Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-26 00:00:00

30 березня 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав, мотивуючи тим, що з 04 листопада 1995 року по 24 жовтня 2006 року перебувала з відповідачем у шлюбі, від якого [INFO] народився син - [PERSON]. Позивачка зазначила, що фактично шлюбні відносини між ними були припинені з 2002 року. З того часу позивачка проживає з дитиною окремо від відповідача та самостійно утримує, виховує та лікує сина, який страждає на тяжку хворобу та має статус постраждалого внаслідок Чорнобильської катастрофи. Відповідач [PERSON] з дитиною не проживає та не спілкується, не займається її вихованням, не проявляє батьківської турботи, не цікавиться її життям та здоров'ям, ухиляється від сплати аліментів на дитину, не має постійної роботи. Посилаючись на ст.ст.150, 155, 164, 165, 166, 180 СК України, позивачка просить позбавити [PERSON] батьківських прав щодо його сина [PERSON], [INFO]. В судове засідання позивачка не з'явилася, надіслала до суду заяву про підтримання позову в повному обсязі та можливість розгляду справи за її відсутності. Відповідач, представник відповідача в судове засідання не з'явилися. Від відповідача були подані заперечення на позов. Представник відповідача подав до суду заяву про можливість розгляду справи без його участі, просить суд з урахуванням заперечень відповідача відмовити у позові. Представник Брусилівської районної державної адміністрації як органу опіки та піклування надав до суду висновок, згідно з яким вважається не доцільним позбавляти батьківських прав відповідача, та заяву про можливість розгляду справи за відсутності представника Брусилівської районної державної адміністрації. Від представника Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації як органу опіки та піклування надійшов до суду висновок, згідно з яким вважається за можливе позбавити батьківських прав відповідача. В супровідному листі зазначено про можливість розгляду справи за відсутності представника Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації як органу опіки та піклування. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши та оцінивши докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню повністю, зважаючи на наступне. Згідно з ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57-60 ЦПК України. У даному випадку позивачка, яка подала позов про позбавлення батьківських прав з підстав, передбачених п.2 ч.1 ст.164 СК України, повинна довести, що відповідач як батько дитини ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. В свою чергу відповідач повинен довести, що він належним чином виконує свої батьківські обов'язки. Так, судом встановлено та підтверджується матеріалами справи в їх сукупності, що сторони з 04 листопада 1995 року перебували у зареєстрованому шлюбі, розірвання якого зареєстровано позивачкою 23 квітня 2009 року. Під час перебування сторін у шлюбі у них [INFO] народився син [PERSON], який після розірвання шлюбу проживає з позивачкою в м.Києві і на час розгляду справи навчається в спеціальній школі-інтернаті №26 для дітей з вадами розумового розвитку управління освіти Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації. Згідно характеристики з школи-інтернату вихованням дитини займається матір з вітчимом, батько не приділяє дитині жодної уваги та піклування. Відповідач мав заборгованість по сплаті аліментів за рішенням суду станом на 01.02.2015 року в сумі 4443,70 гривень. Станом на 01.04.2015 року заборгованість по аліментам становить 2749,20грн. Аліменти утримуються із заробітної плати відповідача за місцем його роботи. Відповідно до ст.141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до положень принципу № 6, принципу № 7 абз.2 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1385 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, дитина заради повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та порозуміння. Вона має, коли це є можливим, зростати під опікою і відповідальністю її батьків і в будь-якому випадку в атмосфері любові, моральної і матеріальної забезпеченості. Найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її навчання; ця відповідальність покладена перш за все на батьків. Згідно до ч.2 ст.27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка є частиною національного законодавства України, батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Частиною 1 статті 164 СК України визначено вичерпний перелік підстав, за наявності яких мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Пленум Верховного Суду України в пунктах 15, 16 постанови від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей: не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками. Відповідно до висновку Брусилівської райдержадміністрації як органу опіки і піклування від 25.05.2015 року [PERSON] характеризується з позитивної сторони, офіційно працює, на обліку у лікаря психіатра-нарколога не перебуває, має постійний дохід, вчасно сплачує аліменти на утримання дитини, має задовільні умови проживання та можливості виховувати дитину, має бажання займатися вихованням сина, а тому за відсутністю підстав для позбавлення батьківських прав недоцільно позбавляти [PERSON] батьківських прав відносно сина. На виконання вимог ч.5 ст.19 СК України Дніпровською районною в місті Києві державною адміністрацією як органом опіки та піклування наданий до суду висновок від 05.05.2015 року про можливість позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його сина [PERSON], [INFO], у зв'язку з тим, що він ухилився від виховання та утримання дитини. Відповідно до ч.6 ст.19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обгрунтованим, суперечить інтересам дитини. Суд критично оцінює висновок Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації як органу опіки та піклування щодо відповідності інтересам дитини позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки у даному висновку не міститься достатнього обґрунтування, не вказано, які безспірні докази свідчать про ухилення відповідача від виконання своїх обов'язків щодо виховання дитини, у чому полягає винна поведінка у свідомому нехтуванні своїми обов'язками, чи вживалися до відповідача заходи реагування за заявами позивача, чи виходячи з інтересів дитини та конкретних обставин справи не було можливості попередити відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт заперечення відповідачем позовної заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (рішення від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України»). Суду не надано доказів на підтвердження того, що відповідач [PERSON] негативно характеризується, зловживає алкогольними напоями або наркотичними засобами, жорстоко поводиться із дитиною, вдається до будь-яких видів експлуатації дитини, примушує дитину до жебракування та бродяжництва, негативно впливає на виховання дитини. Зважаючи на вказані обставини та враховуючи, що на час розгляду справи дитина сторін досягнула повноліття, суд дійшов до переконання, що в позові слід відмовити за безпідставністю. Відповідачем не були документально підтверджені понесені ним судові витрати, які у відповідності до ст.88 ЦПК України слід присудити на його користь з позивачки.

Outcome: dismissed