Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-19 00:00:00

30 березня 2017 року [PERSON] (далі позивач), звернувся із зазначеним позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (далі ПАТ КБ «Приватбанк» або відповідач). Позивач просив суд: 1) визнати недійсним Кредитний договір від 16 жовтня 2006 року; 2) стягнути з відповідача: безпідставно набуті гроші в сумі 8.100,00 гривень; 3% річних від простроченої суми в розмірі 1.234,97 гривень, інфляційні збитки у розмірі 8.513,11 гривень, проценти за користування чужими грошовими коштами у розмірі 5.668,89 гривень, а всього - 23.516 гривень 97 копійок за період з 01 березня 2012 року по 29 березня 2017 року. В обґрунтування заявлених вимог [PERSON] зазначив, що 27 серпня 2014 року рішенням Старобільського районного суду Луганської області з нього на користь ПАТ КБ «Приватбанк» була стягнута заборгованість за Кредитним договором від 16 жовтня 2016 року у розмірі 22.942,28 гривень. Зазначений договір сторони не укладали, оскільки оформлення кредиту було здійснено невстановленими поліцією особами за сприянням співробітників ПАТ КБ «Приватбанк» з використанням викраденого у [PERSON] паспорта. 23 грудня 2014 року Апеляційний суд Харківської області скасував рішення місцевого суду та відмовив банку у задоволені заявленого до [PERSON] позову. При цьому суд апеляційної інстанції встановив факт незаконного здійснення банківської операції. Так, представник ПАТ КБ «Приватбанк» не заперечував, що цільовим призначенням внесених 28 лютого 2012 року [PERSON] коштів у розмірі 8.100,00 гривень було не погашення кредиту за Кредитним договором від 16 жовтня 2006 року, а внесення готівки на картковий рахунок, який позивач відкрив у 2012 році. Належні позивачу гроші у розмірі 8.100,00 гривень банк самостійно зарахував на погашення неіснуючої заборгованості за Кредитним договором від 16 жовтня 2006 року, який [PERSON] ніколи не укладав. Оскільки з 01 березня 2012 року відповідач продовжує безпідставно користуватися вищевказаними чужими грошима, позивач, посилаючись на вимоги статей 203, 205, 536, 625, 1214 Цивільного кодексу (ЦК) України, просив задовольнити його позовні вимоги. Рішенням Старобільського районного суду Луганської області від 29 червня 2017 року у задоволені позову відмовлено за пропуском строку позовної давності. В апеляційній скарзі [PERSON], посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просив рішення місцевого суду від 29 червня 2017 року скасувати та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. В обґрунтування доводів своєї скарги [PERSON] зазначив, що початок перебігу строку позовної давності має відраховуватися не з квітня 2012 року, а з 24 грудня 2014 року - дати ухвалення Апеляційним судом Харківської області рішення у справі за позовом ПАТ КБ «Приватбанк». Саме тоді позивач дізнався про порушення своїх прав відповідачем та отримав змогу на забезпечення адекватного захисту своїх порушених прав. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, представника відповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення місцевого суду, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга [PERSON] підлягає частковому задоволенню зважаючи на таке. Відповідно до статті 213 Цивільного процесуального кодексу України (ЦПК) України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з частинами 1 та 3 статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення. Рішення про відмову у задоволенні усіх заявлених позивачем вимог суд першої інстанції ухвалив виходячи з висновку про те, що за захистом порушеного права [PERSON] звернувся до суду з пропуском встановленого статтею 257 ЦК України трирічного строку позовної давності. Початок даного строку має відраховуватися з квітня 2012 року, коли позивач міг довідатися про безпідставне списання грошових коштів зі свого карткового рахунку. Апеляційний суд з не погоджується з таким висновком місцевого суду з огляду на таке. Так, судовим розглядом встановлено, що 03 жовтня 2006 року [PERSON] звертався до ВГІРФО Старобільського РВ УМВС України із заявою про втрату свого паспорта. 16 жовтня 2006 року Старобільським РВ УМВС України в Луганській області громадянину [PERSON] замість втраченого був виданий новий паспорт громадянина України, що підтверджується даними довідки № 65/5-43 від 23 січня 2007 року (а. с. 16). 05 листопада 2014 року за заявою [PERSON] про незаконне оформлення у 2006 році кредитного договору на його ім'я, слідчим СВ Старобільського РВ ГУМВС України у Луганській області було розпочате досудове розслідування за частиною 1 статті 190 КК України (а. с. 12), під час якого було проведено почеркознавчу експертизу (а. с. 23-28). 27 грудня 2011 року на виконання умов укладеного між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» Договору про надання банківських послуг, позивачу був відкрив дебетовий картковий рахунок № 4405********5055 (а.с.150-151). 28 лютого 2012 року [PERSON] вніс на зазначений рахунок свої грошові кошти у розмірі 8.100,00 гривень. 01 березня 2012 року ПАТ КБ «Приватбанк» здійснив списання з карткового рахунку № 4405********5055 належних позивачу 8.100,00 гривень у рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором №DNH4KR42050862 від 16 жовтня 2006 року (а. с. 21,22,149). 27 лютого 2014 року ухвалою Старобільського районного суду Луганської області було відкрите провадження у цивільній справі № 431/337/14-ц за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за Кредитним договором № DNH4KR42050862 від 16 жовтня 2006 року, яка станом на 21 січня 2014 року становила 22.942,28 гривень. Згідно з розрахунком, сума цієї заборгованості була визначена з урахуванням 8.100,00 гривень, яки 01 березня 2012 року були списані банком з карткового рахунку № 4405********5055. Розгляд цивільної справи № 431/337/14-ц відбувався за участю [PERSON]. Він ознайомлювався з предявленим до нього позовом, 19 березня 2014 року подавав письмові заперечення та докази на підтвердження обставин того, що Кредитний договір від 16 жовтня 2006 року був укладений невстановленими особами, за сприянням співробітників ПАТ КБ «Приватбанк» та з використанням викраденого у [PERSON] паспорта. 27 серпня 2014 року рішенням Старобільського районного суду позов ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено у повному обсязі. З [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» стягнуто заборгованість за Кредитним договором від 16 жовтня 2006 року в сумі 22.942,28 гривень. Апеляційний суд Харківської області за апеляційною скаргою [PERSON] 23 грудня 2014 року скасував рішення місцевого суду від 27 серпня 2014 року та своїм рішенням відмовив у задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» за пропуском строку позовної давності (а.с.13-14). При цьому суд апеляційної інстанції встановив, що строк дії Кредитного договору № DNH4KR42050862 закінчився 16 жовтня 2007 року із позовом до боржника банк мав право звернутися до 16 жовтня 2012 року. Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує такі питання: 2) чи є інші фактичні данні (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження. Відповідно до частин 3, 4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Пункт 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» наголошує наступне: встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Відмовляючи у позові з підстав пропуску строку позовної давності, Апеляційний суд Харківської області своїм рішенням від 23 грудня 2014 року фактично погодився з доведеністю вимог ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення з [PERSON] заборгованості за Кредитним договором № DNH4KR42050862 від 16 жовтня 2007 року. Зазначена заборгованість була визначена з урахуванням списаних 01 березня 2012 року з карткового рахунку № 4405********5055 грошових коштів у сумі 8.100,00 гривень, про що [PERSON] достовірно знав, оскільки він належним чином був ознайомлений з матеріалами цивільної справи № 431/337/14-ц. Рішення Апеляційного суду Харківської області від 23 грудня 2014 року набрало законної сили, у касаційному порядку сторони його не оскаржували. Про застосування судом строку позовної давності у цивільній справі № 431/337/14-ц заявляв сам [PERSON] як у суді першої інстанції, так і під час апеляційного перегляду. Відповідно до частин 1, 3 статті 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Обов'язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням порушуються їхні права, свободи чи інтереси. З огляду на зазначені положення законодавства та на рішення Апеляційного суду Харківської області від 23 грудня 2014 року, яке набрало законної сили, колегія судів вважає, що під час ухвалення рішення від 29 червня 2017 року Старобільський районний суд Луганської області неправильно застосував вимоги статті 267 ЦК України та порушив норми процесуального права. Це призвело до прийняття судом помилкового висновку про відмову у задоволені позовних вимог [PERSON] з причини пропуску позивачем строку позовної давності. ІІ. В обґрунтування вимог про стягнення з ПАТ КБ «Приватбанк» грошових сум, [PERSON] посилався на доведеність обставин незаконного одержання та збереження банком 8.100,00 гривень. Позивач просив застосувати до спірних правовідносин положення глави 83 ЦК України які регулюють набуття, збереження майна без достатньої правової підстави. Так, відповідно до частини 1 статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Входячи із змісту зазначеної правової норми, зобовязання у звязку з безпідставним набуттям майна виникають за наявності трьох умов: набуття або зберігання майна; набуття або зберігання майна за рахунок іншої особи; відсутність правових підстав для такого набуття чи зберігання або припинення таких підстав згодом. Згідно з частиною 2 статті 1214 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). У постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 03 червня 2015 року у справі № 6-100 цс15 зроблений правовий висновок про те, що у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини 1 статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобовязання повернути майно позивачу. Оскільки між позивачем [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» 27 грудня 2011 року був укладений Договір про надання банківських послуг (який недійсним не визнавався), то договірний характер спірних правовідносин стосовно проведеного банком 01 березня 2012 року списання 8.100,00 гривен з карткового рахунку позивача, виключає застосування судом положень глави 83 ЦК України про повернення та відшкодування доходів від безпідставно набутого майна. Таким чином, через порушення норм матеріального та процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення, оскаржуване позивачем рішення Старобільського районного суду Луганської області від 29 червня 2017 року підлягає скасуванню з постановленням нового рішення. У задоволенні позову [PERSON] до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання недійсним Кредитного договору від 16 жовтня 2006 року; про стягнення з відповідача: безпідставно набутих грошей в сумі 8.100,00 гривень; 3% річних від простроченої суми в розмірі 1.234,97 гривень, інфляційних збитків у розмірі 8.513,11 гривень, процентів за користування чужими грошовими коштами у розмірі 5.668,89 гривень, а всього - 23.516 гривень 97 копійок за період з 01 березня 2012 року по 29 березня 2017 року, необхідно відмовити за необґрунтованістю заявлених вимог.

Outcome: partial