Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-04 00:00:00

31.07.2015р. [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] та просив визнати квартиру [ADDRESS] об*єктом права спільної сумісної власності його і [PERSON], яка померла [INFO]., обгрунтовуючи позов тим, що з 1984р. по [INFO]. проживав із [PERSON] однією сім*єю без шлюбу, що підтверджується рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 26.12.2005р., яке в цій частині набрало чинності 16.05.2006р. [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 29.02.1996р. мала у власності квартиру [ADDRESS], яку після її смерті успадкувала її сестра [PERSON] і право її власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Позивач вважає, оскільки він 21 рік проживав з [PERSON] однією сім*єю без шлюбу в квартирі [ADDRESS], вони вкладали спільні кошти в утримання цієї квартири, проводили в ній ремонтні роботи, у зв*язку із чим вважав, що вказана квартира набула статусу об*єкта спільної сумісної власності. Просив задовольнити позов на підставі ст.ст. 5, 23, 1262, 1264, 1268, 1269 ЦК України. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві і на порушення його житловий і майнових прав, а також зазначив, що строк позовної давності ним не пропущений, оскільки він з часу відкриття спадщини приймає участь у різних судових процесах стосовно спірної квартири. Представник відповідачки проти позову заперечував, посилаючись на його необґрунтованість, безпідставність і пропуск строку позовної давності. Розглянувши справу в межах позовних вимог, заслухавши пояснення позивача, представника відповідачки, дослідивши матеріали справи, суд вважає за необхідне в задоволенні позову відмовити, виходячи з наступного. Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов*язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. У відповідності до частини 3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням в цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Судом встановлено, що [PERSON] і [PERSON] проживали однією сім*єю без шлюбу з 1984р. по [INFO]. (а.с. 34-37 - копія рішення Дніпровського районного суду м.Києва), яке в цій частині набрало законної сили 16.05.2006р. (а.с. 38 - копія рішення Апеляційного суду м.Києва). [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 29.02.1996р. отримала у власність шляхом приватизації квартиру [ADDRESS] (а.с. 33 - копія свідоцтва), де вона одна була постійно зареєстрована з 14.06.1979р. по день смерті (а.с. 33 - копія довідки), яку після її смерті успадкувала її сестра [PERSON] (а.с. 44-46 - копія рішення Святошинського районного суду м.Києва від 12.02.2014р.), яке набрало законної сили 10.06.2014р. (а.с. 48-50 - копія ухвали Апеляційного суду м.Києва) і право її власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с. 51 - копія витягу з Державного реєстру). Крім цього, в матеріалах справи є рішення Святошинського районного суду м.Києва від 02.08.2007р., яким [PERSON] відмовлено визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло від 29.02.1996р. на спірну квартиру та у визнанні права користування спірною квартирою (а.с. 41-42 - копія рішення суду), яке набрало законної сили 16.01.2008р. (а.с. 43 - копія ухвали Апеляційного суду м.Києва). Ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 21.08.2009р. позовна заява [PERSON] до [PERSON], 3-тя особа: Головне управління юстиції у м.Києві в частині визнання квартири спільною сумісною власністю членів сім*ї, визнання права власності на ? частини квартири, залишено без розгляду (а.с. 12 - копія ухвали суду). Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 15.11.2015р. [PERSON] відмовлено в позові до [PERSON] про визнання частини майна спадкодавця об*єктом права спільної сумісної власності (а.с. 54 - копія рішення суду), яке ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 23.03.2016р. залишено без змін (а.с. 55 - копія ухвали суду). Відмовляючи в позові, суд виходив з наступного. Згідно частини 1 ст.22 КпШС Української РСР 1969р., майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю… У відповідності до частини 1 ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Однак, вказані вищи норми матеріального закону стосуються майнових прав подружжя. При цьому, відповідно до частини 2 ст.21 СК України, проживання однією сім*єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов*язків подружжя, а тому частина 1 ст.22 КпШС Української РСР 1969р. і частини 1 ст.60 СК України не регулює спірних правовідносин. Крім цього, [PERSON] була постійно одна зареєстрована в квартирі [ADDRESS] з 14.06.1979р. по день смерті [INFO]. і сплачувала комунальні послуги за одну особу, а позивач [PERSON] з 16.04.1971р. постійно є зареєстрованим в приватному будинку [ADDRESS], що встановлено в порядку частини 3 ст.61 ЦПК України рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 02.08.2007р. Як встановлено судом, спірна квартира [ADDRESS] набута у власність [PERSON] шляхом приватизації. Частина 1 ст.1 Закону України «Про приватизаційні папери» вказує про те, що приватизаційні папери - це вид державних цінних паперів, які засвідчують право власника на безоплатне одержання у процесі приватизації частки майна державних підприємств, державного житлового фонду, земельного фонду. Приватизаційні папери можуть бути лише іменними. У відповідності до частини 5 вказаного вище Закону, кожен громадянин України має рівне право на одержання приватизаційних паперів однакової номінальної вартості для приватизації частки майна державних підприємств, державного житлового фонду, земельного фонду. А у відповідності до частини 1 ст.8 цього ж Закону, держава гарантує власникам приватизаційних паперів право придбання за ці папери об*єктів приватизації відповідно до законодавства України про приватизацію. Згідно частини 5 ст.5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз. У відповідності до частини 1 цієї ж статті, якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім*ї безоплатно. До членів сім*ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло. Як вказано у частини 2 ст.8 цього ж Закону, передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім*ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов*язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). Частина 1 ст.64 ЖК України вказує про те, що члени сім*ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов*язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. А згідно ст.65-1 ЖК України, наймачі жилих приміщень у будинках державного чи громадського житлового фонду можуть за згодою всіх повнолітніх членів сім*ї, які проживають разом з ними, придбати займані ними приміщення у власність на підставах, передбачених чинним законодавством. На час приватизації спірної квартири [PERSON] і отримання нею 29.02.1996р. Свідоцтва про право власності на житло, у спірній квартирі [PERSON] була зареєстрована сама, позивач не був квартиронаймачем за спірною адресою, право на житло увесь час спільного з [PERSON] проживання зберігалось за позивачем за місцем його реєстрації по [ADDRESS], а тому він не мав права приймати участь у приватизації спірної квартири. В обґрунтування заявленого позову, [PERSON] посилався на те, що за час спільного проживання його і [PERSON] вартість спірної квартири [ADDRESS] значно збільшилась за рахунок спільних грошових і трудових затрат. Так, стаття 62 СК України передбачає, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об*єктом права спільної сумісної власності подружжя. Однак, як зазначалось вище, дана правова норма стосується подружжя, а не осіб, які проживали однією сім*єю без шлюбу, а тому не може бути застосована до спірних правовідносин. Крім цього, будь-яких належних і допустимих доказів про істотне збільшення вартості спірної квартири за рахунок трудових чи грошових затрат [PERSON], крім його особистих пояснень, суду не надано. Також, суд враховує, що квартира, отримана у власність шляхом приватизації, не може бути об*єктом спільної сумісної власності, оскільки отримана [PERSON] шляхом використання іменних житлових чеків у відповідності до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» і Закону України «Про приватизаційні папери» та обміну їх на державну житлову площу. Лише 11.01.2011р. в ст.61 СК України були внесені зміни стосовно того, що об*єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду… Однак, вказане правило стосується лише офіційно зареєстрованого шлюбу. При вирішенні даного спору, судом, також, враховується те, що на час розгляду даної справи спірна квартира перебуває у власності відповідачки [PERSON] на підставі рішення Святошинського районного суду м.Києва від 12.02.2014р., яке є чинним до тепер. Статті 5, 23, 1262, 1264, 1268, 1269 ЦК України, на які позивач посилається в позові, не регулюють спірних правовідносин, а тому не можуть бути правовою підставою задоволення його позову. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності і взаємному зв*язку, суд приходить до висновку, про те, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні належними і допустимими доказами, не ґрунтовані на матеріальному законі, а тому задоволенню не підлягають по суті. Крім цього, [PERSON] звернувся до суду з даним позовом з тривалим пропуском трирічного строку позовної давності, передбаченого ст.257 ЦК України і не надав суду, крім особистих пояснень, належних і достовірних доказів про поважність причин пропуску встановленого законом строку, але враховуючи те, що суд прийшов до висновку про необхідність відмови в позові по суті, суд даного питання не вирішує.

Outcome: dismissed