Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-19 00:00:00

31 квітня 2021 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання останнього таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . На обґрунтування своїх вимог посилався на ті обставини, що відповідно до свідоцтва про право власності вона та її дочка [PERSON] є власниками вказаної квартири, в якій зареєстрований колишній чоловік [PERSON] - [PERSON] . Зазначила, що відповідач був зареєстрований у спірній квартирі 20 листопада 2009 року, коли перебувала у зареєстрованому шлюбі з дочкою позивача, а 23 березня 2021 року шлюб між ними розірваний. Відповідач ніколи фактично не проживав у спірній квартирі, після розірвання шлюбу і по теперішній час не з`являється за місцем своєї реєстрації і не сплачує витрати по утриманню квартири. Реєстрація відповідача у спірній квартирі створює позивачу перешкоди в реалізації права на отримання пільг та покладає на позивача додаткові витрати на оплату комунальних послуг, у зв`язку з чим звернулась до суду з даним позовом. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 31 травня 2021 року відкрито провадження у справі, постановлено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи. У судове засідання позивач не з`явилась, від її представника - адвоката Негоди В.В. на електронну адресу суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача та її представника, позовні вимоги підтримала. Відповідач та третя особа у судове засідання також не з`явились, про причини своєї неявки суд не повідомили, хоча про розгляд справи повідомлялись належним чином. Враховуючи неявку відповідача в судове засідання та неподання відзиву на позов, суд відповідно до положень статей 280, 281 ЦПК України постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів, оскільки представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи. Суд дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, встановив наступні обставини. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є власниками квартири [ADDRESS] , в рівних долях, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 6 червня 2011 року (а.с.30). Як вбачається із відомостей електронного реєстру територіальної громади м. Києва «ГІОЦ/КМДА» від 18 травня 2021 року, в спірній кімнаті зареєстрований відповідач [PERSON] (а.с.20). Встановлено, що з 31 жовтня 2009 року [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Дарницького районного суду міста Києва 23 березня 2021 року (а.с.36-37). Крім того встановлено, що [PERSON] не звертався до Дарницького УП ГУНП у м. Києві з будь якими заявами та повідомленнями щодо вчинення йому перешкод у користуванні квартирою [ADDRESS] (а.с. 39). З аналізу норм чинного законодавства можна дійти висновку про те, що особи, які проживають в житлових приміщеннях, що знаходяться в приватній власності громадян, відносяться до двох основних категорій: члени сім`ї власника житла та тимчасові мешканці й орендарі, тобто особи, що прописані та проживають на підставі дозволу власника чи договору оренди приміщення. У ході розгляду справи встановлено, що відповідач є колишнім членом сім`ї позивача, та був зареєстрований в квартирі [ADDRESS] на підставі дозволу власників - у тому числі позивача у справі. Доказів на підтвердження зворотного в розпорядження суду відповідачем не надано. Отже, в даному випадку, відносини, що виникли між сторонами у справі щодо права користування житлом, мають речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення останніх повинно відбуватися згідно з вимогами ст. 406 ЦК України, зокрема, сервітут може бути припинений в разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Як зазначає ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частина 1 ст. 319 ЦК України зазначає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Конституцією (ст. 41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, квартира (стст.379, 382 ЦК України). Відповідно до ст. 395 Цивільного кодексу України речовими правами на чуже майно є: 1) право володіння; 2) право користування (сервітут); 3) право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); 4) право забудови земельної ділянки (суперфіцій). Законом можуть бути встановлені інші речові права на чуже майно. Виходячи з положень ст.ст. 401-405 ЦК України між сторонами у даній справі виникли правовідносини щодо права користування чужим майном (сервітут), в яких позивач є власником майна, а відповідач особою, яка користується сервітутом. Однією з підстав припинення сервітуту п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України визначено припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Таким чином, обставини, які були підставою для встановлення сервітуту припинились, в зв`язку з чим позивач, як власник майна, вправі ставити питання про припинення сервітуту шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним майном. Крім того, за правилом ч. 2 ст. 406 ЦК сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Відповідач будучи зареєстрованим у спірній квартирі, однак фактично не проживаючи в ній порушує право позивача вільно розпоряджатись належним йому нерухомим майном, а також покладає на [PERSON] додаткові матеріальні витрати по оплаті комунальних платежів, а тому вимога про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням підлягає задоволенню. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача судові витрати. Частиною 1 ст. 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, а згідно п. 1 ч. 3 цієї статті до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 1 та п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу стороною позивача надано суду письмові докази. У матеріалах справи міститься копія договору № О/04 про надання правової допомоги від 1 квітня 2021 року, акт виконаних робіт до Договору № О/04 про надання правової допомоги від 30 квітня 2021 року, копію додаткової угоди № 1 до Договору № О/04 про надання правової допомоги від 26 травня 2021 року, інформація про рух коштів, копія свідоцтва про заняття адвокатською діяльністю, ордер (а.с. 13, 42-47). Умовою документального підтвердження операції є можливість на підставі наявних документів зробити висновок про те, що витрати фактично понесені. Надана позивачем інформація про рух коштів на рахунку адвоката від 2 квітня 2021 року, від 30 квітня 2021 року та від 26 травня 2021 року підтверджують здійснення нею оплати за надання їй правничої допомоги адвокатом Негодою В.В. в загальному розмірі 5000 грн. та судового збору у розмірі 908 грн. (а.с. 5). Разом з тим, суд вважає за необхідне задовольнити вимогу про стягнення витрат на правничу допомогу лише в частині з огляду на наступне. Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: - надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; - складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; - представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Детальний опис наданих адвокатами позивачу правових послуг зазначений в акті виконаних робіт до Договору № О/04 про надання правової допомоги від 30 квітня 2021 року. Розрахунок судових витрат містить перелік послуг на загальну суму 3500 гривень. Позивач просить стягнути витрати на правову допомогу у розмірі 5000 грн. В акті виконаних робіт не зазначено, за яку послугу адвоката сплачено кошти (5000-3500) ще у розмірі 1500 грн. У додатковій угоді від 26 травня 2021 року до договору № О/04 про надання правової допомоги зазначено, що вартість написання та відправлення уточненої позовної заяви (на виконання ухвали суду про залишення позовної заяви, складеної адвокатом, без руху), коштує 750 грн, участь у судових засіданнях 500 грн., а витрати на канцелярію, копіювання, друк, транспортні витрати - вже 750 грн. (а.с. 43). Щодо витрат на подання уточненої позовної заяви, на виконання ухвали суду про залишення її без руху, то суд не вбачає підстав для стягнення таких витрат, оскільки адвокат не позбавлений був можливості подати одразу належним чином оформлену позовну заяву до суду, яка б відповідала вимогам ст. ст. 175, 177 ЦПК України. Щодо участі у в судових засіданнях, то участі адвокат в них не брала, тому підстав стягувати такі витрат суд не вбачає. Стороною позивача також до розрахунку включені такі дії як поточні витрати адвоката, а саме: транспортні витрати, канцелярія, телефон зв`язок, вартість яких визначена у акті виконаних робіт у розмірі 500 грн., а у додатковій угоді від 26 травня 2021 року до договору № О/04 про надання правової допомоги 750 грн., то такі витрати не є витратами на правову допомогу. Таким чином, з відповідача на користь позивач підлягають стягненню понесені останнім документально підтверджені судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 908 грн та витрати на професійну правничу допомогу у загальному розмірі 3000 грн.

Outcome: approved