Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-21 00:00:00

4 грудня 2019 року, [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив суд, визначити, що у нього відсутня заборгованість по сплаті аліментів за виконавчим провадженням АСВП № 30653954, яке перебуває у провадженні Овідіопольського РВ ДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на примусове виконання виконавчого листа № 2-к-6/2011 виданого 22.12.2011 р. Київським райсудом м. Одеси про стягнення [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання доньки [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/4 частин всіх видів заробітку [PERSON] , щомісячно, починаючи з 16.12.2011 р. до повноліття доньки, до [INFO] , і яка згідно розрахунку державного виконавця Овідіопольського РВ ДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 25.11.2019 р. становить 116028,04 грн. і була нарахована з урахуванням середньомісячної заробітної плати в Овідіопольському районі у І кварталі 2019 р. у розмірі 7639 грн., де 1/4 дорівнює 1909,75 грн., мотивуючи це своєчасною і постійною сплатою ним аліментів на користь [PERSON] на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , які він перераховував з поштових відділень м. Бендери поштовими переводами за адресою проживання стягувача [PERSON] та доньки : [ADDRESS] , з посиланням на поштові квитанції на загальну суму аліментів 8643 рублів ПМР за період з 01.01.2012 р. по 01.11.2019 р., що за його підрахунками становить приблизно 129080 грн., з урахуванням того, що у м. Бендери, де проживає стягувач з донькою використовуються карбованці ПМР, в яких він і сплачував аліменти, вказуючи при цьому, що за курсом НБУ 1 молдавська лея дорівнює приблизно 1,37 грн. : за курсом банку ПМР 1 молдавська лея дорівнює 0,9022 карбованців ПМР, а 1 гривня України дорівнює 0,6698 карбованців ПМР, посилаючись на курси валют за даними НБУ та банку ПМР, які додав до свого позову. В судовому засіданні позивач повністю підтримав свої позовні вимоги, які просив задовольнити. Представниця відповідачів Овідіопольського РВ ДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) в судовому засіданні заперечувала проти задоволення безпідставного і необґрунтованого позову та просила відмовити у його задоволенні з мотивів, викладених у письмовому відзиві на позов, зокрема, вказуючи, що боржником [PERSON] були надані до свого позову квитанції про сплату заборгованості по аліментам в валюті (карбованцях ПМР), які не можуть бути за Законом перераховані за офіційним курсом НБУ, у зв`язку з відсутністю офіційного курсу подібної валюти, якою перераховано кошти до української гривні. 3-тя особа без самостійних вимог на предмет спору [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, що підтверджується зворотним поштовим повідомленням, яке повернулося до суду з відміткою про вручення судової повістки, надіславши на електронну адресу (скриньку) суду відзив на позов, в якому категорично заперечувала проти задоволення безпідставного позову, в задоволенні якого просила суд відмовити з підстав невірно обраного позивачем способу захисту, намаганням позивача уникнути відповідальності щодо несплати ним заборгованості по сплаті аліментів та законності розрахунку заборгованості по аліментам позивача, складеного державним виконавцем, та проханням про розгляд справи за її відсутності з підстав неможливості присутності на судових засіданнях у зв`язку з постійним проживанням у м. Бендери, ПМР та відсутністю у неї закордонного паспорту (а.с. 52,193,195). Дослідивши матеріали цивільної справи та додатково наданих доказів, зокрема оригіналів матеріалів виконавчого провадження АСВП № 30653954 по виконанню виконавчого листа № 2-к-6/2011 виданого 22.12.2011 р. Київським райсудом м. Одеси про визнання та дозволу на примусове виконання на території України судового рішення м. Бендер, Республіки Молдови від 31.05.2005 р., суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи. У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Стаття 95 ЦПК України передбачає, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» - висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду - є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 26 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - під час судового розгляду, предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до ст. 447 ЦПК України - сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. Положеннями ч.ч. 1,2 ст. 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Гарантією прав фізичних і юридичних осіб у виконавчому провадженні є можливість оскарження дій або бездіяльності державних виконавців. Статтями 15,16 ЦК України передбачено - кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу. Статтею 6 СК України передбачено, що правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Відповідно до ст. 121 СК України - права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Стаття 180 СК України передбачає, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до статті 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Таким чином, розмір аліментів - має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Розмір стягнутих за рішенням суду аліментів не є незмінним та у випадку виникнення відповідних підстав може змінюватись. Прийняття Закону України «Про внесення змін щодо мінімального розміру аліментів» спрямоване перш за все на посилення захисту права дитини на належне утримання. Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» встановлений прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років з 1 січня 2020 року становить 1779 грн., з 1 липня - 1859 грн., з 1 грудня - 1921 грн. Одночасно, стаття 183 СК України зазначає - частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Сімейний кодекс України передбачає підстави для визначення розміру аліментів, але не пов`язує їх виключно зі способом присудження (частина третя статті 181 СК України). З огляду на відсутність імперативної заборони - розмір аліментів і спосіб стягнення аліментів може бути визначений судом з урахуванням фактичних обставин справи, які встановлені судом та на які посилався позивач. Статтею 191 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Згідно зі ст. 192 СК України - розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Статтею 195 СК України визначено, що заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення, незалежно від того, одержано такий заробіток (дохід) в Україні чи за кордоном. Заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою - підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості. Розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом. Згідно із приписами ст. 197 СК України, з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів суд може відстрочити або розстрочити сплату заборгованості за аліментами. За позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Згідно із п.п. 3,18,23,24 Постанови Пленуму ВССУ від 07.02.2014 р. № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» - при розгляді скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суди повинні враховувати, що Законом про виконавче провадження передбачено заборону на зловживання процесуальними правами під час здійснення виконавчого провадження. Так, державний виконавець зобов`язаний вживати передбачені Законом про виконавче провадження заходи примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина перша статті 11), а особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій (частина сьома статті 12). Відповідно до пунктів 3,4 розділу ХVI «Інструкції з організації примусового виконання рішень», затвердженої наказом Мінюсту України № 512/5 від 02.04.2012 року - у разі, якщо боржник не працює і сплачує аліменти самостійно стягувачу, квитанції (або їх копії) про перерахування аліментів надаються виконавцю не пізніше наступного робочого дня після сплати та долучаються до матеріалів виконавчого провадження. Розрахунок заборгованості обчислюється в автоматизованій системі виконавчого провадження на підставі відомостей, отриманих із звіту про здійснені відрахування та виплати, квитанцій (або їх копій) про перерахування аліментів, виданих стягувачем чи боржником, заяв та (або) розписок стягувача, інформації про середню заробітку плату працівника для цієї місцевості, інших документів, що відображають отримання боржником доходу або сплату ним аліментів. Згідно положень статті 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Обов`язковість рішення суду, як одна з засад судочинства встановлена нормами Конституції України, які є нормами прямої дії. Недотримання цього принципу порушує правовий порядок, встановлений державою. Частина перша статті 18 Цивільного процесуального кодексу України передбачає, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Згідно статті 3 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначає Закон України «Про виконавче провадження». Згідно із ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. У разі виїзду одного з батьків за кордон на постійне проживання у державу, з якою Україна не має договору про надання правової допомоги, аліменти стягуються в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо після виконання аліментних зобов`язань згідно з частиною четвертою цієї статті один з батьків не виїхав на постійне проживання у державу, з якою Україна не має договорів про правову допомогу, та залишився або повернувся для постійного проживання в Україну, порядок стягнення аліментів з урахуванням сплаченої суми встановлюється законодавством. Якщо після набрання рішенням суду законної сили, згідно з яким з одного із батьків стягуються аліменти, він виїжджає для постійного проживання у державу, з якою Україна не має договору про правову допомогу, з нього за рішенням суду до його виїзду за межі України може бути стягнуто аліменти за весь період до досягнення дитиною повноліття. Якщо після набрання законної сили рішенням суду про сплату аліментів за весь період до досягнення дитиною повноліття особа, з якої стягуються аліменти, продовжує постійно проживати в Україні або повертається в Україну для постійного проживання та змінюються обставини, які вплинули на визначення розміру аліментів, у судовому порядку може бути встановлено періодичне стягнення аліментів з урахуванням сплаченої суми. Відповідно до приписів Постанови КМУ від 19 серпня 2002 р. № 1203 «Про затвердження Порядку стягнення аліментів на дитину (дітей) у разі виїзду одного з батьків для постійного проживання в іноземній державі, з якою не укладено договір про подання правової допомоги» - у разі виїзду одного з батьків, який є громадянином України, для постійного проживання в іноземній державі, з якою Україна не має договору про подання правової допомоги, він повинен виконати аліментні зобов`язання з утримання дитини (дітей) до досягнення нею повноліття (аліментні зобов`язання), які оформляються договором між цією особою та одним з батьків, з яким залишається дитина (діти), або її опікуном, піклувальником (одержувач аліментів), або договором про припинення права на аліменти для дитини (дітей) у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно (житловий будинок, квартиру, земельну ділянку тощо). Якщо аліментні зобов`язання не були виконані особою, що виїжджає, стягнення аліментів провадиться за рішенням суду. З метою запобігання ухиленню батьків від утримання дітей до їх повноліття шляхом сплати аліментів особа, що виїжджає для постійного проживання за кордоном, разом із заявою про видачу паспорта громадянина України для виїзду за кордон або оформлення відповідної сторінки у паспорт (паспорт) подає до паспортної служби органу внутрішніх справ за місцем постійного проживання в Україні у разі наявності дитини (дітей), що залишається в Україні, договір про виплату аліментів або нотаріально засвідчену заяву про відсутність у одержувача аліментів вимог щодо стягнення аліментних платежів, або копію рішення суду про виплату аліментів. До моменту одержання паспорта зазначена особа повинна подати до відповідного органу внутрішніх справ за місцем постійного проживання в Україні документ, що підтверджує виконання аліментних зобов`язань, - нотаріально засвідчену заяву про відсутність у одержувачів аліментів вимог щодо стягнення аліментних платежів (якщо така заява не подавалася згідно з абзацом першим пункту 2 цього Порядку) або нотаріально засвідчену копію постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження (якщо стягнення аліментів проводилося за рішенням суду). У разі невиконання аліментних зобов`язань на момент одержання паспорта до особи, що виїжджає для постійного проживання за кордоном, застосовуються обмеження, передбачені законодавством. Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами - першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Практику ЄСПЛ у сфері захисту прав дитини слід розглядати з урахуванням принципів правового статусу дитини. Виділяють принципи правового статусу дитини, які випливають з міжнародно-правових документів, перш за все, з Конвенції про права дитини 1989 р., та якими є: рівноправність дітей (ст. 2); неприпустимість будь-яких форм дискримінації (ст. 2); пріоритет інтересів дитини при вирішенні будь-якого питання, що стосується дітей, так званий принцип якнайкращого забезпечення інтересів дитини (ст. 3); принцип забезпечення захисту і турботи про благополуччя дитини (ст. 5); невід`ємність і пріоритет права на життя (на держави покладається обов`язок забезпечити їх виживання і розвиток, ст. 6); право дитини висловлювати свою думку, викладати інформацію про свої проблеми (діти мають право бути почутими, ст. 12-15); принцип збереження індивідуальності дитини (ст. 8); неприпустимість катувань та інших жорстоких, нелюдських і принижуючих гідність видів поводження і покарання (ст. 37 а); принцип відповідальності батьків за виховання і розвиток дитини (ст. 18). ЄСПЛ неодноразово вказував, що п. 1 ст. 6 ЄКПЛ зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це може прийматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає із ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України № 63566/00, п. 23 ЄСПЛ від 18.07.2006 р.). Суд встановив, що ухвалою Київського райсуду м. Одеси від 16.12.2011 р. - задоволено клопотання стягувача [PERSON] , визнано та дозволено примусове виконання на території України судового рішення м. Бендер, Республіки Молдова від 31.03.2005 р. про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання доньки [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку відповідача, щомісячно, починаючи з 16.12.2011 року та до повноліття доньки до [INFO] (т. 1 а.с. 62-63). Виконавчий лист № 2- к-6/2011 виданий 22.12.2011 року Київським районним судом м. Одеси про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку відповідача, щомісячно, починаючи з 16.12.2011 року та до повноліття доньки до 20.07.2021 року направлено на виконання до Першого Київського ВДВС Одеського міського управління юстиції (т. 1 а.с. 64). 10.01.2012 р. державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 30653954, яка була надіслана сторонам виконавчого провадження за вих. В-7/932 від 10.01.2011 р. (т. 1 а.с. 65-66). Згідно виконавчого документу, адреса проживання боржника [PERSON] - [ADDRESS] (т. 1 а.с. 65). Так, в ході примусового виконання виконавчого провадження № 30653954 зроблено запити до адресного бюро, щодо встановлення місця реєстрації боржника, до Одеського міського центру зайнятості, до Одеського міського БТІ щодо виявлення доходів та мана боржника. Здійснено перевірку за даними АІПС «Автомобіль» щодо наявності транспортних засобів. Проведеною перевіркою майно та кошти на які можливо звернути стягнення не виявлено (т. 1 а.с. 67-80,111-114). Згідно відповіді адресного бюро від 04.02.2012 року зареєстрованим не значиться. Згідно повторної перевірки майно та кошти на які можливо звернути стягнення не виявлено. Згідно відповіді адресного бюро від 08.11.2017 року на повторний запит значиться зареєстрованим з 26.05.2016 року за адресою: [ADDRESS] . Згідно відповідей УПФУ станом на березень 2018 року працевлаштованим не значиться. Визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому СК України. 01.03.2018 року державним виконавцем зроблено розрахунок заборгованості (т. 1 а.с. 81-83). Так як боржником до відділу не надавались довідки про доходи, заборгованість нараховується на підставі даних Головного управління статистики в Одеській області щодо середньої заробітної плати по м. Одеса. Станом на 01.03.2018 року заборгованість складає 75967,79 грн. Згідно розрахунку заборгованість станом на 01.04.2018 року - 77730,54 грн. (т. 1 а.с. 86). Згідно розрахунку заборгованість станом на 01.05.2018 року - 79493,29грн. (т. 1 а.с. 87). 14.05.2018 року за адресою: - [ADDRESS] та за адресою: [ADDRESS] направлено вимогу державного виконавця, в якій боржника повідомлено про розмір заборгованості та зобов`язано боржника з`явитись до відділу з приводу сплати аліментів та заборгованості (т. 1 а.с. 88-92). Згідно відповідей ДФС станом на травень 2018 року відкриті банківські рахунки відсутні. Згідно розрахунку заборгованість станом на 01.06.2018 року - 81256,04 грн. (т. 1 а.с. 93-95). 08.02.2018 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку примусового стягнення заборгованості зі сплати аліментів» Згідно вимог частини 9 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяців, державний виконавець виносить вмотивовані постанови: про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі. 07.06.2018 року, у зв`язку з наявністю заборгованості по аліментам, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяців винесено відповідні постанови щодо заборон та боржника внесено до Єдиного реєстру боржників. 07.06.2018 року, постановами про арешт майна боржника, державним виконавцем накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно боржника, встановлено тимчасове обмеження боржника у праві керування транспортними засобами, у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, тимчасове обмеження у праві полювання боржником, у праві виїзду за межі України (т. 1 а.с. 96-110). Згідно розрахунку заборгованість, станом на 30.06.2018 року - 83395,04 грн. (т. 1 а.с. 115). Згідно розрахунку заборгованість, станом на 31.07.2018 року - 85534,04 грн. (т. 1 а.с. 116). 20.08.2018 року направлено вимогу державного виконавця, в якій боржника повідомлено про розмір заборгованості та зобов`язано боржника з`явитись до відділу з приводу сплати аліментів та заборгованості (т. 1 а.с. 117). 20.08.2018 року, з виїздом за адресою [ADDRESS] ., вдома нікого не було, залишено виклик державного виконавця, про що складено акт державного виконавця та здійснено фотофіксацію (т. 1 а.с. 118-125). Згідно розрахунку заборгованість боржника [PERSON] станом на 31.08.2018 року - 87673,04 грн. (т. 1 а.с. 126). 12.09.2018 р., державним виконавцем здійснено повторний вихід за адресою : [ADDRESS] ., під час якого встановлено, що зі слів сусідів боржник [PERSON] за адресою не мешкає, про що складено акт державного виконавця (т. 1 а.с. 127). 12.09.2018 року, відповідно до вимог ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про накладення штрафу на боржника [PERSON] у розмірі 50% (заборгованість за три роки) від суми заборгованості, що складає 43836,52 грн. (т. 1 а.с. 128). 12.09.2018 року, державним виконавцем нарахований виконавчий збір у сумі 8767,30 грн. (виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.) (т. 1 а.с. 130-132). Здійснено чергову перевірку виявлення майна та доходів боржника, якою майно та кошти на які можливо звернути стягнення не виявлено (т. 1 а.с. 133-135). 02.10.2018 року державним виконавцем винесено постанову про передачу виконавчого провадження до Овідіопольського РВДВСГТУЮ в Одеській області (згідно відподіві АДБ в Одеській області від 02.11.17 р. боржник зареєстрований за адресою: [ADDRESS] ) (т. 1 а.с. 136-138). 16.10.2018 року, Овідіопольським РВДВС ГТУЮ в Одеській області прийнято до виконання виконавче провадження № 30653954 про що винесено відповідну постанову (т. 1 а.с. 139-140). Згідно розрахунку заборгованість, станом на 31.01.2019 року - 97506,79 грн. (т. 1 а.с. 141). 14.11.2019 року, до відділу надійшла заява від адвоката Павел О.О., яка представляє інтереси [PERSON] щодо залучення до матеріалів виконавчого провадження копій квитанцій про прийом поштового переказу та перерахувати гроші кошти сплачені [PERSON] , яка сплачені аліменти. До заяви на 36 аркушах надано копії квитанцій про перерахування : валюта рублі ПМР, м. Бендери (т. 1 а.с. 148-191). 25.11.2019 року від [PERSON] надійшла заява про надання розрахунку заборгованості (т. 1 а.с. 147). Згідно розрахунку заборгованість станом на 25.11.2019 року - 116028,04 грн. (т. 1 а.с. 146). Розрахунок боржником отримано 25.11.2019 року, про що є відмітка на самому розрахунку про отримання. В судовому засіданні, позивач вказував, що що ним за період з 01.01.2012 року по 01.11.2019 року сплачено аліментів приблизно і щонайменше 129080,00 грн. з посиланням на копії квитанцій на суму 86432,00 карбованців ПМР. Однак, в судовому засіданні представницею ДВС були надані пояснення, з приводу того, що до розрахунку заборгованості нею не враховано надані квитанції про сплату коштів, у зв`язку з неможливістю визначення курсу карбованців (рублів) ПМР по відношенню до української гривні, з чим повністю погоджується і суд з огляду на відсутність офіційного курсу гривні України до карбованців невизнаної Україною та всією мировою спільнотою ПМР, а визначений розрахунок у позовній заяві, не є достатньо точним, щодо визначення суми сплачених коштів, а саме аліментів на користь [PERSON] і не може бути перевірений судом з вказаних вище підстав. Позивач [PERSON] в судовому засіданні показав, що карбованці ПМР він дорівнює молдавській леї, яка за курсом НБУ дорівнює приблизно 1,37 грн. і за курсом банку ПМР молдавській леї дорівнює 0,9022 карбованці, тому 1 гривня дорівнює 0,6698 карбованців. Однак, на думку суду, в даному випадку, позивач [PERSON] самостійно, з невідомих джерел самостійно, приблизно визначив курс карбованця ПМР по відношенню до української гривні, що є неприпустимим і не є належними доказом сплати заборгованості до аліментам, як того вимагають приписи ст.ст. 76-83 ЦПК України. Тобто, приблизний розрахунок позивача, за яким він нібито переплатив заборгованість по аліментам - не є належним та допустимим доказом по справ, а тому судом до уваги не приймається. При чому, розрахунок сплачених коштів, позивач спочатку переводить за курсом карбованця до молдавської леї, які потім переводить за курсом НБУ до Молдавської леї, в українську гривню. Законом передбачено, що сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу. Суд звертає увагу на той факт, що на офіційному сайті НБУ - відсутні відомості щодо курсу валют карбованців, рублів невизнаної ПМР і взагалі, така грошова одинця як карбованець ПМР є неофіційною і знаходиться в обороті лише на території невизнаної ПМР, яку не приймає жодний банк України для обміну. Відповідно вимог ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження» - сторони виконавчого провадження зобов`язані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обов`язкове зупинення вчинення виконавчих дій, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа - також про зміну місця роботи. В даному випадку сторона виконавчого провадження повинна повідомити державного виконавця, про повне або часткове виконання рішення суду. Однак, боржником надано до суду квитанції про сплату в валюті, яка не може бути перерахована за офіційним курсом НБУ, а тому вони не мають будь-якого правового значення і не відносяться до належних документальних доказів з підстав, описаних вище, адже, квитанції надані боржником, державний виконавець не може врахувати до розрахунку заборгованості, у зв`язку з відсутністю курсу валюти, якою перераховано кошти до української гривні. Стягувачу [PERSON] направлено листа, щодо підтвердження отримання коштів в валюті яка дії на даний час на території її проживання у ПМР, за адресою: [ADDRESS] , з зазначенням обов`язку сторони виконавчого провадження повідомляти державного виконавця про повне або часткове виконання рішення суду. В судовому засіданні, представниця ДВС пояснила, що 03.04.2020 р. боржником [PERSON] в добровільному порядку на депозитний рахунок ДВС було частково сплачено аліменти в сумі 13720 грн. та 14.04.2020 р. стягувачу [PERSON] державним виконавцем надіслано лист про надання до відділу -реквізитів для перерахування утриманих аліментів у сумі 13720,0 грн., який вона отримала 29.04.2020 року (т. 2 а.с. 3-4). 14.4.2020 р. державним виконавцем Овідіопольського РВ ДВС до державної служби судових виконавців відділу м. Бендери ПМР надіслано запит про підтвердження наявності провадження про стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання доньки [PERSON] [INFO] та про надання наявності заборгованості (т. 2 а.с. 5). Згідно відповіді від 08.05.2020 року № 06-11/3846 Бендерський відділ державної виконавчої служби судових виконавців повідомив, що, на виконанні перебуває виконавче провадження № 20/9-11 від 05.04.2011 року по виконанню виконавчого листа Бендерського міського суду по справі № 2-316/11 від 18.02.2011 року про стягнення аліментів у розмірі 65.9459 РУ МЗП ( розрахунковий рівень мінімальної заробітної плати) з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання доньки [PERSON] [INFO] починаючи з 10.03.2011 року (т. 2 а.с. 6). Згідно пред`явлених квитанцій державного зв`язку ПМР, а також розписок отриманих від стягувача, аліменти погашені по 01.05.2020 року. 25.5.2020р. року зроблено розрахунок заборгованості по аліментам по виконавчому листу 2-К-6/2011 від 22.12.2011 року згідно якого заборгованість станом на 01.06.2020 року складає 105245,14 грн. При чому, як показала представниця відповідачів, до розрахунку заборгованості включено сплату аліментів у сумі 13720,00 грн., які перебувають на депозитному рахунку відділу та дві розписки від [PERSON] про отримання аліментів 06.05.2020 року у сумі 270,00 доларів США та року 200 доларів США (т. 2 а.с. 1-2). Враховуючи, що після звернення стягувача [PERSON] до Київського райсуду м. Одеси з клопотанням про визнання та примусового виконання на території України судового рішення від 31.03.2005 р. судді м. Бендер, Р. Молдова про стягнення з [PERSON] на її користь на утримання доньки аліментів, боржник змінив своє місце проживання, переїхавши з м. Бендер до м. Одеси, а в подальшому до Овідіопольського району Одеської області, суд розглядає його позов про відсутність заборгованості саме за ухвалою Київського райсуду м. Одеси від 16.12.2011 р., так як зазначене рішення суду м. Бендер було визнано та дозволено його примусове виконання на території України, тому суд враховує саме виконавче провадження, відкрите 22.12.2011 р. на підставі вказаного виконавчого листа виданого згідно ухвали Київського райсуду м. Одеси від 16.12.2011 р., яка набрала чинності 22.12.2011 р. (т. 1 а.с. 62-66). З цих підстав, судом не береться до уваги виконавче провадження, яке перебуває на примусовому виконанні в Бендерському відділі державної служби судових рішень ПМР і відповідно, судом не береться до уваги борг [PERSON] по сплаті аліментів, який існує в ПМР з підстав відсутності будь-якої угоди про правову допомогу між Україною та невизнаною ПМР (т. 2 а.с. 13-18). Таким чином, позов [PERSON] є безпідставним та необґрунтованим, тому що державним виконавцем відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження» здійснено усі передбачених чинним законодавством дій щодо неупередженого, своєчасного та фактичного виконання судового рішення, в межах повноважень та у спосіб, що визначені Законом України про виконавче провадження» і під час судового провадження, судом було встановлено існування заборгованості по сплаті аліментів з боку боржника [PERSON] перед стягувачем [PERSON] , який станом на 01.06.2020 р. становить 105245,14 грн., що підтверджується розрахунком державного виконавця від 25.05.2020 р., наданого суду і врахованого судом при ухвалення рішення (т. 2 а.с. 2). На думку суду, обчислення заборгованості [PERSON] державним виконавцем було здійснено в порядку, передбаченим ст. 195 СК України та ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», тобто на законній підставі. При чому, особливості виконання рішень про стягнення аліментів передбачені розділом XVI Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012р. за № 512/5, відповідно до ч. 2 якої - стягнуті аліментні суми перераховуються виконавцем на зазначений стягувачем в письмовій заяві рахунок у банку або іншій фінансовій установі чи надсилаються на адресу стягувана поштовим переказом, що здійснюється за рахунок коштів виконавчого провадження. Якщо у виконавця відсутні відомості, необхідні для перерахування стягнутих аліментних сум, виконавець письмово повідомляє стягувача про необхідність надання стягувачем відомостей про спосіб перерахування стягнутих аліментних сум та реквізитів рахунку, відкритого у банку або в іншій фінансовій установі, для отримання аліментних сум (за наявності). У разі якщо боржник не працює і сплачує аліменти самостійно стягувачу, квитанції (або їх копії) про перерахування аліментів надаються виконавцю не пізніше наступного робочого дня після сплати та долучаються до матеріалів виконавчого провадження, на підставі ч. 3 розділу XVI Інструкції. Виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості зі сплати аліментів щомісяця (додаток 15) та у випадках, передбачених частиною четвертою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», повідомляти про розрахунок заборгованості стягувача і боржника. Розрахунок заборгованості - обчислюється в автоматизованій системі виконавчого провадження на підставі відомостей, отриманих із: звіту про здійснені відрахування та виплати; квитанцій (або їх копій) про перерахування аліментів, наданих стягувачем чи боржником; заяв та (або) розписок стягувана; інформації про середню заробітну плату працівника для цієї місцевості; інших документів, що відображають отримання боржником доходу або сплату ним аліментів. У вказаному вище розрахунку заборгованості по аліментам, складеного державним виконавцем, були враховані квитанції позивача про сплату аліментів на користь стягувача, а відтак, у державного виконавця були відсутні підстави для здійснення перерахунку заборгованості по сплаті аліментів. Щодо вимог позивача про визначення відсутності розміру заборгованості по аліментам, то суд звертає увагу на те, що предметом позову може бути частина позову, що становить самостійну матеріально-правову вимогу позивача до відповідача про захист порушеного, невизнаного чи оспореного права або інтересу, яка повинна мати правовий характер, тобто бути врегульованою нормами матеріального права, а також підпадати під цивільну юрисдикцію, в свою чергу позивачем пред`явлено вимогу про визначення розміру заборгованості по аліментам та її зменшення, яка не є такою в розумінні змісту самостійної матеріально-правової вимоги, а тому, на думку суду, з огляду на те, що вищевказаний розрахунок державного виконавця про заборгованість позивача по сплаті аліментів не був скасований і є чинним, обраний позивачем спосіб захисту його прав - не передбачений ст. 16 ЦК України. Окрім того, нормами СК України передбачено, що відповідно до ст. 197 цього Кодексу за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами. У зв`язку з чим, позовна вимога про визначення відсутності розміру аліментів є фактичним встановленням обставин справи про існуючу заборгованість позивача, який в процесі слухання справи в суді, і маючи на меті виключення його з Єдиного реєстру боржників, визнаючи при цьому свою фактичну заборгованість за вказаним вище розрахунком заборгованості по аліментам - частково погасив свою заборгованість по аліментам з підстав та у розмірах, вказаних вище. В порядку ст. 141 ЦПК України, враховуючи повну відмову в задоволенні позовних вимог, сплачені позивачем суми судового збору відносяться за його рахунок.

Outcome: dismissed