Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-10 00:00:00

6 серпня 2018 року, [PERSON] звернулася до суду з названим позовом, в якому просила суд, розірвати шлюб між нею та відповідачем, зареєстрований 29.10.2005 року Петродолинською сільською радою Овідіопольського району Одеської області (актовий запис № 18), стягнути з відповідача аліменти на свою користь на утримання синів : [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] у твердій грошовій сумі у розмірі 3500 грн. на кожну дитину щомісячно, починаючи з 06.08.2018 р. (дати подачі позову до суду) і до повноліття кожної дитини, дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] залишити проживати разом з нею та стягнути з відповідача на свою користь суму судового збору за розгляд судом позовних вимог про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що між подружжям, спільне життя не склалося у зв'язку з виявленням несумісності характерів, різних поглядів на життя з відповідачем, з яким вони втратили почуття любові, поваги один до одного, взаємодопомоги, порозуміння, внаслідок того, що відповідач став зустрічатися з іншою жінкою, а тому сторони протягом року не проживають разом, вона проживає разом з дітьми окремо від чоловіка, який ухиляється від виховання та матеріального забезпечення і утримання своїх двох дітей, яким потрібні необхідні для життя та розвитку нормальне повноцінне харчування, одяг, ліки, іграшки та багато інших речей, чим вона самостійно в повній мірі не може забезпечити дітей, в той час, як відповідач офіційно працює реалізатором на промринку «7 км.» як ФО-підприємець, є власником бару та дискотеки в с. Йосипівка, Овідіопольського району Одеської області, отримуючи певний дохід і на його утримання немає інших дітей чи хворих батьків. В судовому засіданні позивачка повністю підтримала свої позовні вимоги та просила їх задовольнити. Відповідач позов визнав частково, в частині розірвання шлюбу, проживання дітей разом із позивачкою (матір'ю дітей) та стягнення судового збору, та не визнав позов в частині стягнення з нього аліментів на двох дітей, вказуючи при цьому, що він дійсно є ФО-підприємцем з річним доходом за 2017 р. у розмірі 100000 грн. і на достатньому рівні фінансово забезпечує своїх дітей, як повноцінним харчуванням, так і одягом, витратами на всі дозвілля та інтереси дітей, оплачуючи комунальні послуги за квартиру, в якій проживає позивачка разом з дітьми, а також купує дітям іграшки, реалізацією яких він займається на промринку «7 км.», а тому вважає, що стягнення з нього аліментів недоцільне. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи та додатково надані докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов'язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов'язковою для суду. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Стаття 95 ЦПК України передбачає, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» - висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду - є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 26 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - під час судового розгляду, предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Стаття 51 Конституції України передбачає що батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Статтею 24 СК України передбачено - шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушення жінки та чоловіка до шлюбу - не допускається. Статтею 56 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають право вживати заходів, які не заборонені законом і не суперечать моральним засадам суспільства, щодо підтримання шлюбних відносин. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Відповідно до ч. 2 ст. 104 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Згідно із ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу, якою передбачено - позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Статтею 111 СК України передбачено, що суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. У відповідності до ст. 112 ч. 2 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу та обставини життя подружжя і постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 121 СК України, права та обов'язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому державним органом реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Статтями 141,142,150 СК України передбачено - мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Діти мають рівні права та обов'язки щодо батьків, незалежно від того, чи перебували їхні батьки у шлюбі між собою. Батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток та забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. У свою чергу, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Проживання їх окремо від дитини - не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. У відповідності з ч. 2 та 3 ст. 157 СК України, той з батьків хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Статтями 160,161 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Якщо орган опіки та піклування або суд визнав, що жоден із батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, на вимогу баби, діда або інших родичів, залучених до участі у справі, дитина може бути передана комусь із них. Якщо дитина не може бути передана жодній із цих осіб, суд на вимогу органу опіки та піклування може постановити рішення про відібрання дитини від особи, з якою вона проживає, і передання її для опікування органу опіки та піклування. Стаття 180 СК України передбачає, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно із ст. 181 СК України, способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. У разі виїзду одного з батьків за кордон на постійне проживання у державу, з якою Україна не має договору про надання правової допомоги, аліменти стягуються в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до статті 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Одночасно, стаття 183 СК України зазначає - частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Стаття 184 СК України передбачає, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно із Законом України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» - прожитковий мінімум для дітей віком від до 6 років, з 1 грудня 2018 р. - 1626 грн., віком від 6 до 18 років з 1 грудня - 2027 грн. Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви (ст. 191 СК України). Згідно із ч.ч. 4,5,6 ст. 19 СК України - при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Відповідно до статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Практику ЄСПЛ у сфері захисту прав дитини слід розглядати з урахуванням принципів правового статусу дитини. Виділяють принципи правового статусу дитини, які випливають з міжнародно-правових документів, перш за все, з Конвенції про права дитини 1989 р., та якими є: рівноправність дітей (ст. 2); неприпустимість будь-яких форм дискримінації (ст. 2); пріоритет інтересів дитини при вирішенні будь-якого питання, що стосується дітей, так званий принцип якнайкращого забезпечення інтересів дитини (ст. 3); принцип забезпечення захисту і турботи про благополуччя дитини (ст. 5); невід'ємність і пріоритет права на життя (на держави покладається обов'язок забезпечити їх виживання і розвиток, ст. 6); право дитини висловлювати свою думку, викладати інформацію про свої проблеми (діти мають право бути почутими, ст. 12-15); принцип збереження індивідуальності дитини (ст. 8); неприпустимість катувань та інших жорстоких, нелюдських і принижуючих гідність видів поводження і покарання (ст. 37 а); принцип відповідальності батьків за виховання і розвиток дитини (ст. 18). ЄСПЛ вказав, що п. 1 ст. 6 ЄКПЛ зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це може прийматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає із ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України № 63566/00, п. 23 ЄСПЛ від 18.07.2006 р.). Суд встановив, що офіційно, між сторонам був зареєстрований шлюб 29.10.2005 р., Петродолинською сільською радою Овідіопольського району Одеської області (актовий запис № 18), в якому у сторін народились сини : [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 29.10.2005 р. та свідоцтвами про народження дітей : серії [NUMBER] від 02.06.2006 р. та серії [NUMBER] від 26.02.2014 р., в яких батьком обох дітей записаний відповідач (а.с. 9-12). Суд з`ясував, що сторони на сьогодні однією сім`єю не проживають і спільного господарства не ведуть з січня 2018 р. При цьому, позивачка проживає разом з двома синами окремо від відповідача, що підтверджується довідкою про склад сім'ї № 614 від 06.08.2018 р., виданою Петродолинською с/р (а.с. 14). З матеріалів позову та пояснень сторін вбачається, що між подружжям, спільне життя не склалося у зв'язку з виявленням несумісності характерів, різних поглядів на життя позивачки з відповідачем, з яким вони втратили почуття любові і поваги один до одного, взаємодопомоги, порозуміння, внаслідок того, що відповідач став зустрічатися з іншою жінкою, а тому сторони протягом року не проживають разом, що підтвердили сторони провадження. При таких обставинах, враховуючи визнання відповідачем позову в цій частині, суд приходить до висновку, що сім'я розпалась остаточно і зберегти її неможливо, а збереження сім`ї в даному випадку, з урахуванням встановлених судом обставин, буде суперечити інтересам позивачки, дітей та моральним засадам суспільства. При цьому, в судовому засіданні, відповідач визнав позов в частині місця проживання обох дітей з їхньою матір'ю (позивачкою), пояснивши, що спору між ним та позивачкою з приводу місця проживання дітей немає, з чим погодилась позивачка, а тому в порядку ст.ст. 160,161 СК України, суд виходить з того, що батьки дійшли спільної згоди між собою з приводу вказаного питання, у зв'язку з чим, позов в цій частині також підлягає задоволенню. В судовому засіданні позивачка стверджувала, що вона проживає разом з дітьми окремо від чоловіка (відповідача), який, в свою чергу, ухиляється від виховання та матеріального забезпечення і утримання своїх двох дітей, яким потрібні необхідні для життя та розвитку нормальне повноцінне харчування, одяг, ліки, іграшки та багато інших речей, чим вона самостійно в повній мірі не може забезпечити дітей, в той час, як відповідач офіційно працює реалізатором на промринку «7 км.» як ФО-підприємець, є власником бару та дискотеки в с. Йосипівка, Овідіопольського району Одеської області, отримуючи певний дохід і на його утримання немає інших дітей чи хворих батьків, тобто є працездатною людиною, немає інших утриманців, а тому вважала, що вказані обставини є підставою для стягнення з відповідача на її користь аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 7000 грн. на обох дітей, тобто по 3500 грн. на кожну дитину, що місячно, починаючи з дати звернення з позовом до суду і до повноліття дітей. Суд встановив, що відповідач дійсно є ФО-підприємцем, який перебуває на спрощеній системі оподаткування та згідно поданої ним декларації про майновий стан і доходи, отримані ним з 01.01.2017 р. по 31.12.2017 р. становлять 100000 грн., що підтверджується довідкою Овідіопольського відділення Чорноморської ОДПІ ГУ ДФС в Одеській області № 943/Ж/15-03 від 02.11.2018 р., свідоцтвом платника єдиного податку серії [NUMBER], свідоцтвом про державну реєстрацію ФО-підприємця серії [NUMBER] від 05.06.2006 р. (а.с. 25-27). Крім цього, в судовому засіданні відповідач пояснив суду, що він регулярно і своєчасно відвідує своїх дітей, спілкується з ними, а також отримує своїх двох синів, купляючи їм необхідний одяг, забезпечує їх повноцінним харчуванням, витратами на дозвілля дітей, купляє для них дитячі іграшки, реалізацією яких він займається на промринку «7 км», проти чого не заперечувала позивачка. Також, відповідач пояснив, що регулярно оплачує комунальні послуги (газ, електроенергія, вивіз сміття) за квартиру, в якій проживає позивачка разом з дітьми за адресою : [ADDRESS], що підтверджується відповідними прибутковими касовими ордерами, і що не було спростовано позивачкою (а.с. 28-34). З пояснень відповідача, з якими погодилася позивачка вбачається, що щомісячні витрати відповідача на обох дітей (придбання продуктів харчування, одягу, учнівського приладдя, витрат на дитячий садок, додаткові витрати на навчання старшого сина англійською мовою), а також витрати на комунальні послуги квартири, в якій позивачка проживає разом з дітьми, загалом становлять приблизно 8000 грн. - 10000 грн. щомісячно, що дає підстави суду вважати, що відповідач належним чином виконує свої батьківські обов'язки по відношенню до своїх обох синів як по вихованню дітей, так і по матеріальному забезпеченню обох малолітніх дітей, що не було спростовано позивачкою, яка підтвердивши вищевказані факти наполягала на тому, що відповідач на сьогодні має іншу жінку, з якою він проживає і яка в будь-який момент може народити відповідачу дитину, після народження якої, відповідач не буде приділяти повноцінної уваги та фінансового забезпечення своїм двом синам. На думку суду, з урахуванням вимог ст.ст. 180-184 СК України та беручи до уваги той факт, що обидва малолітні сини сторін проживають разом з позивачкою, саме позивачка має обирає спосіб і розмір стягнення аліментів з відповідача (батька дітей) у твердій грошовій сумі і лише вона може змінювати спосіб стягнення аліментів протягом всього періоду такого стягнення. Разом з тим, у відповідача є законне право в порядку ст. 192 СК України, звернутися до суду з позовом про зменшення (збільшення) розміру аліментів у разі зміни свого матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я, та в інших випадках, передбачених Законом. Враховуючи встановлений судом факт, проти якого не заперечувала позивачка, зо на сьогодні відповідач дійсно належним чином виконує свої батьківські обов'язки щодо виховання, утримання своїх двох синів у вищевказаному розмірі, а належне фінансове забезпечення малолітніх дітей не може ставитися в залежність від особистого життя їхнього батька з урахуванням вимог ст. 192 СК України, беручи до уваги перш за все пріоритет інтересів малолітніх дітей при вирішенні питання щодо стягнення аліментів на їхнє утримання з боку відповідача, так званий принцип якнайкращого забезпечення інтересів дитини враховуючи, що їхня матір - позивачка на сьогодні не працює, займаючись вихованням дітей, а також принцип забезпечення захисту і турботи про благополуччя дитини, про що будо вказано в рішеннях ЄСПЛ з обов'язковим врахуванням Декларації прав дитини та Конвенції про права дитини, суд дійшов висновку, що визначений позивачкою розмір аліментів у сумі 7000 грн. на обох дітей, є занадто великим і невиправданим розміром аліментів з урахуванням утримання відповідачем своїх дітей в добровільному порядку з підстав, описаних вище, а тому суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову в цій частині зі стягненням з відповідача на користь позивачки на утримання двох дітей аліментів у розмірі 4000 грн., тобто по 2000 грн. на кожного сина, що буде відповідати інтересам дітей, позивачки та відповідача. В порядку ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача належить стягнути судові витрати по сплаті судового збору за розгляд позовних вимог про розірвання шлюбу у сумі 704,80 грн. та 704,80 грн. на користь держави за розгляд судом позовних вимог про стягнення аліментів.

Outcome: partial