Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-08 00:00:00

29 липня 2016 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, в якій просить визнати недійсним договір дарування 11/30 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель у [ADDRESS] від 28.11.2009, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу, Шібірін О.Г. і зареєстрований в реєстрі за № 306. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що, укладаючи зазначений договір дарування, мав на меті укладення договору довічного утримання, оскільки є інвалідом І групи, в силу похилого віку та за станом здоров'я потребує сторонньої допомоги і догляду. У 2009 році [PERSON] запропонував йому свої послуги щодо забезпечення догляду, харчування, утримання його житла та присадибної ділянки в належному стані. Посилаючись на те, що укладений договір не відповідав його внутрішній волі щодо правової природи й змісту правочину, просив на підставі ст. 203, ст. 215 ч. 1, ст. 229 Цивільного кодексу України визнати його недійсним. У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали і наполягали на їх задоволенні. Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог. Відповідач та третя особа приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу [PERSON] до суду з'явилися. Третя особа надіслала заяву про розгляд справи за її відсутності. Відповідач про причини неявки суду не повідомив. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що 28 листопада 2009 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір, відповідно до якого дарувальник передав безоплатно обдарованому у власність ідеально 11/30 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель в [ADDRESS] (а.с. 98-100). Відповідач зареєстрував своє право власності на вказану частину будинку 21.12.2009, що підтверджується витягом про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «Чернігівське міжміське бюро технічної інвентаризації» № 24861719 від 21.12.2009 (а.с. 9). У ході судового розгляду встановлено та не заперечувалося сторонами, що позивач постійно мешкав у будинку [ADDRESS], у тому числі і з 28.11.2009. Також у будинку мешкала [PERSON] (до дня смерті) - дружина позивача. Звертаючись до суду з позовом про визнання вищевказаного договору дарування недійсним, позивач, як на підставу для задоволення позовних вимог, посилається на ст. 229 ЦК України, зокрема, зазначає, що він внаслідок свого похилого віку, стану здоров'я, помилився щодо обставин, які мають істотне значення, вважав, що правочин для сторін буде мати наслідки договору довічного утримання. Згідно з ч. 3 ст. 203 ЦК волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, установлених законом (ч.1 ст.229 ЦК). З роз'яснень, які викладено в п. 19 постанови Пленуму ВС «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 №9, убачається, що правочин, учинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент учинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Помилка, допущена внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до ст. 717 ЦК за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту ст. ст. 203, 717 ЦК, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірному будинку після укладення договору дарування. Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Аналогічна правова позиція, яка в силу ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальною юрисдикції при застосування таких норма права, викладена у постановах Верховного Суду України від 18 червня 2014 року № 6-69цс14, від 21.10.2015 № 6-202цс15 та від 16 березня 2016 року № 6-93цс16. Так, дійсно єдиним житлом позивача є спірна частина будинку [ADDRESS] вона не була фактично передана за оспорюваним договором дарування відповідачеві, та позивач продовжував проживати в ній після укладення договору дарування. Дані обставини встановлені судом та не заперечуються сторонами. Разом з тим, суду не надано беззаперечних доказів того, що позивач за своїм віком та станом здоров'я міг неправильно сприйняти або сприйняв фактичні обставини правочину, що вплинуло на його волевиявлення. Натомість, з відповіді на запит суду Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної у м. Чернігові ради від 02.09.2016 № 03-09/17729 убачається, що потреба у догляді та сторонній допомозі виникла у позивача через два роки після укладення оспорюваного правочину - 08.12.2011 (а.с. 55). Більше того, допитана у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] показала, що у 2009 році позивач звертався до неї як до голови вуличкому із заявою про видачу довідки у зв'язку з укладенням договору дарування. Під час спілкування наполягав, що вони з дружиною бажають укласти саме договір дарування, а не будь-який інший правочин. Про таке рішення подружжя висловлювалася і дружина позивача, [PERSON] Інші показання свідків щодо волі [PERSON] на укладення договору дарування суд не приймає до уваги, оскільки вони ґрунтуються виключно на їхніх власних умовиводах і не є відомостями, отриманими від першоджерела, тобто позивача. Також волевиявлення на передачу в дар спірної частини нерухомості було не тільки у позивача, а й в його померлої [INFO] дружини, [PERSON], як співвласника частини будинку, про що свідчить її згода на укладення позивачем договору дарування, посвідчена 28.11.2009 приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Шібірін О.Г. Крім того, усвідомлення та розуміння правової природи оспорюваного договору підтверджується тим, що: - згідно з п. 5 договору сторони підтвердили, що вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними, укладання договору відповідає їх інтересам, волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін, договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому; - відповідно до п. 4 договору дарувальник свідчив, що укладення цього договору не пов'язане із виконанням обдаровуваним будь-яких дій майнового або немайнового характеру на користь дарувальника на час укладення договору або в майбутньому, що є умовою саме для даного виду договорів і передбачено ст. 717 ЦК України; - для посвідчення договору позивачем було надано витяг з реєстру прав власності на майно, виготовлений комунальним підприємством «Чернігівське міжміське бюро інвентаризації» Чернігівської обласної ради за його особистим запитом саме для посвідчення договору відчуження, а не для укладання договору довічного утримання; - нотаріусом до укладення правочину його сторонам було роз'яснено природу та умови його укладення. Отже, з викладеного убачається, що зміна внутрішньої волі [PERSON] на укладення договору дарування відбулася через шість років після вчинення правочину і аж ніяк не свідчить про неправильне сприйняття позивачем його фактичних обставин на момент укладення. Щодо твердження позивача про те, що при укладенні договору дарування він мав на меті укласти договір довічного утримання, суд зауважує, що обов'язок утримувати позивача у зв'язку з його непрацездатністю та потребою у матеріальній допомозі покладений статтею 202 Сімейного кодексу України на обох його синів в рівній мірі і не пов'язується з укладенням будь-яких договорів, зокрема договору довічного утримання. З огляду на викладені обставини справи, правові норми та досліджені докази, суд дійшов висновку про відсутність достатніх підстав для визнання недійсним договору дарування 11/30 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель в [ADDRESS], у зв'язку з відсутністю належних та допустимих доказів того, що під час його укладення волевиявлення позивача не було вільним та не відповідало його внутрішній волі. За таких обставин, у задоволенні позову належить відмовити за недоведеністю.

Outcome: dismissed