Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-14 00:00:00

30.01.2018 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з вищезазначеною позовною заявою, в якій просить визнати договір купівлі-продажу від 26.07.1996 року квартири № [ADDRESS], зареєстрований на Енергодарській Біржі Нерухомості, реєстраційний номер №55 дійсним; та визнати за [PERSON], [INFO] право власності на квартиру №[ADDRESS], зазначивши підстави позову ст. ст. 334, 328, 392 ЦК України, у спосіб захисту, ст. 16 Цивільного кодексу України (а.с.2). Позиція позивача викладена в позовній заяві і у вступному слові, полягає в такому. 26.07.1996 року позивачка уклала з відповідачами договір купівлі-продажу квартиру №[ADDRESS]. Даний договір був зареєстрований на Енергодарській Біржі Нерухомості, видано реєстраційне посвідчення та внесено запис у реєстраційну книгу. Позивачка зазначає, що при укладенні договору купівлі-продажу були дотримані всі вимоги, предявлені до договору, та сторони його не оспорювали, на виконання договору позивачка сплатила відповідачам обумовлену вартість квартири, а тому вважає себе добросовісним набувачем квартири. Але договір купівлі-продажу квартири не був посвідчений нотаріально та позивачка не знала, що це необхідно зробити. Про те, що договір не відповідає вимогам законодавства позивачка дізналася у грудні 2017 року, коли звернулася із заявою про реєстрацію прав власності на квартиру. Позивачка не має можливості у повній мірі здійснювати свої повноваження по володінню, користуванню і розпорядженню квартирою, оскільки договір купівлі-продажу зареєстрований на Енергодарській Біржі Нерухомості та не є правовстанолюючим документом, який має юридичне значення, тому позивачка вимушена була звернутися до суду. Ухвалою суду від 31.01.2018 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON], [PERSON], про визнання договору купівлі-продажу недійсним та визнання права власності на квартиру залишено без руху та позивачу наданий строк для усунення недоліків 10 днів (а.с.22). Позивачка усунула недоліки у строк передбачений ухвалою суду та ухвалою суду від 21.02.2018 року відкрито загальне позовне провадження та розпочате підготовче провадження по справі, відповідачам розяснено право подати відзив на позов протягом п'ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Ухвалою суду від 06.04.2018 року підготовче провадження у справі закрито та справа призначена до судового розгляду по суті (а.с.47). Інших процесуальних дій у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову) не вчинялось, провадження не зупинялось. В судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. У судове засідання відповідачі [PERSON], [PERSON] не зявилися, про причину неявки суд не повідомили, заяв або клопотань про відкладання слухання справи, відзиву на позов до суду не надали. Відповідачу [PERSON]М було відомо про те, що у провадженні Енергодарського міського суду перебуває цивільна справа, в якій він є відповідачем, що підтверджується його особистим підписом у рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення (а.с. 57). Відповідачі [PERSON], [PERSON] у судові засідання викликалася неодноразово, але до суду повернулися поштові конверти з відповідною відміткою пошти про невручення (а.с.49-51). Крім того, відповідачі викликалися до суду через оголошення на офіційному сайті Судової влади (а.с. 58). Відповідно до ч.1 ст.131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв'язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з'явилися в судове засідання без поважних причин. Таким чином, згідно з вимогами ст.ст. 128,131 ЦПК України, відповідачі повідомлені про час та місце слухання справи належним чином. Враховуючи, що відповідачі належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання та не з'явилися в судове засідання без поважних причин, відзиву на позов не надали, відповідно до ст. 280 ЦПК України, може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, враховуючи наступне. Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 26 липня 1996 року , укладеного між [PERSON], [PERSON], яка діяла за себе та за своїх неповнолітніх дітей: [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (покупець), [PERSON], [PERSON] продали, а [PERSON] придбала квартиру №19 по вул.. Курчатова у м. Енергодар, Запорізька область. На підставі ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», договір купівлі-продажу зареєстрований на Енергодарській Товарній біржі реєстраційний номер 55. Зі змісту вказаного договору вбачається, що продавці за договором продали квартиру позивачці за 2000000 карбованців, які отримали від покупця до підписання договору, та зобов'язується звільнити квартиру. Сторони засвідчили, що зазначений об'єкт нерухомості нікому до укладення угоди не проданий, не подарований, не закладений у спорі та під арештом не перебуває (а.с. 7). Вищевказані обставини свідчать про те, що сторонами було досягнуто згоди щодо істотних умов договору купівлі-продажу квартири, ніяких обмежень для його укладання не було, укладений договір купівлі-продажу нерухомості був виконаний сторонами у повному обсязі. Відповідно до копії реєстраційного посвідчення, виданого БТІ 27.08.1996 року, квартира № [ADDRESS], належить позивачці [PERSON] (а.с. 8). На час укладання договору купівлі-продажу нерухомості діяв Цивільний кодекс УРСР від 18.07.1963 року, який у подальшому втратив чинність з 01.01.2004 року на підставі Цивільного кодексу України від 16.01.2003 року. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР, яка діяла під час укладання спірного правочину та підлягає застосуванню до спірних правовідносин, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. У цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Спірний договір купівлі-продажу відповідно до цивільного законодавства, що діяло на момент його укладання, підлягав нотаріальному посвідченню, оскільки положеннями ст. 227 ЦК УРСР було передбачено, що договір купівлі-продажу квартири повинен бути нотаріально посвідчений, якщо однією зі сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність правочину. Але, як встановлено судом, вказана вимога закону щодо обов'язкового нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу квартири при укладенні договору не була дотримана, так як договір був оформлений та зареєстрований в Енергодарській Товарній біржі відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року, про що зазначено у тексті договору. Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» угоди, зареєстровані на біржі не підлягають нотаріальному посвідченню. Таким чином, суперечливі норми законодавства призвели до того, що укладений Позивачем договір купівлі-продажу та зареєстрований товарною біржею не був посвідчений у нотаріальному порядку. Крім того, у відповідності до пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України «Про врегулювання сплати державного мита при відчуженні об'єктів нерухомого майна» № 1030 від 13.08.1996 року, яка діяла на момент укладення договору міни нерухомого майна від 30 вересня 1998 року, будь-які угоди про відчуження об'єктів нерухомого майна, які укладаються на біржах, в агентствах нерухомості тощо, прирівнюються до нотаріального посвідчення цих договорів. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 4 Закону України «Про власність», що діяв на час виникнення спірних правовідносин, власник на свій розсуд, користується та розпоряджається належним йому майном. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Він може використовувати майно для здійснення господарської та іншої, не забороненої законом діяльності, зокрема, передавати його безоплатно або за плату у володіння та користування іншим особам. Згідно ч. 1 ст. 13 Закону України «Про власність» об'єктами права приватної власності є жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, земельні ділянки, насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція, транспортні засоби, грошові кошти, акції, інші цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення. Відповідно до положень ст. 328 ЦК України (в редакції від 16.01.2003 р.), який набрав чинності з 01.01.2004 року, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набути правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Нормами ч. 3,4 ст. 334 ЦК України (в редакції від 16.01.2003 р.) передбачено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме на майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 215 ЦК України, у випадках встановлених ЦК України, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним, а згідно з ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, та відбулося повне або часткове виконання договору, суд може визнати такий договір дійсним. Статтями 391, 392 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Власник може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Згідно ст.ст. 11,15 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених, оспорюваних прав та вплив на правопорушника. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Згідно ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Судом встановлено, що для позивача підставою звернення до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу дійсним стала та обставина, що вона на даний час позбавлена можливості зареєструвати право власності на нерухоме майно, яке було придбано нею на підставі угоди, оформленої та зареєстрованої на товарній біржі, і розпорядитися ним на свій розсуд, оскільки, договір купівлі-продажу не був нотаріально посвідчений, державна реєстрація права власності може бути проведена лише після визнання договору купівлі-продажу квартири, який посвідчений товарною біржею дійсним на підставі рішення суду. Згідно ст. 71 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Стаття 76 ЦК УРСР визначає, що перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79цього Кодексу . Положеннями ст. 80 ЦК УРСР регламентовано, що закінчення строку позовної давності до предявлення позову є підставою для відмови в позові. Таким чином, суд, враховуючи обставини справи, вважає можливим поновити позивачу строк позовної давності для звернення до відповідача з позовом про визнання угоди дійсною, та визнання права власності. Виходячи з цих обставин, суд приходить до висновку, що укладений 21 листопада 1997 року договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами, зареєстрований Одеською товарною біржею у представництві в м. Ізмаїл, може бути визнаним дійсним, оскільки перешкод для визнання права власності на нерухоме майно у вигляді житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому, розташованого за адресою: вул. Миру (колишня назва вул. Кірова), №23, с. Баннівка, Болградського району, Одеської області за [PERSON] суд не вбачає, у зв'язку з чим позовні вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Аналізуючи надані у справі докази в їх сукупності, суд вважає за можливе задовольнити вимоги позивачки [PERSON], оскільки, у судовому засіданні встановлено, що при укладенні правочину договору купівлі-продажу спірної квартири сторони договору домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджено письмовими доказами, якими є вищезазначена біржова угода, відбулося повне виконання договору та вище вказаний жилий будинок переданий позивачці, за договором купівлі-продажу до позивачки перейшло право власності на квартиру. З моменту укладення договору та по теперішній час жодна із сторін не заявила про недійсність правочину купівлі-продажу квартири. Таким чином, суд приходить до переконання, що визнання правочину договору купівлі-продажу квартири дійсним не призведе до порушення прав будь-яких інших осіб та іншим шляхом захистити свої права у позивача немає можливості. Суд не має сумніву в достовірності документів, наданих позивачкою, як доказів.

Outcome: approved