Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-13 00:00:00

29.07.2019 року керівник Миколаївської місцевої прокуратури №1 Левицький Д. в інтересах держави в особі Миколаївської міської ради звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , в якій просив визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності № [NUMBER] , видане 23.05.2014 Реєстраційною службою Миколаївського міського управління юстиції Миколаївської області на ім`я [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером 4810136300:12:001:0029 площею 0,0423 га, розташовану по [ADDRESS] ; скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис від 03.09.2018 за № 27779942 про реєстрацію права власності на житловий будинок загальною площею 299,8 кв.м., житловою площею 71,4 кв.м., огорожі та споруди за [ADDRESS] [PERSON] ; витребувати у [PERSON] на користь держави в особі Миколаївської міської ради земельну ділянку площею 423 кв.м. вартістю 170644,98 грн. з кадастровим номером 4810136300:12:001:0029 по [ADDRESS] шляхом знесення житлового будинку під літ. А-2 загальною площею 299,8 кв.м.; стягнути з відповідача на користь прокуратури Миколаївської області судовий збір. У своєму позові керівник Миколаївської місцевої прокуратури №1 Левицький Д. зазначив, що пунктами 51, 51.1 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради №36/61 від 04.09.2009 затверджено проект землеустрою та передано у власність [PERSON] земельну ділянку площею 878 кв.м, за рахунок земель ТОВ «Миколаївбудпроект», з віднесенням її до земель житлової забудови, для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд по [ADDRESS] . На підставі вказаного рішення міської ради [PERSON] отримала державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯИ №140150 від 27.10.2009 із кадастровим номером 4810136300:12:001:0019. Згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, зареєстрованого 14.12.2012 за №1321, вона продала земельну ділянку [PERSON] та [PERSON] у рівних частинах (1/2 кожній). [PERSON] та [PERSON] досягли згоди щодо поділу земельної ділянки, а [PERSON] отримала свідоцтво про право власності, видане 23.05.2014 року Реєстраційною службою Миколаївського міського управління юстиції Миколаївської області. Постановою апеляційного суду Миколаївської області від 18.09.2018 року у справі №487/10126/14-ц рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 29.10.2015 скасовано та постановлене нове про часткове задоволення позовних вимог Миколаївського міжрайонного прокурора з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері. Зокрема рішенням суду апеляційної інстанції визнано незаконним та скасоване рішення Миколаївської міської ради №36/61 від 04 вересня 2009 року в частині надання [PERSON] у власність земельної ділянки площею 847 кв.м. по [ADDRESS] , визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №140150 від 27.10.2009, з записом про перехід права власності в рівних частках [PERSON] і [PERSON] та визнання недійсним договір купівлі-продажу №1321 від 14.12.2012. В частині витребування спірної земельної ділянки судами відмовлено у задоволенні позову, оскільки її не існувало на час розгляду справи як об`єкту цивільних прав у зв`язку із поділом на дві земельні ділянки з кадастровими номерами 4810136300:12:001:0028 та 4810136300:12:001:0029. Оскільки свідоцтво було видане на підставі недійсного договору, то воно, відповідно до ст.ст. 21, 203, 215 ЦК України, ст. 152 ЗК України, також підлягає визнанню недійсним та скасуванню. Миколаївська міська рада приймаючи рішення про передачу у власність [PERSON] спірної земельної ділянки діяла не у спосіб та не у межах повноважень, передбачених законом, що не може вважатись вираженням волі територіальної громади, а отже спірна земельна ділянка вибула з володіння територіальної громади поза її волею. Отже належним способом захисту порушеного права власності є витребування земельної ділянки від нинішнього власника у власність держави. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на спірній ділянці з кадастровим номером 4810136300:12:001:0029 знаходиться житловий будинок, який належить відповідачу на підставі запису про право власності. Постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 18.09.2018 року від 18.09.2018 року у справі №487/10126/14-ц встановлено місце розташування спірної земельної ділянки в межах законодавчо визначеної прибережної захисної смуги Бузького лиману. Чинним законодавством заборонено будівництво та обслуговування будинків у прибережній захисній смузі Бузького лиману. Пунктами 10.1, 10.4 розділу 10 ДБН 360-92 та пунктом 4.2. Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України №173 від 19.06.1996 року господарське та інше будівництво на землях зелених зон міст, розміщення житлового-господарських об`єктів та дачних поселень, а також розміщення будинків, споруд і комунікацій на землях водоохоронних зон прямо забороно. За Генеральним планом міста Миколаєва, затвердженим рішенням Миколаївської міської ради №35/18 від 18.06.2018 року спірна ділянка віднесена до зелених насаджень загального користування. Згідно з Правилами використання та забудови території м. Миколаєва, затвердженими рішенням Миколаївської міської ради №15/41 від 17.10.2003 року земельна ділянка належить до перспективної ландшафтно-рекреаційної зони. Оскільки житловий будинок збудований відповідачем на незаконно відведеній земельній ділянці, всупереч земельному, водному та містобудівному законодавству, то запис у Державному реєстрі про реєстрацію на дане нерухоме майно підлягає скасуванню. До порушення прав територіальної громади міста Миколаєва на вказану земельну ділянку вона не була забудована, то відповідно до ст. 152 ЗК України повинен бути застосований спосіб захисту цивільного права у вигляді відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, а саме шляхом знесення розташованого на спірній земельній ділянці житлового будинку. Вказане не буде порушення прав відповідача на мирне володіння майном згідно ст. 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки у даному випадку втручання держави в право особи на мирне володіння майном є правомірним. Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 02.08.2019 року відкрито провадження по справі. Від представника відповідача [PERSON] надійшов відзив, згідно якого відповідач просив встановити пропуск строків позовної давності, відмовити у позові у зв`язку із недоведеністю. Представник відповідача зазначив, що земельна ділянка не вибувала із володіння держави поза її волею, оскільки перебувала у комунальній власності та була передана у приватну власність за волевиявленням Миколаївської міської ради. Повернення земельних ділянок власникам землі із приведенням у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, а також знесення будинків допускається лише у випадках самовільного зайняття земельних ділянок, а також у випадках самочинного будівництва. Вимога знесення будинку є протиправною, оскільки законом не передбачена можливість знесення нерухомості, яка не є самочинним будівництвом. Миколаївська міська рада знала про вибуття ділянки по [ADDRESS] з моменту прийняття рішення №36/61 від 04.09.2009 року. З вересня 2014 року прокурор був обізнаний, що [PERSON] є власником ділянки з кадастровим номером 4810136300:12:001:0029 площею 0,0423 га по [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності № [NUMBER] , виданого 23.05.2014 Реєстраційною службою Миколаївського міського управління юстиції Миколаївської області. Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 29.01.2020 року закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, просила в задоволенні позову відмовити. В судове засідання представник Миколаївської міської ради не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Прокурор в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, з підстав викладених у позовній заяві. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Пунктами 51, 51.1 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради №36/61 від 04.09.2009 затверджено проект землеустрою та передано у власність [PERSON] земельну ділянку площею 878 кв.м, за рахунок земель ТОВ «Миколаївбудпроект», з віднесенням її до земель житлової забудови, для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд по [ADDRESS] . На підставі вказаного рішення [PERSON] видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 140150 від 01.12.2009 року. 31.05.2012 року Миколаївська міська рада прийняла рішення «Про затвердження робочого проекту Встановлення водоохоронних зон та прибережних захисних смуг річок Інгул, Південний Буг і Бузького лиману на території землекористування м. Миколаєва. 14.12.2012\~року [PERSON] \~продала земельну\~ділянку [PERSON] \~та [PERSON] \~по 1/2\~ частки\~кожній на\~підставі договору-продажу\~№1321,\~посвідчений [PERSON] ,\~приватним нотаріусом\~Миколаївського міського\~нотаріального округу.\~У договір\~купівлі-продажу зазначено, що згідно витягу Поземельної книги про земельну ділянку на частину земельної ділянки діють обмеження типу 01.06.23 та 01.01.05. 12.12.2013 року Управління Держземагенства Миколаївського району у Миколаївській області здійснило державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,0423 га, із кадастровим номером №4810136300:12:001:0029, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по [ADDRESS] . 06.05.2014 року державний реєстратор Миколаївського міського управління юстиції Миколаївської області Тумилович О.В. закрив об`єкт нерухомого майна та погасив право власності на земельну ділянку площею 0,0847 га із кадастровим номером 4810136300:12:001:0019 на підставі поділу. 06.05.2014 року державний реєстратор Миколаївського міського управління юстиції Миколаївської області Тумилович О.В. зареєстрував право власності за [PERSON] на нову земельну ділянку площею 0,0423 га, із кадастровим номером №4810136300:12:001:0029, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по [ADDRESS] . 23.05.2014 року державний реєстратор Миколаївського міського управління юстиції Миколаївської області Тумилович О.В. видав свідоцтво про право власності № [NUMBER] . 05.04.2018 року Миколаївське бюро технічної інвентаризації видало технічний паспорт на житловий будинок. 20.08.2018 року Управління державного архітектурно-будівельного контролю Миколаївської міської ради зареєструвала декларацію про готовність об`єкта до експлуатації МК 141182321542 21.10.2016 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстроване право власності на житловий будинок загальною площею 298,9 кв.м. по [ADDRESS] . Підставами виникнення права власності зазначені технічний паспорт та декларація про готовність об`єкта до експлуатації. 16.10.2014 року Миколаївський міжрайонний прокурор з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері в інтересах держави звернувся із позовом до Миколаївської міської ради, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та просив визнати незаконним та скасувати рішення Миколаївської міської ради №36/61 від 04.09.2009 року в частині надання [PERSON] у власність земельної ділянки площею 847 кв.м. по [ADDRESS] , визнати недійсними договір купівлі-продажу від 14.12.2012 року, державний акт серії ЯИ №140150 на право власності у рівних частках [PERSON] та [PERSON] на земельну ділянку та скасувати його державну реєстрацію. Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 29.10.2015 року у справі №487/10126/14-ц Миколаївському міжрайонному прокурору з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері в позові відмовлено у зв`язку із пропуском строку позовної давності. Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 30.03.2016 року прокурору в позові відмовлено у зв`язку із нез`явленням позовної вимоги про визнання недійсним державного акту про право власності на землю, виданого на ім`я [PERSON] . Постановою Верховного суду від 25.04.2018 року рішення апеляційного суду Миколаївської області від 30.03.2016 року скасоване, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 18.09.2018 року позов задоволено частково. Визнано незаконним та скасоване рішення Миколаївської міської ради №36/61 від 04 вересня 2009 року в частині надання [PERSON] у власність земельної ділянки площею 847 кв.м. по [ADDRESS] ; визнано недійсним державний акт серії ЯИ №140150 на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер 4810136300:12:001:0019, виданий на ім`я [PERSON] 27.10.2009 року, на якому приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Тищенко О.О. 14 грудня 2012 року зроблено запис про перехід права власності на земельну ділянку в рівних частках [PERSON] , [PERSON] , визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки по [ADDRESS] , площею 0,0847 га, з кадастровим номером 4810136300:12:001:0019, укладений 14 грудня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Тищенко О.О., який зареєстровано в реєстрі за №1321. В решті позовних вимог відмовлено. Апеляційний суд Миколаївської області зазначив, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог про повернення земельної ділянки площею 847 кв.м по [ADDRESS] із кадастровим номером №4810136300:12:001:0019 та скасування державної реєстрації, оскільки спірна ділянка припинила своє існування, а відповідачам на час звернення з позовом та вирішення спору в суді на підставі неоспорених правовстановлюючих документів (свідоцтв про право власності) належать інші земельні ділянки (іншого розміру та з іншими кадастровими номерами). Будь-яких вимог щодо долі цих земельних ділянок (їх повернення, витребування) прокурором не заявлялось. У Постанові зазначено, що відповідно до постанови Миколаївського міжрайонного прокурора з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері про проведення перевірки у порядку нагляду за додержанням і застосуванням законів від 11 березня 2013 р. прокурору про порушення прав держави на землю стало відомо з повідомлень у засобах масової інформації про проведення підготовчих будівельних робіт та масове знищення зелених насаджень в зеленій зоні на узбережжі Бузького лиману в Заводському районі м. Миколаєва у лютому 2013 р. (т.1, а.с. 117). Зазначене підтверджується статтями у засобах масової інформації від 18 лютого 2013 р., 20 лютого 2013 р. (т.3, а.с.93-110), зверненням командира військової частини [NUMBER] (т. 1, а.с. 102). Миколаївський міжрайонний прокурор з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері звернувся до суду з даним позовом 16 жовтня 2014 р., тобто в межах визначеного законом трирічного строку. Постановою Верховного суду у складі суддів Третьої судової палата Касаційного цивільного суду від 06.11.2019 року касаційну скаргу відповідача залишено без задоволення, а постанову Апеляційного суду Миколаївської області від 18 вересня 2018 року без змін. Згідно ч. 2 ст. 4 ЦПК України у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Частиною 3 ст. 56 ЦПК України встановлено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК органи та інші особи, які відповідно до статті 56 цього Кодексу звернулися до суду в інтересах інших осіб, мають процесуальні права та обов`язки особи, в інтересах якої вони діють, за винятком права укладати мирову угоду. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. З аналізу статей 13, 15, 16 Цивільного кодексу України слідує, що право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Частиною 2 статті 16 ЦК України передбачено перелік способів захисту цивільних прав, які мають універсальний характер та можуть застосовуватися до всіх чи більшості суб`єктивних прав. Разом з тим, законодавцем передбачено, що такий перелік не є вичерпним та надано право суду захистити цивільне право або інтерес особи іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (частина 3 статті 16). Особа, законне право або інтерес якої порушено, може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту. Якщо спеціальні норми права визначають конкретні заходи з урахуванням специфіки порушеного права та характеру правопорушення, особа вправі скористатися такими способами захисту. Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання даної норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування (правова позиція згідно Постанови Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 27.06.2018 року у справі №925/797/17). В цій справі керівник Миколаївської місцевої прокуратури №1 Левицький Д. в інтересах держави просить суд визнати недійсними та скасувати свідоцтво про право власності № [NUMBER] , видане 23.05.2014 Реєстраційною службою Миколаївського міського управління юстиції Миколаївської області на ім`я [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером 4810136300:12:001:0029 площею 0,0423 га, розташовану по [ADDRESS] . Вимога обґрунтована тим, що рішенням суду, яке набрало сили, визнані недійсними державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №140150 від 27.10.2009 року та договір купівлі-продажу від 14.12.2012 року. Оскільки відповідач отримав свідоцтво на підставі договору купівлі-продажу, визнаного недійсним, то воно підлягає визнанню недійсним та скасуванню відповідно до ст.ст. 21, 203, 215 ЦК України. Згідно ст. 79-1 Земельного кодексу України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється зокрема шляхом поділу раніше сформованих земельних ділянок. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Формування земельних ділянок шляхом поділу та об`єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі. Відповідно до ч. 10 ст. 23 Закону України «Про Державний кадастр України» державна реєстрація земельної ділянки скасовується у разі поділу чи об`єднання земельних ділянок. Згідно п. 7 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції 2014 року) свідоцтво про право власності на нерухоме майно, що підтверджує виникнення права власності при здійсненні державної реєстрації прав на нерухоме майно, видається у разі виділення окремого об`єкта нерухомого майна зі складу об`єкта нерухомого майна, що складається із двох або більше об`єктів. Згідно ч. 2 ст. 18 Закону свідоцтво про право власності на нерухоме майно підписується державним реєстратором і засвідчується печаткою. Пунктом 2 ч. 1 ст. 19 Закону було передбачено, що державна реєстрація прав проводиться на підставі свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих відповідно до вимог цього закону. Відповідно до п. 57 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 р. №868 державна реєстрація права власності на об`єкт нерухомого майна, що утворився у результаті поділу, виділу частки з об`єкта нерухомого майна або об`єднання об`єктів нерухомого майна, проводиться державним реєстратором органу державної реєстрації прав з видачею свідоцтва на кожний новостворений об`єкт нерухомого майна. На підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав щодо об`єкта нерухомого майна, який поділяється, частка з якого виділяється, або щодо об`єктів нерухомого майна, які об`єднуються, державний реєстратор на кожний новостворений об`єкт відкриває відповідний розділ у Державному реєстрі прав, присвоює реєстраційний номер такому об`єкту та формує реєстраційну справу відповідно до законодавства. Державний реєстратор закриває розділ Державного реєстру прав та реєстраційну справу на об`єкт нерухомого майна, який поділяється, частка з якого виділяється, або щодо об`єктів нерухомого майна, які об`єднуються, після долучення до реєстраційної справи відповідних документів. Документи, що підтверджують виникнення, перехід та припинення права власності на об`єкт нерухомого майна, який поділяється, частка з якого виділяється, або щодо об`єктів нерухомого майна, які об`єднуються, заявникові не повертаються. Згідно пункту 58 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень для проведення державної реєстрації прав з видачею свідоцтва на об`єкт нерухомого майна, який поділяється (у тому числі у результаті виділення окремого об`єкта нерухомого майна із складу об`єкта нерухомого майна, що складається з двох або більше об`єктів) або частка з якого виділяється, заявник, крім документа, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на об`єкт нерухомого майна, який поділяється або частка з якого виділяється, подає: технічні паспорти на новостворені об`єкти нерухомого майна; документ, що підтверджує присвоєння новоствореному об`єкту нерухомого майна окремої адреси. У разі коли державна реєстрація прав з видачею свідоцтва проводиться на об`єкт нерухомого майна, що складається з двох або більше об`єктів і перебуває у спільній власності, заявник, крім документів, що зазначені в цьому пункті, подає письмову згоду всіх співвласників, справжність підпису яких засвідчується відповідно до Закону України Про нотаріат. При цьому право спільної власності на виділений об`єкт нерухомого майна із складу об`єкта нерухомого майна, що складається з двох або більше об`єктів, не припиняється. Пунктом 59 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень було передбачено, що для проведення державної реєстрації права власності з видачею свідоцтва на новосформовану земельну ділянку в разі формування земельної ділянки шляхом поділу або об`єднання раніше сформованих земельних ділянок заявник подає документ, що підтверджує виникнення права власності на раніше сформовану земельну ділянку. В інформаційній довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №175351357 від 26.07.2019, сформованої прокуратурою Миколаївської області, наявні наступні відомості. 12.12.2013 року проведена державна реєстрація земельної ділянки із кадастровим номером 4810136300:12:001:0029 в Державному земельному кадастрі. 06.05.2014 року право власності на новосформовану земельну ділянку зареєстроване за [PERSON] . Підставою виникнення права власності зазначене свідоцтво про право власності. 06.05.2014 року право власності на земельну ділянку із кадастровим номером 4810136300:12:001:0019 погашено. 16.09.2014 року Миколаївський міжрайонний прокурор з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері в інтересах держави звернувся із позовом, яким просив скасувати державний акт, визнати недійсним договір купівлі-продажу та повернути земельну ділянку із кадастровим номером 4810136300:12:001:0019. З огляду на вимоги ст. 79-1 Земельного кодексу України, ч. 10 ст. 23 Закону України «Про Державний кадастр України», пп. 57-59 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 р. №868 на момент звернення із позовом у справі №487/10126/14-ц вже не існувало такого об`єкта цивільного права як «земельна ділянка із кадастровим номером 4810136300:12:001:0019». Станом на 06.05.2014 року договір купівлі-продажу від 14.12.2012 року втратив значення документу, який посвідчує право власності, був витребуваний державним реєстратором для поділу та не підлягав поверненню заявнику (відповідачу). Визнання недійсним такого договору не створює правових наслідків для права власності на інший об`єкт цивільних прав (земельна ділянка з кадастровим номером 4810136300:12:001:0029), підставою виникнення яких є не договір купівлі-продажу, а свідоцтво про державну реєстрацію. Позивач не подав разом із позовом копію свідоцтва про державну реєстрацію права власності, оформлене відповідно до вимог ч. 2 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», яке він просить визнати недійсним. Відомості про створення нових ділянок із кадастровими номерами 4810136300:12:001:0028, 4810136300:12:001:0029 за наслідками поділу та скасування реєстрації земельної ділянки із кадастровим номером 4810136300:12:001:0019 містяться в Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №26812539 від 15.09.2014 року, яка сформована за заявою Миколаївської міжрайонної прокуратури з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері та долучена до справи №487/10126/14-ц. Отже з 15.09.2014 року органам прокуратури було достовірно відомо про те, що відповідач є власником новосформованої земельної ділянки, право власності на яке виникло на підставі свідоцтва про державну реєстрацію, яке оскаржується в цій справі. Вимога про скасування свідоцтва про державну реєстрацію не включена до переліку частини 1 статті 268 Цивільного кодексу України, а тому на неї поширюються строки позовної давності. Згідно ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Суд визнає, що прокурор та Миколаївська міська рада як учасники справи №487/10126/16-ц були обізнані із виникненням у відповідача права власності на новосформовану земельну ділянку на підставі оскаржуваного свідоцтва, і в межах трирічного строку не звернулись до суду, а тому пропустили строк позовної давності. В цій справі прокурор також просить скасувати запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме від 03.09.2018 за № 22038777 про реєстрацію права власності на житловий будинок загальною площею 299,8 кв.м., житловою площею 71,4 кв.м., по [ADDRESS] за [PERSON] . Відповідно до ч. 3 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній з 16.01.2020) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. Отже з 16.01.2020 року Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не передбачає такого способу судового захисту як скасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (правова позиція, викладена у пунктах 6.15-6.16 постанови Верховного суду у складі колегії Касаційного господарського суду від 20.08.2020 року у справі №916/2464/19). Тому відповідна позовна вимога задоволенню не підлягає. Відповідно до абзацу 3 частини 3 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №175351357 від 26.07.2019, сформованої прокуратурою Миколаївської області, [PERSON] є власником житлового будинку загальною площею 298,9 кв.м. по [ADDRESS] . Підставами виникнення права визначені технічний паспорт, а також декларація про готовність об`єкта до експлуатацію. Прокурор не оскаржив документи, на підставі яких у відповідача виникло право власності на житловий будинок, не просив припинити право власності на нерухоме майно, що також виключає можливість задоволення позовної вимоги. Прокурор просить суд витребувати у [PERSON] на користь держави в особі Миколаївської міської ради земельну ділянку площею 423 кв.м. вартістю 170644,98 грн. з кадастровим номером 4810136300:12:001:0029 по [ADDRESS] шляхом знесення житлового будинку під літ. А-2 загальною площею 299,8 кв.м. Відповідно до пункту 4 частини 3 статті 174 Цивільного процесуального кодексу України позовна заява повинна містити спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні;\~ Відповідно до частина 1 статті 5 Цивільного процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У позовній заяві прокурор зазначив, що підставами його вимог є частина 1 статті 388 Цивільного кодексу України в частині витребування та статті 152 Земельного кодексу в частині відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав. Отже він пред`явив вимогу, яка не передбачена законом, а складається із двох вимог про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння та знесення житлового будинку. Відповідно до частини 1 статті 330 Цивільного кодексу України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Частина 1 статті 388 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Пунктами 51, 51.1 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради №36/61 від 04.09.2009 затверджено проект землеустрою та передано у власність [PERSON] земельну ділянку площею 878 кв.м, за рахунок земель ТОВ «Миколаївбудпроект», з віднесенням її до земель житлової забудови, для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд по [ADDRESS] . Отже підставою зміни власника земельної ділянки із кадастровим номером 4810136300:12:001:0019 по [ADDRESS] є рішення Миколаївської міської ради, яка розпорядилась землями територіальної громади міста Миколаєва в межах своїх повноважень, передбачених частиною 1 статті 122 Земельного кодексу України. Постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 18.09.2018 року у справі №487/10126/14-ц визнано незаконним та скасоване рішення Миколаївської міської ради №36/61 від 04 вересня 2009 року в частині надання [PERSON] у власність земельної ділянки площею 847 кв.м. по [ADDRESS] . Суд вважав, що Миколаївська міська рада діяла із порушенням ст.ст. 58, 60 Земельного кодексу України. Вказане рішення суду прийнято на підставі статті 393 Цивільного кодексу України, яка передбачає, що правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Визнання незаконним та скасування правового акту органу місцевого самоврядування на підставі судового рішення від 18.09.2019 року не свідчить, що такий акт не існував, не був підставою зміни власника та переходу права власності на земельну ділянку від територіальної громади міста Миколаєва до [PERSON] . Частина 1 стаття 388 Цивільного кодексу України обмежує право на витребування наступними обставинами: «загубив», «викрали» та іншими випадками вибуття без волі власника. Відсутні підстави вважати, що Миколаївська міська рада втратила земельну ділянку без своєї волі, оскільки її рішення є актом волевиявлення. Вищевикладене зумовлює відсутність підстав для витребування земельної ділянки. У постанові Апеляційного суду Миколаївської області від 18.09.2018 року у справі №487/10126/14-ц суд відхилив доводи відповідачів про те, що строк позовної давності для захисту права власності на ділянку необхідно обчислювати з 04.09.2009 року, оскільки на сесії були присутня помічник прокурора. Суд встановив, що про порушення прав держави на землю стало відомо у лютому 2013 року, що підтверджується статтями у засобах масової інформації від 18 лютого 2013 р., 20 лютого 2013 р., зверненням командира військової частини [NUMBER] . Прокурор звернувся із позовом в цій справі 29.07.2019 року, тобто через майже 10 років після вибуття ділянки із комунальної власності та майже 6,5 років після встановленої судом обізнаності із порушеннями права власності із засобів масової інформації. В обґрунтування законності вимоги про знесення будинку прокурор посилається на статтю 152 Земельного кодексу України, що передбачає здійснення захисту прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав. Зазначена норма прямо не передбачає такого способу захисту прав як знесення будинку. Згідно статті 212 Земельного кодексу самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду. Відповідно до частини 4 статті 376 Цивільного кодексу України якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. Житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил (частина 1 статті 376 Цивільного кодексу України). Згідно частини 7 статті 376 Цивільного кодексу України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану. Отже чинне законодавство визнає допустимим знесення будинків у випадках самовільного зайняття земельних ділянок, заперечення власником земельної ділянки проти визнання права власності за особою, яка здійснила самочинне будівництво, за неможливості перебудови будинку, який побудовано із істотним відхиленням від проекту. Суд встановив, що відповідач побудувала будинок на земельній ділянці, яка була відведена для цієї мети. Пункт 51 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради №36/61 від 04.09.2009, яким затверджений проект землеустрою (підстава визначення цільового призначення) є чинним. Із інформаційної довідки №175351357 від 26.07.2019 року та листа Держгеокадастру від 30.10.2018 року слідує, що Державний реєстр речових прав на нерухоме майно та Державний земельний кадастр містять відомості про те, що ділянка є власністю відповідача та має цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Відповідно до частини 5 статті 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав та реєстрацію обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою до моменту державної реєстрації припинення таких прав, обтяжень у порядку, передбаченому цим Законом. Згідно статті 20 Закону України «Про Державний земельний кадастр» відомості Державного земельного кадастру є офіційними. Внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про об`єкти Державного земельного кадастру є обов`язковим. Враховуючи вищевикладене, відомості відповідних державних реєстрів є достовірними та можуть бути використані у суді. Відповідно до частини 1 статті 27 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» забудова присадибних, дачних і садових земельних ділянок може здійснюватися на підставі будівельного паспорта забудови земельної ділянки (далі - будівельний паспорт). Будівельний паспорт визначає комплекс містобудівних та архітектурних вимог до розміщення і будівництва індивідуального (садибного) житлового будинку, садового, дачного будинку не вище двох поверхів (без урахування мансардного поверху) з площею до 300 квадратних метрів, господарських будівель і споруд, гаражів, елементів благоустрою та озеленення земельної ділянки. Згідно пункту 2.3 Порядку видачі будівельного паспорта забудови земельної ділянки, затвердженого Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 05.07.2011 № 103 уповноважений орган містобудування та архітектури на підставі отриманих документів визначає відповідність намірів забудови земельної ділянки вимогам чинної містобудівної документації на місцевому рівні, детальним планам територій, планувальним рішенням проектів садівницьких та дачних товариств, державним будівельним нормам, стандартам і правилам. Відповідно до пункту 2.4 Порядку 2.4. Пакет документів для видачі будівельного паспорта або внесення змін до нього повертається уповноваженим органом містобудування та архітектури замовнику з таких підстав: неподання повного пакета документів, визначених пунктом 2.1 або 2.2 цього розділу; невідповідність намірів забудови земельної ділянки вимогам містобудівної документації на місцевому рівні, детальним планам територій, планувальним рішенням проектів садівницьких та дачних товариств, державним будівельним нормам, стандартам і правилам. Суд встановив, що уповноважений орган зареєстрував повідомлення відповідача про початок будівельних робіт, яке подане на підставі будівельного паспорту. Отже уповноважений орган встановив відповідність намірів забудови земельної ділянки вимогам чинної містобудівної документації, державним будівельним нормам, стандартам і правилам. Суд не погоджується із тим, що будівництво житлового будинку суперечить Генеральному плану міста Миколаєва, Правилам використання та забудови території міста Миколаєва, ДБН 360-92. Прокурор надав докази, що земельна ділянка була передана у приватну власність із визначенням цільового призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Стаття 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачає, що забудова земельної ділянки здійснюється в межах її цільового призначення, встановленого відповідно до законодавства. Пункти 5.1, 5.2 ДБН 360-92, якими передбачена необхідність системи озеленених територій, не містить норм, які є обов`язковими для відповідача-забудовника. Пункт 10.4 ДБН 360-92, яким заборонено будівництво на землях водоохоронних зон не підлягає застосуванню до спірних відносин, оскільки земельна ділянка, яку просить витребувати прокурор має інший правовий статус. Відповідно до частини 2 статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію нерухомого майна, державна реєстрація прав на таке майно проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку, крім випадків, передбачених статтею 31 цього Закону. Згідно частини 1 статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що належать до I-III категорій складності, та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації. Відповідно до частини 9 Закону зареєстрована декларація про готовність об`єкта до експлуатації або сертифікат є підставою для укладення договорів про постачання на прийнятий в експлуатацію об`єкт необхідних для його функціонування ресурсів - води, газу, тепла, електроенергії, включення даних про такий об`єкт до державної статистичної звітності та оформлення права власності на нього. 20.08.2018 року Управління державного архітектурно-будівельного контролю Миколаївської міської ради зареєструвала декларацію про готовність об`єкта до експлуатації МК 141182321542, отже відповідач набув право оформити право власності на будинок. Відповідно до пункту 41 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року №1127 для державної реєстрації права власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна подаються: 1) документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта; 2) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; 3) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси; 4) письмова заява або договір співвласників про розподіл часток у спільній власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, що набувається у спільну часткову власність); 5) договір про спільну діяльність або договір простого товариства (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, будівництво якого здійснювалось у результаті спільної діяльності). Документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, не вимагається у разі, коли реєстрація такого документа здійснювалася в Єдиному реєстрі документів. У такому разі державний реєстратор відповідно до наданих заявником у відповідній заяві відомостей про реєстраційний номер документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, обов`язково перевіряє наявність реєстрації такого документа в Єдиному реєстрі документів, відсутність суперечностей між заявленими правами та відомостями, що містяться в цьому Реєстрі. Документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, не вимагається у разі, коли державна реєстрація права власності проводиться на індивідуальний (садибний) житловий будинок, садовий, дачний будинок, збудований на земельній ділянці, право власності на яку зареєстровано в Державному реєстрі прав. У такому разі заявник в поданій заяві обов`язково зазначає відомості про кадастровий номер відповідної земельної ділянки. Відповідно до пункту 12 Порядку розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який встановлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на це саме майно, а також відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями. Під час розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор обов`язково використовує відомості Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек, які є архівною складовою частиною Державного реєстру прав, а також відомості з інших інформаційних систем, доступ до яких передбачено відповідно до законодавства, у тому числі відомості з Державного земельного кадастру та Єдиного реєстру документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів (далі - Єдиний реєстр документів). Згідно пункту 18 Порядку за результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації. 03.09.2018 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстроване право власності на житловий будинок загальною площею 299,8 кв.м. по [ADDRESS] . Отже державний реєстратор встановив достатність та відповідність документів та не встановив наявність підстав для відмови в реєстрації. Зазначені вище обставини свідчать, що житловий будинок відповідача не є самочинним будівництвом, а тому відсутні підстави для його знесення. Суд не надає оцінку правомірності втручання у право на повагу до житла відповідача та пропорційності втручання у право власності (стаття 8, стаття 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Позивач не обґрунтовував у позовній заяві застосування крайнього заходу у вигляді руйнування житла відповідача. Суд вважає, що достатньо висновку, що знесення житлового будинку, який не є самочинним будівництвом не має правової основи у законодавстві України (не відповідає критерію законності). Представник відповідача просив встановити пропуск строку позовної давності до кожної позовної вимоги, а за наявності підстав для їх задоволення застосувати наслідки пропуску строку давності. Суд визнав, що прокурор пропустив строки позовної давності до вимог про скасування свідоцтва про право власності №22038777 виданого 23.05.2014 Реєстраційною службою Миколаївського міського управління юстиції Миколаївської області та витребування у [PERSON] на користь держави в особі Миколаївської міської ради земельної ділянки. Оскільки суд прийшов до висновку, що прокурор не довів наявності у держави порушеного права у спірних відносинах, відсутності підстав для задоволення позову, наслідки пропуску строків позовної давності не застосовуються.

Outcome: dismissed