Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-02 00:00:00

31.12.2014 [PERSON] звернулася до суду з позовом до ПАТ «Фідобанк» про визнання недійсними кредитного договору № 014/1349/74/06047 з додатками, укладеного 29.10.2007 між ВАТ «Ерсте банк» та нею про надання кредиту в сумі 40 710 дол. США, зі строком користування коштами до 28.10.2032 та сплатою 12 % річних, додаткової угоди до нього № 1 від 15.01.2010, укладеної між ПАТ «Ерсте Банк» та нею, додаткової угоди № 2 від 23.09.2010, укладеної між ПАТ «Ерсте Банк» та нею, додаткової угоди № б/н від 24.01.2014, укладеної між ПАТ «Фідобанк» та нею; визнання припиненими договору іпотеки № 014/1349/74/06047/1, укладеного 29.10.2007 між ВАТ «Ерсте банк» та нею, договору про внесення змін та доповнень № 1 від 23.09.2010 до договору іпотеки № 014/1349/74/06047/1, укладеного 29.10.2007 між ВАТ «Ерсте банк» та нею. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що кредитний договір та додатки до нього було укладено з порушенням ст. ст. 3, 8 Конституції України, якими продекларовано, що відповідно до принципу верховенства права людина, її права визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість держави, загальних засад цивільного законодавства, прописаних у ст. 3 ЦК України, щодо свободи договору, справедливості, добросовісності та розумності, з порушенням ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо заборони включення до договору споживчого кредитування несправедливих умов, ознакою та наслідком яких став істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Вказує, що оскільки договір іпотеки № 014/1349/74/06047/1 від 29.10.2007, договір про внесення змін та доповнень № 1 від 23.10.2010 до договору іпотеки № 014/1349/74/06047/1 від 29.10.2007 є похідними від основного зобов'язання та з врахуванням того, що основне зобов'язання є недійсним, позивач, на підставі ст. 546, 575, п. 1 ч. 1 ст. 593 ЦК України, просить визнати припиненими вищезазначені договір іпотеки та договір про внесення змін та доповнень до нього. У судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги у повному обсязі, просила їх задовольнити, врахувавши її статус слабкої сторони у договорі споживчого кредитування, яка підлягає особливому правовому захисту державою на підставі прямої норми Конституції України (ч. 4 ст. 42) та беручи до уваги порушення відповідачем принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав у повному обсязі, посилаючись на підстави, викладені у письмових запереченнях (а.с.46-54). Крім того, подав заяву про накладення арешту на квартиру [ADDRESS], яка належить позивачу та перебуває в іпотеці ПАТ «Фідобанк» (а.с.64). Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступник підстав. Судом встановлено, що 29.10.2007 між ВАТ «Ерсте банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 014/1349/74/06047, згідно до якого кредитором було надано [PERSON] кредит для інвестування житлового будівництва в сумі 40 710 дол. США, зі строком користування кредитними коштами до 28.10.2032 та сплатою 12 % річних (а.с.4-5). За участю правонаступників кредитора - ПАТ «Ерсте банк», ПАТ «Фідобанк» - з позивачем було укладено додаткові угоди № 1 від 15.01.2010 (а.с.9-11), № 2 від 23.09.2010 (а.с.16), № б/н від 24.01.2014 (а.с.17). Як вбачається з копії Свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 09 серпня 2013 року (а.с.36), прізвище «[PERSON]» позивачем було змінено на «[PERSON]». 29.10.2007 між ВАТ «Ерсте банк» та [PERSON] було укладено в нотаріальному порядку договір іпотеки, відповідно до якого, в іпотеку банку було передано майнові права на 2-х кімнатну квартиру [ADDRESS], будівництво якої не було завершене (а.с.20-23). У судовому засіданні встановлено, що після завершення будівництва та оформлення правовстановлюючих документів на об'єкт нерухомості, договором про внесення змін та доповнень № 1 від 23 вересня 2010 року до вищевказаного договору іпотеки було внесено зміни відносно предмета іпотеки із зазначенням, що предметом іпотеки є однокімнатна квартира [ADDRESS] загальною площею 79,8 кв.м, житловою площею 25,6 кв.м, яка належить іпотекодавцю на праві власності на підставі рішення виконкому Чернігівської міської ради № 92 від 17 травня 2010 року (а.с.24). З копії кредитного договору № 014/1349/74/06047, укладеного 29 жовтня 2007 року між ВАТ «Ерсте банк» та [PERSON], вбачається, що предметом вказаного договору (п. 1.1) є надання позичальнику кредиту в сумі 40 710 дол. США, зі строком користування кредитними коштами до 28 жовтня 2032 року включно, із сплатою 12 % річних. Моментом надання кредиту (п. 3.3) встановлено момент (день) зарахування грошових коштів у сумі кредиту на поточний рахунок позичальника (п. 3.3 ) Пунктом 3.2 договору передбачено, що надання кредиту може здійснюватись на розсуд кредитора, з позичкового рахунку позичальника через його поточний рахунок, відкритий у кредитора, шляхом : 1) видачі готівки через касу кредитора; 2) оплати за письмовою заявою позичальника наданих останнім платіжних документів; 3) конвертації (обміну) суми кредиту в іноземній валюті в національну валюту України або через касу кредитора за курсом кредитора на день здійснення операції або на Міжбанківському валютному ринку України (за дорученням позичальника) з подальшою оплатою за письмовою заявою позичальника наданих останнім платіжних документів (для кредитів, що надаються в іноземній валюті). Визначивши предметом договору грошові кошти в іноземній валюті, банк на власний розсуд, без звернення позичальника та його волевиявлення щодо проведення конвертації вказаної валюти, скориставшись положенням позичальника, як слабкої сторони, всупереч приписам ст. 3 ЦК України, щодо свободи договору, загальних засад цивільного законодавства, таких як справедливість, добросовісність та розумність, ст. 192, п. 1, 3 ст. 203, 1054 ЦК України, з порушенням ст. ст. 11, 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» щодо заборони включення до договору споживчого кредитування несправедливих умов, включив до договору незрозумілі умови відносно конвертації валюти договору, за його власним розсудом, в національну валюту України та фактично 29.10.2007 перерахував на розрахунковий рахунок ТОВ «ВАТЕС», що обслуговувався Укрексімбанком, 205 588,03 грн. на оплату [PERSON] квартири згідно договору дольової участі у будівництві по [ADDRESS]. Зазначена обставина підтверджена у справі карткою рахунку ТОВ «ВАТЕС» [NUMBER], заведеною вказаним товариством по контрагенту [PERSON] (а.с.25). Таким чином, встановивши валюту договору у доларах США, банк виконав його за власним розсудом фактично у національній валюті України, надавши позичальнику споживчий кредит в сумі 205 588,03 грн. Будучи обізнаним про те, що позивач є громадянином України, отримує заробітну плату в національній валюті України, всупереч положенням ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», в редакції, що була чинною на час укладення договору, постанови Національного банку України № 168 від 10.05.2007, відповідачем до укладення договору не було повідомлено позивача про орієнтовну сукупну вартість кредиту в національній валюті України з переліком усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням. У тексті самого договору, в порушення вищенаведеної норми закону, не вказано детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача в національній валюті України. Відсутність належної, передбаченої законодавством, інформованості позивача про зазначені ризики такого банківського продукту та його фактичну вартість для позивача, призвели до укладення останньою кредитного договору з порушенням прав споживача. Положеннями ч. 5 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» передбачено, що до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього закону про несправедливі умови в договорах (ст. 18 закону) і зокрема, положення, згідно з якими передбачаються зміни у будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Всупереч зазначеному припису закону, п. 1.3 договору та умовами кредитування, які являються невід'ємною частиною договору, передбачено, що позичальник здійснює щомісячно повернення кредиту та сплату відсотків рівними платежами у доларах США, під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе за власний рахунок всі валютні ризики, витрати, пов'язані з купівлею або продажем валюти, здійснюються за рахунок коштів позичальника. Зазначені умови договору передбачають зміни для позичальника у витратах за договором, є несправедливими умовами, в розумінні ч. 5 ст. 11, ч.1, 2 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», оскільки всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав і обов'язків на шкоду споживача. Зазначений дисбаланс було внесено відповідачем до умов договору при його укладенні, втім під час його виконання, починаючи з січня 2014 року через девальвацію гривні та підвищення у декілька разів курсу долара, починаючи з курсу 5,05 у 2007 році та визначенням його курсу станом на 30.12.2014 в сумі 15,77 грн. за один долар, витрати споживача за вказаним кредитом зросли до непомірних розмірів. В судовому засіданні позивачем було представлено для огляду банківські виписки, відповідно до яких, протягом строку дії зазначеного договору, нею добросовісно виконувались умови оспорюємого договору та станом на кінець 2014 року сплачено понад 42 300 дол. США. Наведені обставини свідчать про те, що, кредитні кошти в сумі 205 583,03 грн., отримані позивачем, як споживчий кредит, фактично було сплачено. Пунктом 1.1 оспорюємого договору передбачено, що кредитор надає позичальнику кредит зі строком користування кредитними коштами до 28.10.2032 включно, однак, в судовому засіданні було з'ясовано, що кредит було надано банком не на 25 років, як зазначено в договорі, а на 180 місяців, або 15 років. Вказані обставини визнані сторонами у спорі, а тому не підлягають доведенню в силу ч. 1 ст. 61 ЦПК України. В додатку № 1 до договору валюту наданого кредиту зазначено в Євро, що суперечить змісту вищевказаного кредитного договору та фактичним правовідносинам сторін. Пунктами 6,5, 6.7.3 оспорюємого договору передбачено право банку вимагати дострокового погашення заборгованості у випадку вимоги позичальника або його майнового поручителя повернути оригінали правовстановлюючих документів на предмет іпотеки, подання до суду позову про визнання недійсним в цілому або в частині цього договору, або будь-якого договору забезпечення виконання позичальником своїх зобов'язань, однак зазначені позиції договору не ґрунтуються на вимогах національного законодавства, і зокрема, ст. ст. 3, 8, 41, 42, 55 Конституції України, ст. ст. 3, 4, 203 ЦК України, ст. ст.11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», порушують приписи ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод про право людини на ефективний засіб юридичного захисту, ст. 1 першого протоколу від 20.03.1952 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права людини мирно володіти своїм майном, а також порушують права позичальника, як споживача банківських послуг, який є слабким суб'єктом вказаних економічних відносин. Опрацювання проектів договору безпосередньо банком та включення до нього жорстких обов'язків споживача, тоді, як надання послуги є обумовленим лише власним розсудом виконавця, є доказом перебування позивача у нерівному становищі та порушення відповідачем принципу свободи договору з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності і розумності. Визначення у даному випадку ціни договору та інших зобов'язань за договором в іноземній валюті є несправедливими умовами договору, в розумінні ст. 11, ч. 1, 2 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», оскільки всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав і обов'язків на шкоду споживача . Положеннями ч. 5, 6 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» передбачено, що несправедливі положення договору, включаючи його ціну, положення, згідно з якими передбачаються зміни у будь-яких витратах за договором, є недійсними, а якщо визнання положення недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача, договір може бути визнано недійсним у цілому. Положеннями ст. 8 Конституції України прописано, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Відповідно до принципу верховенства права, через призму ст. 3 Конституції України, людина та її права визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. За визначенням Конституційного Суду України у постановлених ним рішеннях, верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема, у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності, тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується законодавством як однією з його форм, включаючи інші соціальні регулятори, зокрема, норми моралі, традиції, звичаї, які легітимовані суспільством та відповідають ідеології справедливості. Зазначені принципи справедливості, добросовісності, рівності та свободи у відносинах споживчого кредитування в певній мірі знайшли своє відображення у ст. 11, 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», за приписами яких наведені вище кредитні договори мають бути визнані недійсними. Положеннями ст. ст. 42, 92 Конституції України громадянам України гарантовано, що держава захищає права споживачів, здійснюючи контроль за якістю і безпечністю усіх видів послуг та встановлюючи законами України засади створення та функціонування грошового та кредитного ринків, має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг. Враховуючи те, що споживач фінансових послуг фактично є слабким суб'єктом економічних відносин, держава забезпечує його захист, а також рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Наведений підхід до правовідносин у сфері споживчого кредитування прописано і Конституційним судом України у рішенні від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» Міжнародними актами, і зокрема, Резолюцією Генеральної асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09 квітня 1985 року № 39/248 констатовано, що споживачі здебільшого знаходяться в нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти, купівельної спроможності та виходячи з важливості сприяння справедливому, рівноправному та усталеному економічному і соціальному розвитку, сформульовано керівні принципи для захисту інтересів споживачів, серед яких визначено сприяння у боротьбі зі шкідливою діловою практикою підприємств, яка негативно відбивається на споживачах. Хартією захисту споживачів, ухваленою 25 сесією консультативної асамблеї Европейського союзу у 1973 році за № 543, передбачено, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, оскільки споживачу під час укладення кредитного договору об'єктивно бракує знань для здійснення правильного вибору послуг із запропонованих на ринку та оцінки укладеного договору. Верховенство права, як принцип судочинства, визначає спрямованість судочинства на досягнення справедливості та надання ефективного захисту. Справедливим та ефективним повинен бути як судовий процес, так і результат судочинства. Таким чином, виходячи з положень ст. 3, 8, 42, 92 Конституції України, ст. 4, 5, 11, 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», ч. 1, 3 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 1 першого протоколу від 20.03.1952 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права людини мирно володіти своїм майном, кредитний договір № 014/1349/74/06047, укладений 29 жовтня 2007 року між ВАТ «Ерсте банк» та [PERSON] про надання кредиту в сумі 40 710 дол. США, зі строком користування кредитними коштами до 28 жовтня 2032 року та сплатою 12 % річних та додаткові угоди до нього № 1 від 15.01.2010, № 2 від 23.09.2010, № б/н від 24.01.2014 року є недійсними. Враховуючи те, що виконання кредитного договору та додаткових угод до нього було забезпечено переданням майнових прав, а в подальшому - квартири [ADDRESS] в іпотеку банку на підставі договору іпотеки № 014/1349/74/06047/1, укладеного 29.10.2007 між ВАТ «Ерсте банк» та [PERSON], договором про внесення змін та доповнень № 1 від 23.09.2010 до договору іпотеки № 014/1349/74/06047/1 від 29.10.2007, які є похідними від основного зобов'язання, та виходячи з того, що основне зобов'язання є недійсним, на підставі ст. 546, 575, п. 1 ч. 1 ст. 593 ЦК України право застави (іпотеки) нерухомого майна підлягає припиненню у зв'язку з припиненням зобов'язання, забезпеченого заставою (іпотекою), шляхом припинення договору іпотеки та договору про внесення змін та доповнень до нього. Стосовно твердження представника відповідача щодо пропуску строку позовної давності, то вона не є пропущеною, оскільки, виходячи з положення ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг строку позовної давності починається від дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Оскільки договір є діючим, а його несправедливі умови призвели до порушення прав позивача саме у 2014 році, її звернення до суду було здійснено в межах позовної давності, визначеної законом. Аналогічний підхід до вирішення питання щодо перебігу строку позовної давності прописано у п. 28 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.09.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Щодо поданої представником відповідача, в порядку 1057-1 ЦК України, заяви про накладення арешту на квартиру [ADDRESS], яка належить позивачу та перебуває в іпотеці ПАТ «Фідобанк» то дана заява, на думку суду, не підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, виходячи з аналізу положень ст. 1057-1 ЦК України вбачається, що накладення арешту на заставне майно позичальника є похідним (тобто, слідством) безпосередньо самої процедури застосування судом відповідних наслідків недійсності правочину та визначення грошової суми, яка має бути повернута кредитодавцю, що в обох випадках проводиться судом, виключно за заявами відповідної сторони у справі, має певну послідовність та обумовлене відповідними правовими наслідками. За таких обставин та беручи до уваги відсутність у справі заяви кредитодавця щодо необхідності взагалі застосування будь-яких наслідків недійсності правочину та визначення грошової суми, яка має бути повернута останньому, суд не вбачає достатніх підстав для накладання самого по собі арешту на відповідне заставне майно. Крім того, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір за ставками, встановленими Законом України «Про судовий збір», у розмірі 487 грн. 20 коп., від сплати якого позивач звільнена. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved