Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-05 00:00:00

30.10.2020 року до суду звернувся [PERSON] через свого представника: адвоката Грону Д.С. з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики та трьох відсотків річних. 05.11.2020 року ухвалою судді відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження у підготовче засідання. 01.03.2021 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті. В позові посилалися на те, що 12.05.2017 року [PERSON] позичив у [PERSON] в борг 1220 доларів США, що на дату подачі позову складає 34483,30 грн. за курсом Національного банку України, який станом на 25.10.2020 становить 28,265 грн. за один долар США. Відповідач власноручно написав розписку від 12.05.2017 року, в якій зазначив про зобов`язання повернути кошти позивачу у строк до 15 листопада 2017 року, тобто фактично сторонами було укладено договір позики. У визначений термін відповідач гроші не повернув, чим допустив однобічну відмову від виконання зобов`язань та істотно порушив умови договору позики. Предметом договору позики у справі є іноземна валюта. В порушення вимог закону, відповідач в односторонньому порядку відмовився від виконання договірних зобов`язань, в установленні строки заборговані суми не сплатив, чим завдав позивачу збитки. Вважає, що письмова розписка від 12.05.2017 року є належним доказом, що свідчить про укладення сторонами договору позики, передачу коштів та встановлення терміну їх повернення. Станом на 25.10.2020 року борг відповідачем не повернуто. Розрахунок відсотків за користування грошовими коштами здійснено позивачем за формулою: [Відсотки] = [Сума боргу] [Процентна ставка] /100% / 365 днів [Кількість днів], дата початку нарахування: 16.11.2017 року, дата закінчення нарахування: 25.10.2020 року, кількість днів: 1075, відсоткова ставка: 3% річних. Всього сума відсотків за користування грошовими коштами за період з 16.11.2017 року по 25.10.2020 року складає 3044,47 грн. З метою підготовки позовної заяви до суду та подальшого юридичного супроводу справи позивачем понесені витрати на професійну правничу допомогу адвоката у сумі 5000 грн. Прохають стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу 34483,30 грн., три відсотки річних у розмірі 3044,47 грн., витрати по сплаті судового збору у розмірі 840,80 грн. та витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 5000 грн. 27.11.2020 року до суду звернувся відповідач [PERSON] з відзивом на позов, в якому посилався на те, що для задоволення потреб своєї сім`ї він займається фермерством і є директором СФГ «Вітри». З метою обробки посіву соняшника від шкідливих рослин та бур`янів йому у 2017 році знадобилися гербіциди. Його померлий батько [PERSON] познайомив його із директором ПП «[PERSON]» [PERSON] , у якого він раніше купував гербіциди, оскільки теж займався вирощуванням сільськогосподарських культур, а дане приватне підприємство займається реалізацією сільгоспхімії. Вони зі [PERSON] домовилися, що він візьме у нього гербіциди, за які розрахується з останнім після збору свого врожаю. У травні 2017 року він взяв у позивача гербіцидів на суму 1220 доларів США, що підтверджується відповідними накладними про їх отримання. Однак для забезпечення гарантій розрахунків [PERSON] змусив його написати йому розписку, що він взяв у нього не гербіциди, а 1220 доларів США. Він брав у нього гербіциди весною 2017 року всього 2 рази на різні суми, про що складав [PERSON] відповідні розписки про те, що він бере у нього не гербіциди, а певну суму в доларах США. Тоді він не придав цьому значення, оскільки вважав, що не має ніякої різниці. Отриманими від [PERSON] гербіцидами він обробив поля соняшнику, однак гербіциди виявилися непридатними.Він повідомив про це [PERSON] , той особисто приїхав, оглянув поля, подивився на бур`яни та склав відповідний акт про те, що відпущені ним гербіциди виявилися неякісними, бракованими та непридатними. [PERSON] повідомив, що розраховуватись з ним за браковані та непридатні гербіциди не потрібно. На тому виниклий конфлікт було вичерпано.Більше сільгоспхімію у [PERSON] він не брав, останній його теж не турбував, тому збереглися не всі накладні про отримання від [PERSON] та ПП «[PERSON]» гербіцидів. Однак навіть надані докази підтверджують викладені обставини, оскільки у накладних дійсно зазначений [PERSON] , його ПП « [PERSON] » та домашня адреса [PERSON] , як юридична адреса цього підприємства.Підтверджує вказані обставини і сама розписка, оскільки зрозуміло, що якби він дійсно позичав гроші у валюті, а не брав гербіциди на цю суму - то позичав би зазначив «круглу» суму. Прохав позов залишити без задоволення (а.с.28). 03.12.2020 року до суду звернувся представник позивача: адвокат Грона Д.С. з відповіддю на відзив, в якій посилався на те, що сторона позивача вважає, що [PERSON] підтвердив факт отримання грошей від [PERSON] розпискою. У своєму відзиві відповідач стверджує, що у травні 2017 року придбав у позивача гербіциди на суму 1220 доларів США, що підтверджується відповідними накладними. Слід зауважити, що з наданих відповідачем копій видаткової накладної №20 від 08.05.2017 року та рахунку-фактури №20 від 12.05.2017 року, які не завірені належним чином, вбачається, що ФГ «Вітри» 08 травня 2017 року придбало у ПП «[PERSON]», а не у [PERSON] засоби хімічного захисту рослин на суму 61200 грн. Звертає увагу, що договір позики укладено 12.05.2017 року на суму 1220 доларів США. Слід також вказати, що згідно з інформації на офіційному сайті НБУ 1 долар США на 12.05.2017 року (дату, на яку посилається відповідач у своєму відзиві) дорівнював 26,42893 гривням, тобто 1220 доларів США складало б 32243,29 грн., а не 61200 грн., які за твердженням відповідача підтверджуються копіями наданих ним видатковою накладною №20 від 08.05.2017 року та рахунку-фактури №20 від 12.03.2017 року. Отже у твердженнях відповідача щодо отримання грошей та придбанні засобів хімічного захисту рослин відсутній логічний зв`язок між суб`єктами взаємовідносин, сумами угод, датою їх здійснення і предметом цих угод. На переконання позивача, посилання відповідача на придбання товарів у ПП «[PERSON]» є його намаганням заплутати суд та затягнути розгляд справи, так само як необґрунтована заява про виклик свідка, який не може пояснити обставин справи, оскільки безпосереднім свідком подій він не був, так само як залучення третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо визнання договору позики недійсним. Якщо у відповідача або підприємства в якому він є керівником були взаємовідносини з іншими підприємствами, за наслідками яких відповідач вважає неякісними отримані товари, вказані претензії мають вирішуватись у господарському суді. Саме до компетенції господарського суду належить вирішення справ щодо якості товарів та стягнення заборгованості між юридичними особами. Також, представник позивача вважає, що слід критично віднестися до твердження відповідача, що позивач змусив його написати розписку про отримання грошей. Упродовж всього терміну існування боргу відповідач не звертався з позовом про визнання договору позики недійсним, не вимагав повернути йому власноручно написану розписку, не звертався з відповідною заявою до органів поліції щодо примушування його до видачі розписки по «неіснуючому боргу». Весь цей час відповідач обіцяв найближчим часом повернути кошти, а затримку в повернені пов`язував із хворобою свого батька та направленням всіх власних коштів замість повернення боргу на лікування батька. Позивач, ставлячись з розумінням до особистих проблем боржника, погоджувався зачекати з поверненням боргу, але як тільки зрозумів, що боржник не бажає добровільно повертати кошти, а намагається затягнути час щоб сплинула позовна давність, був вимушений звернутися до суду з цим позовом. Всі інші посилання відповідача не стосуються цієї справи та не підтверджуються відповідними доказами. Зазначає, що на цей час кошти, отримані відповідачем у борг, останній не повернув. Отже відповідач прострочив виконання зобов`язань за договором позики, його посилання на існування інших взаємовідносин між сторонами справи не підтверджені належними доказами. Також слід вказати, що укладений між сторонами договір позики від 12.05.2017 року, стягнення заборгованості за яким є предметом позову в цій справі, не містить вказівки на будь-яке інше зобов`язання та намірів сторін вчинити інше зобов`язання замість існуючого. Прохав позовну заяву задовольнити повністю (а.с.48-51). В судове засідання позивач та його представник не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, 06.07.2021 року представник подав заяву про розгляд справу у їх відсутність, позовні вимоги підтримав (а.с.118). В судове засідання відповідач не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, 27.11.2020 року подав відзив на позов, в якому прохав відмовити у задоволенні позову, про причини неявки суду не повідомив, заяву про розгляд справи у його відсутність не надав, явку свого свідка в судове засідання не забезпечив. Суд, вивчивши матеріали справи, надавши їм оцінку, вважає, що позов підлягає задоволенню за таких підстав. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини. [INFO] в м. Гуляйполе Запорізької області народився відповідач - [PERSON] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорта громадянина України серії [NUMBER] , виданого 17.06.2011 року Гуляйпільським РВ ГУМВС України в Запорізькій області (а.с.26-27). Відповідач [PERSON] є головою Фермерського господарства «Вітри», ідентифікаційний номер 24517908, що підтверджується відзивом на позов та копією свідоцтва про реєстрацію юридичної особи серії [NUMBER] від 15.07.2008 року (а.с.30). 12.05.2017 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено письмовий договір позики, що підтверджується копією розписки від 12.05.2017 року (а.с.5). Відповідно до умов договору позики від 12.05.2017 року відповідач [PERSON] взяв в борг у [PERSON] гроші в сумі 1220 доларів США, які зобов`язався повернути у строк з 01 по 15 листопада 2017 року (а.с.5). Станом на 30.10.2020 року (дата подачі позову) та на час розгляду справи судом відповідач борг не повернув. З наданої позивачем роздруківки сайту Національного банку України щодо курсу валют станом на 25.10.2020 року (а.с.6-7) один долар США по курсу становить 28,265 грн., отже сума боргу за договором позики від 12.05.2017 року станом на 25.10.2020 року складає: 1220 доларів США * 28,265 грн. = 34483,30 грн. Саме такі позовні вимоги були викладені у позові, питання щодо стягнення суми боргу в розрахунку на день розгляду справи стороною позивача в резолютивні частині позову не порушувалося. Позивачем надано суду розрахунок 3% річних за формулою: [Відсотки] = [Сума боргу] х [Процентна ставка] / 100% / 365 днів х [Кількість днів], дата початку нарахування: 16.11.2017 року, дата закінчення нарахування: 25.10.2020 року, кількість днів: 1075, відсоткова ставка: 3% річних. Отже, всього сума трьох відсотків річних за користування грошовими коштами за період з 16.11.2017 року по 25.10.2020 року за 1075 днів складає 3044,47 грн. З наданих відповідачем копій видаткової накладної №20 від 08.05.2017 року та рахунку-фактури №20 від 12.05.2017 року встановлено, що ФГ «Вітри» придбало у ПП «[PERSON]» засоби хімічного захисту рослин: «Харнес», «Евролайтинг» на загальну суму 61200 грн. (а.с.37-38). Суд, задовольняючи позов в повному обсязі, виходить з наступного. Згідно ч.1, ч.2 п.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини. Статтею 3 ЦК України передбачено, що однією з загальних засад цивільного законодавства є свобода договору. Згідно ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно ч.1 ст.627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України). Згідно ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно доч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ст.192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Відповідно до ст.530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись в строк, що передбачений умовами Договору. Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Судом встановлено, що до суду звернувся позивач, як позикодавець за договором позики, укладеним 12.05.2017 року між ним та відповідачем у справі, з позовом до відповідача, як позичальника, з вимогою про стягнення заборгованості за договором позики та 3% річних, оскільки строк виконання зобов`язання передбачений умовами договору позики - з 01 до 15 листопада 2017 року закінчився, а відповідач зобов`язання за договором не виконав. Суд доходить висновку, що договір позики від 12.05.2017 року укладено сторонами у відповідності до ст.ст. 1046, 1047 ЦК України, в письмовій формі за волевиявленням обох сторін, кожна із сторін розуміла мету укладення договору, а тому він вважається укладеними з моменту написання відповідачем розписки від 12.05.2017 року, яка складена на підтвердження укладення договору позики та його умов і факту передачі грошових сум позичальнику. Таким чином, факт укладення між сторонами 12.05.2017 року договору позики підтверджується належним та допустимим письмовим доказом: розпискою відповідача від 12.05.2017 року, а тому суд вважає доведеним факт існування боргового зобов`язання відповідача перед позивачем, невиконаного в строк належним чином. Так, Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 вересня 2013 року розглянув справу №6-63цс13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Зазначене також узгоджується з правовою позицією наведеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц, провадження № 14-465цс18. Розписка є документом, який боржник видає кредитору, підтверджуючи як укладення договору позики, так і його умови, а також, засвідчуючи отримання певної грошової суми. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. Відповідно до ст.545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Отже, суд вважає, що наявність оригіналу боргової розписки у кредитора свідчить про те, що боргове зобов`язання відповідачем не виконане. Така правова позиція повністю узгоджується з практикою Верховного Суду, висловленої у постанові від 02 березня 2020 року в справі № 355/1301/18. Відповідно до правової позиції викладеної в постанові Верховного Суду України у справі №6-2129цс16 від 16.10.2016 року, ч.1 ст.1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України у справі №6-369цс15 від 02.09.2015 року, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов`язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом. Отже, суд вважає, що позивач має право на стягнення з відповідача суми боргу з урахуванням трьох відсотків річних від простроченої суми. Відповідно роздруківки сайту Національного банку України щодо курсу валют станом на 25.10.2020 року один долар США по курсу становить 28,265 грн., отже сума боргу за договором позики від 12.05.2017 року станом на дату, яку позивач визначив для закінчення терміну розрахунку - 25.10.2020 року складає: 1220 доларів США * 28,265 грн. = 34483,30 грн. Відповідно до наданого позивачем розрахунку 3% річних, з яким погоджується суд, розмір 3% річних станом на 25.10.2020 року становить: 3044,47 грн. За приписами частин 1, 5 та 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В силу вимог ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Доказів того, що борг повернуто суду не надано, не доведено це і відповідачем, який відповідно до положень ст.81 ЦПК України повинен був надати докази щодо цього, отже сума боргу за договором позики від 12.05.2017 року в межах заявлених вимог підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Суд не погоджується з доводами відповідача, що у травні 2017 року він взяв у [PERSON] гербіциди на суму 1220 доларів США, для підтверджується чого надав відповідні накладні про їх отримання та в дійсності склав [PERSON] відповідну розписку про те, що він бере у нього не спецхімію, а певну суму в доларах США, оскільки відповідно наданих відповідачем суду копій видаткової накладної №20 від 08.05.2017 року та рахунку-фактури №20 від 12.05.2017 року встановлено, що саме ФГ «Вітри», а не [PERSON] , придбало у ПП «[PERSON]», а не у [PERSON] , засоби хімічного захисту рослин: «Харнес», «Евролайтинг» на загальну суму 61200 грн., в той час як договір позики укладено 12.05.2017 року між [PERSON] та [PERSON] , тобто пізніше та на іншу суму в іноземній валюті. Надані копії документів не містять підпису відповідача. Інвойс, також відомий як рахунок, рахунок-фактура та накладна - це супровідний документ у комерційній практиці, що надається продавцем покупцеві і містить перелік товарів, їх кількість і ціну, за якою вони поставляються покупцеві, формальні особливості товару (колір, вага тощо), умови постачання і відомості про постачальника та одержувача. Є декілька видів накладних, наприклад, видаткова накладна, товарно-транспортна накладна, тощо. На відміну від рахунку-фактури, що містить перелік наданих послуги/товарів, що слід оплатити, видаткова накладна фіксує факт отримання/передачі товарів або послуг і по суті завершує купівлю-продажу між продавцем і покупцем. Видаткова накладна може бути замінена актом здачі-приймання. Як правило, рахунок за своїм призначенням не відповідає ознакам первинного документа (оскільки ним не фіксується будь-яка господарська операція, розпорядження або дозвіл на проведення господарської операції), а носить лише інформаційний характер. Тобто форма рахунку-фактури не містить можливості визначення змісту правочину (купівля-продаж, надання послуг, перевезення тощо) та не визначає вид договірних зобов`язань. Фактично рахунок-фактура є розрахунково-платіжним документом, що передбачають тільки виставлення певних сум до оплати покупцям за поставлені (фактично поставлені) товари чи надані (фактично надані) послуги, а сам факт отримання товарів (послуг) повинен бути підтверджений видатковою накладною постачальника або актом прийому-передачі виконаних робіт (послуг). З наданих відповідачем документів вбачається, що відносини склалися саме між юридичними особами, спори між якими підпадають під юрисдикцію господарських судів. При цьому суд, вважає, що при дослідженні письмових документів за даною справою, а саме зі змісту розписки вбачається, що сам відповідач зазначив природу правових відносин, які склалися між сторонами, вказавши, що він взяв кошти саме в борг, зазначив їх розмір та зобов`язувався їх повернути позивачу у визначені строки. Відповідачем не заперечувався сам факт складення ним такої розписки та не спростовувалася справжність підпису останнього в ній. Факт примушування позивачем [PERSON] скласти саме таку розписку, а не іншу, зокрема щодо отримання гербіцидів, що також можуть бути визначені родовими ознаками, відповідачем не доведено, і з огляду на те, що однією з загальних засад цивільного законодавства є свобода договору та те, що сторони є вільними в укладенні договору, рахується судом як обраний спосіб захисту, тому доводи відповідача щодо іншої правової природи відносин між сторонами судом відкидаються. Також, відповідач не звертався з позовом про визнання цього договору позики недійсним, не вимагав повернути йому власноручно написану розписку, не звертався з відповідною заявою до органів поліції, так як доказів зворотного суду не надано. Отже, з урахуванням вищенаведеного та оцінки доказів в їх сукупності, суд приходить до висновку, що з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню: сума неповернутої грошової позики за договором позики від 12.05.2017 року у розмірі 34483,30 грн. та 3% річних в розмірі 3044,47 грн. Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача на його користь витрат на правничу допомогу адвоката та судового збору суд зазначає таке. Відповідно до ч.1 п.6 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. В зв`язку з задоволенням основної вимоги, на підставі ст.141 ЦПК України, задоволенню підлягає вимога про стягнення судових витрат по сплаті судового збору в розмірі 840,80 грн. Витрати позивача, пов`язані з правничою допомогою адвоката в розмірі 5000 грн., слід також задовольнити з наступних підстав. За змістом ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат враховується гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до ч.3 ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Позивачем надано суду докази на підтвердження понесених витрат: договір про надання правничої (правової) допомоги від 01.06.2020 року; акт приймання-передачі наданих юридичних послуг за договором про надання правничої (правової) допомоги від 01.06.2020 року на суму 5000 грн.; рахунок на оплату №2 від 25.10.2020 року на суму 5000 грн.; квитанцію №ПН29159 від 26.10.2020 року на суму 5000 грн.; ордер на надання правової допомоги серії АР №107279 від 25.10.2020 року; свідоцтво про право зайняття адвокатською діяльністю на ім`я Грона Д.С. (а.с.8-14). Таким чином, суд вважає, що розмір витрат на правничу допомогу адвоката в сумі 5000 грн. не є завищеним і підлягає стягненню з відповідача, який в свою чергу не подавав клопотань про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, а тому у суду відсутні підстави надавати оцінку кількості часу витраченого адвокатом на виконання відповідних робіт.

Outcome: approved