Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-15 00:00:00

29 травня 2012 року, позивачі звернулися до суду з позовом, який в подальшому неодноразово змінювали та збільшували, та в остаточній редакції якого від 14.04.2015 р. просили суд, визнати недійсним договір дарування, посвідчений нотаріально 10.08.1995 р., за умовами якого [PERSON], що діяла на підставі довіреності від імені свого чоловіка [PERSON], подарувала [PERSON] житловий будинок з надвірними спорудами № 45 по вул. Діда Трохима в с. Молодіжне Овідіопольського району Одеської області, визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом (реєстр. № 2541), що складається з зазначеного вище житлового будинку, виданого [PERSON] 27.06.2006 року після смерті його матері\~[PERSON], померлої 19.09.2005 р., припинити право власності [PERSON] на спірний житловий будинок, визнати недійсним заповіт [PERSON], посвідчений секретарем Молодіжненської с/р 19.12.1994 р. (реєстр. № 30), встановити факт прийняття ними трьома спадщини за законом після смерті батька [PERSON], померлого 25.04.1995 р. та визнати за ними трьома та відповідачем [PERSON] в рівних частках право спільної часткової власності в порядку спадкування на житловий будинок № 45 по вул. Діда Трохима в с. Молодіжне Овідіопольського району Одеської області. В судовому засіданні всі позивачі та представниця позивача [PERSON] підтримали вищевказані збільшені позовні вимоги та просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник позов не визнали повністю, вважаючи його необґрунтованим, і у разі відсутності матеріально-правових підстав для відмови у задоволенні позову, просили суд застосувати до вказаного позову строк позовної давності, який був пропущений позивачами з неповажних причин та звернулися до суду з зустрічним позовом до [PERSON], [PERSON] та [PERSON], в якому просили суд, встановити факт прийняття [PERSON] (матір`ю [PERSON]М.) спадщини за заповітом після смерті [PERSON], померлого 25.04.1995 р. та стягнути з відповідачів судові витрати по справі. Відповідачі за зустрічним позовом [PERSON] та його представниця, [PERSON] та [PERSON] зустрічний позов [PERSON] не визнали повністю та просили застосувати до вимог по зустрічному позову [PERSON] строки позовної давності. Заслухавши думку сторін по справі та їх представників, дослідивши письмові матеріали справи та пояснення свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON], суд вважає, що первісний позов [PERSON], [PERSON] та [PERSON] слід задовольнити частково, а в задоволенні зустрічного позову [PERSON] слід відмовити з наступних підстав. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 3 ЦПК України). Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України. Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи та розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін на інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частинами 3,4 статті 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму ВСУ від 30.05.2008 р. № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» - відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 р. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини. У разі, коли спадщина, яка відкрилася до набуття чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 р. спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Враховуючи, що [PERSON] помер у 1995 р., відповідно до прикінцевих та перехідних положень ЦК України на вказані правовідносини поширюється дія ЦК УРСР в редакції 1963 р. Відповідно до ст.ст. 524,527 ЦК УРСР, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народжені після його смерті. Статтями 533-535 ЦК УРСР передбачено, що предмети звичайної домашньої обстановки і вжитку переходять до спадкоємців за законом, які проживали спільно з спадкодавцем, незалежно від їх черги і спадкової частки, якщо вони проживали з спадкодавцем до його смерті не менше одного року. Кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки чи вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом. Неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця, а також непрацездатні дружина, батьки і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обовязкова частка). Згідно приписів ст. 548 ЦК УРСР, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Пунктом 1 частин 1 та 2 статті 549 ЦК УРСР передбачено, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном протягом 6-ти місяців з дня відкриття спадщини. Отже, з вищевказаного випливає, що спадкоємець вважається таким, що фактично прийняв спадщину, якщо він довів, що він вступив в управління або користування спадковим майном, якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в ст. 549 ЦК УРСР дії повинні бути вчинені протягом 6-ти місяців з дня відкриття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 552 ЦК УРСР спадкоємець, який вступив у володіння і управління спадковим майном до зявлення інших спадкоємців, не вправі розпоряджатися спадковим майном (продавати, заставляти та інше), поки не мине 6-ть місяців з дня відкриття спадщини або поки не буде одержано ним свідоцтво про право на спадщину. Статтею 48 ЦК УРСР передбачено, що недійсною є та угода, що, зокрема, не відповідає вимогам Закону. Відповідно до ч. 1 ст. 69 ЦК УРСР, чинність довіреності припиняється внаслідок, зокрема, смерті громадянина, який видав довіреність. Відповідно до ч. 1 ст. 22 КоПШС (в редакції 1969 р., який був чинним на час будівництва спадкового будинку), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Суд встановив, що [PERSON] та [PERSON] перебували в шлюбі з 1950 р. до дня смерті останнього 25.04.1995 р. За час шлюбу в 70-ті роки минулого століття вони побудували житловий будинок з господарськими будівлями, що розташований за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, с. Молодіжне, вул. Діда Трохима, 45, та який був їх спільною сумісною власністю як подружжя, що сторонами процесу не оспорюється та підтверджується свідоцтвом про право власності на будинок від 10.05.1995 року, виданого на підставі рішення виконкому Овідіопольської районної ради № 170 від 10.04.1995 року на ім`я спадкодавця [PERSON] при його житі, однак саме свідоцтво про право власності на будинок було отримано його дружиною після смерті останнього у травні 1995 р. (а.с. 22,65 т. 1). 19.12.1994 року [PERSON] склав заповіт на все своє майно на імя доньки [PERSON], який на думку суду відповідає вимогам Закону, діючого на той час та «Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» від 14.06.1994 р. № 18/5 і є дійсним, а доводи позивачів про не вказання секретарем Молодіжненської с/р у заповіті місяця його вчинення не дає підстав вважати його недійсним, так як у заповіті йде посилання на адресу проживання заповідача [PERSON] : с. Молодіжне, вул. Д.Трофима, 45, де й був вчинений заповіт з відміткою «посвідчений на дому заповідача», а також не спростовує добровільності, справжності волевиявлення і дійсності намірів його вчинення заповідачем з посиланням на нібито поганий стан здоров`я заповідача, який хворів, про що в заповіті мається відповідна відмітка враховуючи, що позивачами не заявлялося клопотання до суду про призначення будь-якої посмертної експертизи, а тому суд вважає вказані доводи позивачів надуманими і не підтвердженими належними та допустимими доказами згідно із ст.ст. 10,11,57-60 ЦПК України (а.с. 49 т. 1). Таким чином, згідно норм чинного на час смерті спадкодавця, [PERSON] розпорядився при житті та заповів саме свою ? частку спірного будинку, який спільним майном подружжя, а тому будь-яких підстав для визнання заповіту [PERSON], посвідченого секретарем Молодіжненської с/р від 19.12.1994 р. (реєстр. № 30), а доводи позивачів з приводу його недійсності судом не приймаються до уваги як безпідставні, при тому, що наполягаючи на недійсності оспорюваного заповіту, позивачі посилалися на те, у них виникає сумнів у тому, що заповіт був підписаний саме їхнім батьком, стан здоров`я якого, на час підписання заповіту, не дозволяв йому це зробити, адже хворий батько приймав наркотичні лікарські препарати і не міг усвідомлювати значення свої дій, керувати ними. Однак, жодного клопотання про призначення відповідної посмертних почеркознавчої чи психологічної експертизи позивачами до суду не заявлялося, а тому суд не приймає як належний доказ недійсності заповіту посилання позивачів на медичну документацію заповідача [PERSON] (а.с. 151-175 т. 1). 25.04.1995 року [PERSON] помер і після смерті якого, його дружина [PERSON], яка проживала разом з ним як, так і після його смерті залишилася проживати у спадковому будинку і фактично вступила в управління та володіння спадковим будинком в порядку ст. 549 ЦК УРСР (а.с. 64,77,78 т. 1). Разом з тим, не зважаючи на заповіт [PERSON], його діти - позивачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] фактично вступили у володіння та управління спадковим майном батька шляхом поділу рухомого майна відповідно до сімейної угоди, а саме : [PERSON], який продовжив користуватися належним [PERSON] мотоциклом марки МТ-1026 д/н 79-11ОДП, яким користувався до його смерті на підставі виданої батьком [PERSON] довіреності, [PERSON] (дівоче [PERSON]) Г.А., яка взяла собі чайний сервіз, столовий прибор, ордена та медалі, якими [PERSON] був нагороджений, наручний годинник та велосипед, [PERSON] (дівоче [PERSON]) В.А., яка взяла собі набором чайних ложок, килимом та настінний годинник (а.с. 256 т. 1). При цьому, [PERSON], не зважаючи на не сплив 6-ти місячного строку з дня відкриття спадщини після смерті свого чоловіка [PERSON], померлого 25.04.1995 р. - 10.08.1995 р., діючи від імені останнього після його смерті на підставі довіреності від 27.12.2004 року, тобто після смерті довірителя, подарувала своїй доньці [PERSON] належний [PERSON] житловий будинок № 45 по вул. Діда Трохима в с. Молодіжному Овідіопольського району. Договір посвідчено державним нотаріусом Овідіопольської державної нотаріальної контори та зареєстровано в реєстрі № 3021 (а.с. 8-9 т. 1, 97 т. 2). Таким чином, суд встановив, що [PERSON] на момент вчинення договору дарування від 10.08.1995 р. не мала законного права розпоряджатися належною [PERSON], який на той час вже помер, його частиною будинку, так як не вправі була розпоряджатися спадковим майном, поки не сплине 6-ть місяців з дня відкриття спадщини або поки нею не буде одержано свідоцтво про право на спадщину. Крім того, у вищевказаному договорі дарування йде посилання на довіреність [PERSON] на ім`я [PERSON] з повноваженням на дарування його будинку [PERSON] від 27.06.1994 р., в той час, як копія довіреності, надана на запит суду Молодіжненською с/р і посвідчена сільською радою, має дату 27.12.1994 р. Тобто, в оспорюваному договорі дарування невірно вказана дата вищевказаної довіреності (а.с. 97 т. 2). Отже, договір дарування від 10.08.1995 р. слід визнати недійсним, оскільки він не відповідає вимогам Закону та здійснений неуповноваженою особою в порушення вимог ст. 69, ч. 1 ст. 552 ЦК УРСР. В судовому засіданні було встановлено та підтверджено матеріалами спадкових справ, що [PERSON] помер 25.04.1995 р., його дружина [PERSON] померла 16.10.2006 р., а позивачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] звернулися до Овідіопольської ДНК з заявою про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] 17.04.2007 р., однак, як вони показали в судовому засіданні, про оспорюваний заповіт та спірну угоду дарування дізналися лише у 2010 р. (а.с. 76 т. 1). При чому, вищевказані обставини не були спростовані відповідачем [PERSON] та його представником, а тому на думку суду, в даному випадку строк позовної давності до спірних правовідносин не застосовується. Згідно довідки Молодіжненської с/р № 203 від 26.02.2015 р., з якої вбачається, що згідно погосподарської книги № 1 (1991-1995 р.р.), особистий рахунок № 92 в с. Молодіжне, вул. Д.Трофима, 45 власник домогосподарства [PERSON], який помер 25.04.1995 р. На цей період були зареєстровані, сам власник та його дружина [PERSON], [INFO] З 10.08.1995 р. згідно договору дарування, про що зазначено в погосподарській книзі № 1 (1996-2000 р.р.) особистий рахунок № 94, власником будинку стала донька [PERSON], яка разом із своєю сім`єю (чоловіком та сином) по день своєї смерті мешкала за даною адресою без реєстрації (а.с. 62 т. 2). Таким чином, суд вважає, що [PERSON] прийняла спадщину шляхом фактичного проживання у спадковому будинку та за заповітом [PERSON], а тому вимоги зустрічного позову [PERSON] про встановлення факту прийняття [PERSON] спадщини за заповітом після смерті батька [PERSON], померлого 25.04.1995 р. слід задовольнити з вищевказаних підстав, підтверджених документально. Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно із ч. 1 ст. 1226 ЦК України, частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до умов ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, якій постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Частинами 1 та 2 статті 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Приписами статті 1270 ЦК України передбачено для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Частиною 1 статті 1266 ЦК України передбачено, що внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини. Стаття 1272 ЦК України передбачає якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. 19.09.2005 року померла [PERSON], після смерті якої відкрилася спадщина на ? частину спірного житлового будинку (а.с. 25 т. 1). 27.06.2006 року державним нотаріусом Іллічіського міського нотаріального округу видано свідоцтво про право на спадщину за законом (реєстр. № 2541), згідно якого спадкоємцем майна [PERSON], яке складається зі спірного житлового будинку - є її син [PERSON], в тому числі з урахуванням одної третьої частки майна, від якої відмовився [PERSON] та одної третьої частки майна, від якої відмовилась [PERSON] (а.с. 10 т. 1). 18.07.2006 р., [PERSON], на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом (реєстр. № 2541) зареєстрував своє право власності на спадковий спірний будинок, отримавши витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 11254333 від 18.07.2006 р. (а.с. 109 т. 1). У звязку з викладеним та з урахуванням п. 1 Постанови Пленуму ВСУ № 5 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в якому зазначено, що відповідно до ст.ст. 255,271 ЦПК України, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо, зокрема, згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян і чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення суд вважає, що [PERSON] у відповідності до чинного заповіту свого батька [PERSON] від 19.12.1994 р. (реєстр. № 30) на своє ім`я та згідно норм чинного на той час Закону належним чином прийняла спадщину за заповітом у вигляді ? частини спірного будинку, тому встановлення факту прийняття нею вищевказаної спадщини у судовому порядку від якого не залежить зміна або припинення особистих чи майнових прав [PERSON] не вимагається, у звязку з чим, в задоволенні зустрічного позову [PERSON] про встановлення факту прийняття [PERSON] спадщини за заповітом після смерті батька [PERSON], померлого 25.04.1995 р. слід відмовити. 18.10.2006 р. померла [PERSON], після смерті якої відкрилася спадщина на її ? частину спірного спадкового будинку і враховуючи прийняття спадщини всіма сторонами по справі, вони мають право по 1/8 частці будинку кожний (1/2 : 4 спадкоємця = 1/8) (а.с. 77 т. 1). Таким чином, частка відповідача [PERSON] у спадковому будинку становить : ? (частка матері [PERSON]А.) + 1/8 ([PERSON] за правом представлення після смерті матері) = 5/8, а частка позивачів [PERSON], [PERSON] та [PERSON] становить по 1/8 частки кожному у спадковому будинку. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в частині визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом видане 27.06.2006 р. на ім`я [PERSON] після смерті [PERSON] - на 3/8 частин спадкового будинку, а також, в частині припинення права власності [PERSON] на 3/8 частин спірного будинку підлягають задоволенню. Суд не бере до уваги показання свідків [PERSON], який є батьком позивача за зустрічним позовом [PERSON] і відповідно зацікавлений у вирішенні спору на користь свого сина, з яким він знаходиться в родинних стосунках і в неприязних стосунках (з приводу спадкового будинку) з позивачами [PERSON], [PERSON] та [PERSON] а також показання свідка [PERSON], який є сусідом позивача [PERSON] і знаходиться з ним в приятельських стосунках, що ставить під сумнів обєктивність його показань, наданих в суді. Показання позивача [PERSON], допитаного як свідка повністю узгоджуються з його правовою позицією, викладеною у його зустрічному позові, який, як було вказано вище підлягає задоволенню.

Outcome: partial