метою захисту майнових прав позивача, необхідно визнати за позивачем право приватної власності на зазначене майно.

Outcome: approved