Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-03 00:00:00

30.05.2019 року позивач звернувся до Обухівського районного суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», Публічного акціонерного товариства «СВЕДБАНК», Комунального підприємства «Агенція адміністративних послуг» про скасування та поновлення державної реєстрації на нерухоме майно. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначила, що 24 липня 2008 року між нею та відповідачем, відкритим акціонерним товариством «Сведбанк», було укладено кредитний договір №2626/0708/71-013 на отримання кредиту в розмірі 105000 доларів США на строк з «24» липня 2008 року по «23»липня 2033 року, для здійснення розрахунку по договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , того ж дня позивачем було придбано згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартиру [ADDRESS] . Для забезпечення кредитного договору 24 липня 2008 року між позивачкою та банком був укладений іпотечний договір. В подальшому, 21 серпня 2008 року між сторонами була укладена додаткова угода до іпотечного договору в частині викладення нової редакції п.2 договору. 17 лютого 2009 року позивач разом зі своєю родиною - чоловіком, сином зареєструвалися в придбаній 24 липня 2008 року квартирі. У зв`язку з мінливим виконанням взятих на себе зобов`язань позивачем було порушено строки сплати кредиту та виникла відповідна заборгованості. 23 грудня 2013 року рішенням Обухівського районного суду Київської області позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до позивачки був задоволений повністю. Відповідно до рішення суду було звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме, на квартиру [ADDRESS] , в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 24 липня 2008 року в розмірі 869380 гривень 95 копійок, шляхом проведення прилюдних торгів згідно Закону України «Про виконавче провадження» встановивши початкову ціну предмета іпотеки на рівні не нижчому за звичайні ціні на цей предмет вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна». Відповідач, Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» не виконавши даного рішення суду, в порушення останнього, звернулись до державного реєстратора Комунального підприємства «Агенція адміністративних послуг» з реєстрацією за собою права власності на квартиру. 18 березня 2019 року державний реєстратор комунального підприємства «Агенція адміністративних послуг» Гуцуляк Тетяна Віталіївна зареєструвала право власності за ТзОВ «Кредитні ініціативи» на квартиру позивачки [ADDRESS] , згідно іпотечного договору від 24 липня 2008 року». Відповідно до даних витягів встановлюється, що реєстрація 18 березня 2019 року була проведена на підставі іпотечного договору від 24 липня 2008 року, додаткової угоди до даного договору, повідомлення про звернення. Однак позивач стверджує, що Іпотечний договір від 24 липня 2008 року та додаткова угода до нього між нею та ТзОВ «Кредитні ініціативи» не укладався, що підтверджується самим договором та рішенням суду, тому позивач вважає незаконність даної реєстрації. Крім того на початку квітня 2019 року до місця проживання родини позивачки за адресою: [ADDRESS] , прибули невідомі особи, які представились представниками товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи». Обґрунтовуючи своє прибуття вони вказали, що є власниками даного житла, а тому просили його звільнити, але позивач разом з чоловіком відмовила їм в їх зверненні, вказавши, що власником квартири є позивачка. 15 квітня 2019 року позивач звернулася до державного реєстратора про отримання витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно. На підставі виданого витягу позивач встановила, що «18 березня 2019 року державний реєстратор комунального підприємства «Агенція адміністративних послуг» Гуцуляк Тетяна Віталіївна зареєструвала право власності за ТзОВ «Кредитні ініціативи» на її квартиру [ADDRESS] , згідно іпотечного договору від 24 липня 2008 року». В судовому засіданні позивач просить суд скасувати рішення державного реєстратора комунального підприємства «Агенція адміністративних послуг» Гуцуляк Тетяни Віталіївни про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 46263396 від 02 квітня 2019 року 15:19:23, про реєстрацію за ТОВ «Кредитні ініціативи» (код ЄДРПОУ 35326253) права приватної власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Відновити запис про реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Стягнути понесені позивачем судові витрати з відповідачів. Ухвалою судді від 05.06.2019 року відкрито провадження по справі призначено підготовче судове засідання за загальними правилами провадження. Ухвалою суду від 28.02.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представники позивача в судове засідання не з`явився, подав до суду клопотання про слухання справи у його відсутність, заявлені вимоги підтримав в повному обсязі з підстав викладених в позовній заяві, проти винесення заочного рішення не заперечив. Представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» надав до суду письмові пояснення, проти задоволення заявлених вимог заперечив та повідомив, що доводи позивачки не спростовують дії Державного реєстратора, відтак відсутні підстави для скасування рішення державного реєстратора. Представники відповідачів Публічного акціонерного товариства «СВЕДБАНК», Комунального підприємства «Агенція адміністративних послуг» в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином шляхом направлення поштової кореспонденції. Відзиву на позов не надавали. Відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Положеннями ст. 280 ЦПК України передбачається, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд визнав можливим провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, враховуючи те, що відповідач, будучи належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без поважних причин. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи та оцінивши їх у сукупності, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, 24 липня 2008 року між позивачкою та відповідачем, відкритим акціонерним товариством «Сведбанк», було укладено кредитний договір №2626/0708/71-013 на отримання кредиту в розмірі 105000 доларів США на строк з «24» липня 2008 року по «23»липня 2033 року, для здійснення розрахунку по договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , що підтверджується копією договору (а.с.9-12). 24 липня 2008 року позивачкою було придбано згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартиру [ADDRESS] , що підтверджується копією договору, витягу з державного реєстру речових прав, витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно наявних в матеріалах справи. Для забезпечення кредитного договору 24 липня 2008 року між сторонами був укладений іпотечний договір, що підтверджується копією договору (а.с.17-18). 21 серпня 2008 року між сторонами була укладена додаткова угода до іпотечного договору в частині викладення нової редакції п.2 договору, що підтверджується копією додаткової угоди (а.с.19). 17 лютого 2009 року позивачка зі своєю родиною - чоловіком, сином зареєструвалися в придбаній 24 липня 2008 року квартирі, що підтверджується копією довідки(а.с.20). 23 грудня 2013 року рішенням Обухівського районного суду Київської області позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки був задоволений повністю. Відповідно до рішення суду було звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме, на квартиру [ADDRESS] , в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 24 липня 2008 року в розмірі 869380 гривень 95 копійок, шляхом проведення прилюдних торгів згідно Закону України «Про виконавче провадження» встановивши початкову ціну предмета іпотеки на рівні не нижчому за звичайні ціні на цей предмет вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна», що підтверджується копією рішення суду (а.с.21-22). 18 березня 2019 року державний реєстратор комунального підприємства «Агенція адміністративних послуг» Гуцуляк Тетяна Віталіївна зареєструвала право власності за ТзОВ «Кредитні ініціативи» на квартиру [ADDRESS] , згідно іпотечного договору від 24 липня 2008 року», що підтверджується копіями витягів наявними в матеріалах справи. Відповідно до даних витягів встановлюється, що реєстрація 18 березня 2019 року була проведена на підставі іпотечного договору від 24 липня 2008 року, додаткової угоди до даного договору, повідомлення про звернення. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до ст.ст. 317, 319 ЦК України саме власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном на власний розсуд. Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Підстави припинення права власності (ст. 346 ЦК України) передбачені у разі: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викупу пам`яток культурної спадщини; примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиції; конфіскації; припинення юридичної особи чи смерті власника. Право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до вимог ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину. Згідно зі ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України). У відповідності до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває права власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребувано у нього. Як передбачено вимогами ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5, відповідно до положень ч. 1 ст. 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в ч. 1 ст. 388 ЦК України. Таким чином, у відповідності до вимог ст.ст. 330, 388 ЦК України, право власності на майно, яке було відчужено поза волею власника не набувається добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. Крім того, на наявність права власності на майно не впливає також і та обставина, що воно було предметом відчуження, укладених іншими особами, оскільки, дійсний власник не був стороною цих угод, а ст. 346 ЦК України не передбачає припинення права власності дійсного власника в зв`язку з реєстрацією права власності за іншими особами під час його неодноразового перепродажу, що відбувалося без участі та поза межами волі дійсного власника. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 11.02.2015 року у справі №6-1цс15. Згідно ч.2 ст.3 Конституції України - права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, держава відповідає перед людиною за свою діяльність, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки, усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Згідно ч.ч.1,4 ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ч.1 ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Враховуючи викладене, суд зобов`язаний прийняти до уваги при вирішенні цього спору положення Конституції України як норми прямої дії, які встановлюють конституційне право громадян отримати та реалізувати своє право власності на землю, отримати ефективний судовий захист від протиправних посягань та порушень такого права. Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Відповідно до ч.1 ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року. Першого протоколу та протоколів № 2,4, 7 та 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року. Перший протокол та протоколи № 2,4,7, 11 до Конвенції. Згідно із статтею 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами, міжнародного права. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Разом з тим, однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. У відповідності до положень ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Разом з тим, відповідачами суду не надано жодних належних та допустимих доказів у спростування позовних вимог, не здобуто таких доказів і в ході судового засідання. Враховуючи вищевикладене, даючи юридичну оцінку зібраним по справі доказам у їх сукупності, рішення державного реєстратора комунального підприємства «Агенція адміністративних послуг» Гуцуляк Тетяни Віталіївни про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 46263396 від 02 квітня 2019 року 15:19:23, про реєстрацію за ТОВ «Кредитні ініціативи» (код ЄДРПОУ 35326253) права приватної власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] - незаконним та таким, що підлягає скасуванню, беручи до уваги докази, що містяться в матеріалах справи, які протягом розгляду справи не були спростовані відповідачами, та з огляду на те, що Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» на час відчуження майна не був законним власником спірної квартири, виходячи з вимог ст. 317 ЦК України, він не мав права розпоряджатись та відчужувати вказану квартиру. За відсутності законного права власності на спірну квартиру, подальша її державна реєстрація також є незаконною та підлягає скасуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. У зв`язку з задоволенням позову, на підставі ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню солідарно сплачений судовий збір у сумі 1536 грн. 00 коп., що документально підтверджено.

Outcome: approved