Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-24 00:00:00

30 вересня 2013 року [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом до Парутинської сільської ради Очаківського району Миколаївської області. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона та її сестра [PERSON] є співлвасницями домоволодіння, що розташоване по вул. Очаківській, 67 в с. Парутине Очаківського району Миколаївської області. 10 травня 2011 року Очаківським міськрайонним судом Миколаївської області між ними було проведено реальний розподіл вказаного домоволодіння. Під час розгляду цієї справи їй стало відомо про існування державного акту на право приватної власності, що його отримала [PERSON] на посвідчення права власності на земельну ділянку площею 0,1409 га для обслуговування жилого будинку і господарських споруд, виданого на підставі рішення відповідача № 22 від 12 квітня 2002 року. Під час оформлення права власності на належну їй частину цієї земельної ділянки зясувалось, що частина належного їй майна гараж та 1/2 частина погребу з шиєю, знаходяться на земельній ділянці [PERSON], що стало перешкодою в реалізації її права власності на земельну ділянку. Посилаючись на викладене, а також на те, що площа переданої у власність [PERSON] земельної ділянки, яку зазначено у рішенні відповідача як 0,12 га, не збігається з розміром земельної ділянки, що вказаний у державному акті 0,1409 га та в державному акті не зазначено точну адресу земельної ділянки, просила визнати недійсними вказаний державний акт, а також рішення відповідача, на підставі якого його було видано. 06 грудня 2013 року рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області вказаний цивільний позов було частково задоволено, а саме: визнано недійсним рішення 1 сесії 24 скликання Парутинської сільської ради від 12 квітня 2002 року № 11 «Про надання земельних ділянок у приватну власність» в частині передачі [PERSON] у власність земельної ділянки розміром 0,12 га по вул. Очаківській, 67 в с. Парутине Очаківського району Миколаївської області, а також визнано недійсним державний акт, виданий на підставі вказаного рішення на імя [PERSON] на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,1409 га за цільовим призначенням обслуговування жилого будинку і господарських будівель, розташовану на території с. Парутине Очаківського району Парутинської сільської ради. Ухвалою Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 грудня 2016 року вказане рішення скасовано у звязку з нововиявленими обставинами, а саме у звязку із існуванням рішення Парутинської сільської ради IX сесії 23 скликання № 9 від 09 вересня 1999 року «Про надання земельної ділянки у приватну власність», яке передувало скасованому судом рішенню Парутинської сільської ради. 06 березня 2017 року позов було доповнено вимогою про скасування рішення відповідача № 9 від 09 вересня 1999 року, а ухвалою від 19 квітня 2017 року третю особу [PERSON] залучено до участі в справі в якості співвідповідача. В судовому засіданні представник позивачки заявлені вимоги підтримав у повному обсязі. Представник відповідачки [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, в обґрунтування заперечень проти нього послався на те, що на даний час відсутні перешкоди у реалізації позивачкою свого права на оформлення на своє імя земельної ділянки, оскільки споруди гараж та 1/2 частина погребу з шиєю вже не існують, що підтверджується рішенням Очаківського міськрайонного суду від 21 липня 2016 року, яке набрало законної сили згідно з ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 29 серпня 2016 року, а відтак спір між сторонами відсутній. Крім того, позивачкою не надано доказів про передачу їй у власність земельної ділянки. Посилаючись на викладене, а також на те, що позивачці [PERSON] ще у 2002 році було відомо про існування спірного державного акту на імя відповідачки, просив відмовити у задоволенні позову, застосувавши при цьому строки позовної давності звернення до суду. Представник відповідача Парутинської сільської ради Очаківського району Миколаївської області в судове засідання не зявився, надав до суду заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, суд дійшов такого. Рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 10 травня 2011 року (а. с. 13-14) було проведено розподіл житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: Миколаївська область, Очаківський район, с. Парутине, вул. Очаківська, 67 та виділено у власність позивачки [PERSON] частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами за вказаною адресою з реальною долею 48/100, а у власність відповідачки [PERSON] частину цього житлового будинку з реальною долею 52/100. Як вбачається з витягу про державну реєстрацію прав № 31192339 від 05 вересня 2011 року (а. с. 22), сторони зареєстрували за собою право власності на вказане вище нерухоме майно. Відповідно до ст. 116 ЗК України громадяни набувають право власності із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, що передбачено ст. 126 ЗК України. З дослідженого у судовому засіданні державного акту на право приватної власності на землю (а. с. 10) вбачається, що цим актом посвідчується право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,1409 га, що розташована на території с. Парутине Очаківського району Миколаївської області без зазначення адреси, і виділена їй рішенням № 11 1 сесії 24 скликання Парутинської сільської ради Очаківського району Миколаївської області від 12 квітня 2002 року для обслуговування жилого будинку і господарських будівель. Разом із тим, як вбачається з архівного витягу з вказаного вище рішення відповідача, рішенням № 11 від 12 квітня 2002 року «Про надання земельних ділянок у приватну власність» у приватну власність [PERSON] передано земельну ділянку розміром 0,12 га по вул. Очаківській, 57 в с. Парутине Очаківського району (а. с. 9). Як встановлено в судовому засіданні, оскаржуваному рішенню відповідача передувало рішення ІХ сесії 23 скликання Парутинської сільської ради Очаківського району Миколаївської області № 9 від 09 вересня 1999 року «Про надання земельних ділянок у приватну власність», яким у приватну власність [PERSON] передано земельну ділянку розміром 0,11 га по вул. Очаківській, 57 в с. Парутине Очаківського району (а. с. 111). Три різних імені ([PERSON], [PERSON] та [PERSON]), зазначені в оскаржуваних рішеннях та спірному державному акті, позбавляють суд можливості чітко ідентифікувати особу, на чиє імя було видано вказані документи, адже факт належності особі правовстановлюючого документу має бути встановлено винятково рішенням суду. Разом із тим, відповідачка [PERSON] до суду з заявою про встановлення факту належності їй державного акту не зверталася. Судом також встановлено, що спірний державний акт не відповідає вимогам «Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі», що діяла на час його видачі, а саме: у державному акті не вказано адресу земельної ділянки. Стаття 155 ЗК України зазначає, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Ухвалою Верховного Суду України від 08 червня 2011 року висловлено правові позиції, відповідно до яких вимога про скасування державного акта на право приватної власності на земельну ділянку є похідною й залежить від доведеності незаконності рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого виданий оспорюваний державний акт. Так, частиною 1 ст. 86 ЗК України встановлено особливості користування та розпорядження земельною ділянкою особами, що одночасно є співвласниками розташованого на ній житла. Згідно з нормами цієї статті земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Земельним кодексом передбачено й порядок отримання громадянами у власність земельної ділянки. Так, рішенням 13 сесії 6 скликання Парутинської сільської ради № 06 від 17 серпня 2012 року позивачці [PERSON] було надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою на земельну ділянку площею 0,1437 га в с. Парутине по вулиці Очаківській, 57 (а. с. 23). Як вбачається з листа директора ТОВ «Обласний земельно-кадастровий центр» від 27 червня 2013 року на імя позивачки [PERSON] (а. с. 24), виготовити технічну документацію на зазначену земельну ділянку неможливо, оскільки частина нерухомого майна позивачки, а саме гараж та 1/2 частина погребу розташовані на земельній ділянці, що належить відповідачці [PERSON]. Судом не можуть бути взяті до уваги посилання представника відповідачки на те, що гараж та 1/2 частина погребу на час розгляду справи судом не існують, оскільки рішенням Очаківського міськрайонного суду від 21 липня 2016 року, що набрало законної сили згідно з ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 29 серпня 2016 року (а. с. 127-129) встановлений факт руйнування відповідачкою лише гаража позивачки; стосовно відсутності 1/2 частини погребу на спірній земельній ділянці відповідачкою та її представником не надано суду жодного належного та допустимого доказу. Отже, вказане вище свідчить про незаконність прийнятих Парутинською сільською радою рішень щодо надання у приватну власність [PERSON] земельної ділянки, подальшого набуття права власності та оформлення правовстановлюючого документу на неї. Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. З огляду на викладене, рішення Парутинської сільської ради № 9 від 09 вересня 1999 року та № 11 від 12 квітня 2002 року суперечать законодавству, порушують цивільні права та інтереси, і це у відповідності до ст. 21 ЦК України, ст. 152 ЗК України є підставою для визнання їх незаконними у судовому порядку. Проаналізувавши надані позивачкою докази, суд дійшов висновку про недійсність спірного державного акту на імя відповідачки [PERSON], оскільки його наявність позбавляє [PERSON] реалізувати своє право власності на земельну ділянку. Вирішуючи питання про застосування строку позовної давності в даному спорі, беручи до уваги заяву відповідачки про застосування наслідків спливу позовної давності, суд враховує таке. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За правилами ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідачкою та її представниками неодноразово наголошувалося, що позивачці [PERSON] ще у 2002 році було відомо про існування спірного державного акту на імя відповідачки. Разом із тим, докази, надані ними на підтвердження цього факту, на переконання суду, є сумнівними, виходячи з такого. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Так, наданий представником відповідачки акт від 24 січня 2017 року (а. с. 146), складений сусідами відповідачки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про те, що позивачці [PERSON] в 2002 році було відомо про приватизацію землі відповідачкою і вона приймала у цьому участь не можна вважати належним засобом доказування, оскільки цей документ жодним чином не засвідчено. Показання ж вказаних осіб, допитаних в судовому засіданні в якості свідків, містять суттєві розбіжності, не узгоджуються між собою, і спростовуються наданими позивачкою письмовими доказами, а саме схемою місцезнаходження земельної ділянки та актом про передачу межових знаків під охорону та зберігання від 2002 року (а. с. 11-12). Так, в графі «замовники» містяться лише підписи [PERSON], підписи [PERSON] відсутні. Крім того, як вбачається з відповіді управління Держгеокадастру в Миколаївській області, наданої на запит суду (а. с. 203), землевпорядна документація, зокрема, акт узгодження меж земельної ділянки, на підставі яких було видано державний акт на імя [PERSON], відсутні. Отже, судом встановлено, що [PERSON] 30 вересня 2013року звернулася до суду за захистом своїх порушених прав в сфері земельних відносин, підставою для чого стали результати проведення кадастрової зйомки земельної ділянки. Оскільки відмову у виготовленні технічної документації на свою земельну ділянку позивачка одержала у червні 2013 року, лише з цього часу [PERSON] могла дізнатися про порушення своїх прав, а тому суд вважає, що строк звернення до суду позивачкою не пропущено. Проаналізувавши викладене вище, встановивши фактичні обставини справи, дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності, визначивши, які правовідносини випливають із встановлених обставин справи, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми закону, суд дійшов висновку про те, що позов [PERSON] є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню у повному обсязі. Питання про судові витрати було вирішено під час ухвалення попереднього судового рішення. На підставі викладеного,

Outcome: approved