Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-22 00:00:00

30 січня 2020 року заявник звернулась до суду з заявою, в якій просить встановити юридичний факт, що Договір купівлі-продажу квартири, посвідчений 19.04.2005 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Тітаренко О.С., реєстр. №2483, на бланку ВСА№ 929062 - належний [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , паспорт громадянки України, серії [NUMBER] , виданий 03.07.2007 року Київським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області. В своїй заяві посилається на те, що 19 квітня 2005 року вона [PERSON] , будучи в той час неповнолітньою дитиною, разом зі своїми батьками - [PERSON] , [PERSON] , та діючи на підставі їх письмової згоди, придбали в рівних частках квартиру [ADDRESS] , відповідно до Договору купівлі-продажу квартири посвідченого 19.04.2005 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Тітаренко О.С.. реєстр. №2483 Зазначає, що 14.12.2019 року у неї з батьками виникла необхідність відчуження належної їм на праві спільної часткової власності вищезазначеної квартири, з приводу чого вона з батьками звернулась до нотаріуса, однак, на це звернення, нотаріус повідомила, що вона не може задля відчуження своєї частки квартири використовувати правовстановлюючий документ - Договір купівлі-продажу квартири, посвідчений 19.04.2005 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Тітаренко О.С., реєстр. №2483, оскільки у правовстановлюючому документі допущена помилка в її імені, а саме зазначено « [PERSON] » замість « [PERSON] ». Вищевказані обставини і стали підставою для звернення до суду з даною заявою. Ухвалою судді від 31 січня 2020 року провадження у справі було відкрито та справу призначено до розгляду у судовому засіданні. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України. У судове засідання заявник [PERSON] не з`явилась, її представник [PERSON] звернувся з заявою про розгляд справи у його відсутність, вимоги заяви підтримав в повному обсязі та просив її задовольнити. Заінтересована особа Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Тітаренко Ольга Сергіївна у судове засідання не з`явилась, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, причини неявки суду не повідомила. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає заяву підлягаючою задоволенню, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що [INFO] народилась [PERSON] , про що свідчить копія Свідоцтва про народження Серії [NUMBER] де її батьками вказані [PERSON] та [PERSON] . 19 квітня 2005 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Тітаренко О.С. було посвідчено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до умов якого [PERSON] продала, а [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] купили в рівних частках ізольовану квартиру, що знаходиться в [ADDRESS] . Разом з тим, як вбачається з паспорта гр.. України серії [NUMBER] вірно прізвище ім`я заявниці вказано як [PERSON] , що також і підтверджується Свідоцтвом про народження Серії [NUMBER] . Зазначена вище інформація свідчить про те, що при укладенні вказаного договору мала місце описка, відтак, можна вважати належним [PERSON] правовстановлюючого документу на даний об`єкт нерухомості. Дані обставини також підтверджуються датою народження та ідентифікаційним кодом заявника, що вказані в її документах та спірному договорі. Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав, відповідно до ст. 293 ЦПК України. Відповідно до вимог ч. 1 п. 5 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 5 «Про судову практику про справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення» в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 12 Постанови за № 5 від 31 березня 1995 р. «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Відповідно до положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами письмовими, речовими і електронними доказами. Суд розглядає справи про встановлення факту, згідно до ч. 1 п. 6 ст. 315 ЦПК України, щодо належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Згідно ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», рішення, постановлене у справі про встановлення факту, що має юридичне значення, повинно відповідати вимогам статей 203, 275 ЦПК (за Кодексом 2004 р.) Суд повинен також навести в рішенні докази в підтвердження висновку про обставини, що мають значення для вирішення справи, а при задоволенні заяви чітко викласти встановлений факт. Проаналізувавши п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31.03.1995 № 5, для встановлення факту необхідна наявність певних умов, серед яких: встановлений факт повинен бути юридичним, тобто від його встановлення у особи виникають, змінюються або припиняються особисті чи майнові права; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, щодо її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документів, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану, тощо). Коли установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа. Проте сам по собі факт належності документа не породжує для його власника жодних прав, юридичне значення має той факт, що підтверджується документом. Таким чином, для заявника важливо не так саме одержання документа, як оформлення особистих чи майнових прав, що випливають із цього факту. Це означає, що в судовому порядку можна встановити належність громадянину такого документа, який є правовстановлюючим. Для порушення в судах справ про встановлення належності правовстановлюючих документів необхідно подавати заяву з доказами того, що цей документ належить заявнику і що організація, яка його видала, не може внести до нього відповідні виправлення. У цих справах суд встановлює належність особі правовстановлюючих документів, а не тотожність прізвища, імені, по батькові, неоднаково названих у різних документах, не присвоєння чи залишення одного з них. З представлених заявником доказів вбачається, що його доводи є законними та обґрунтованими. Суд, розглядаючи справу повно, всебічно та об`єктивно, прийшов до висновку, що заява [PERSON] про встановлення факту належності правовстановлюючого документу підлягає задоволенню в повному обсязі. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved