Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-27 00:00:00

30.03.2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], ПП «Назар» про стягнення позики у сумі 7\~600\~000 гривень за договором позики від 26.05.2014 року. В обґрунтування позовних вимог позивач [PERSON] зазначила, що 26.05.2014 року між нею та [PERSON] був укладений договір позики, відповідно до умов п.1 якого, позивач зобовязувалась передати у власність [PERSON] грошові кошти в сумі 7\~600\~000 гривень. Згідно із п.2 укладеного договору позики, [PERSON] зобовязувався повернути позивачу позичені грошові кошти в сумі 7\~600\~000 гривень в строк до 01.03.2015 року. Відповідно до п.4 укладеного договору позики, отримання [PERSON] позики в сумі 7\~600 000 гривень від позивача підтверджується розпискою [PERSON] від 26.05.2014 року. В забезпечення повернення позики, отриманої [PERSON] від позивача, 26.05.2014 року між приватним підприємством «Назар» та позивачем укладено договір поруки, відповідно до якого ПП «Назар» поручалось перед позивачем за виконання [PERSON] свого обовязку щодо повернення позики позивачу в термін до 01.03.2015 року. [PERSON] свої зобовязання за договором позики від 26.05.2014 року не виконав, гроші в сумі 7\~600 000 гривень не повернув. 17.04.2015 року позивачем направлялась вимога [PERSON] про повернення отриманої позики, однак, ані [PERSON], ані ПП «Назар» позики позивачу не повернули. Крім цього, позивач у позовній заяві зазначила, що травмувала ногу і внаслідок цього з 26.02.2018 року не мала можливості самостійно пересуватись, що підтверджується медичною довідкою від 30.03.2018 року, тому згідно із п.5 ст.267 ЦК України просить суд визнати поважними причини пропущення позовної давності та захистити її порушене право. Представник відповідача [PERSON] у відзиві на позовну заяву, доповненнях до відзиву, позовні вимоги не визнав та зазначив, що 26.05.2014 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, згідно із п.1 якого [PERSON] зобовязується передати у власність [PERSON]грошові кошти у сумі 7\~600 000 грн., а [PERSON], прийнявши вказану грошову суму, зобовязується повернути [PERSON] таку ж суму грошових коштів (суму позики) в порядку та на умовах, визначених цим договором. У п.2 вказаного договору позики визначено обовязок позичальника повернути грошову суму 7\~600 000 грн. в термін до 01.03.2015 року. На виконання умов договору позики [PERSON] видав розписку від 26.05.2014 року, у якій останній підтвердив отримання від [PERSON] коштів у сумі 7\~600 000 грн. Представник відповідача також вказав, що відповідач свої зобовязання, передбачені умовами договору позики від 26.05.2014 року, виконав у повному обсязі, повернувши позивачу суму позики до настання терміну її повернення, визначеного п.2 договору позики. Представник [PERSON] подав суду заяву про застосування позовної давності та просив суд застосувати позовну давність у даній справі та відмовити у задоволенні позову, оскільки позивач подала позовну заяву після спливу трирічного строку позовної давності, а підстави для поновлення пропущеного строку позовної даності відсутні. ПП «Назар» у відзиві на позовну заяву позовні вимоги також не визнав і зазначив, що порука передбачена договором поруки від 26.05.2014 року між позивачем та [PERSON] припинена, вказує що жодних вимог про повернення суми позики ПП «Назар» від [PERSON] не отримував. Позивачем подано до початку розгляду справи по суті заяву про залишення без розгляду позову в частині позовних вимог до ПП «Назар». Ухвалою суду від 24.07.2018 року позовну заяву [PERSON] до ПП «Назар» про стягнення заборгованості залишено без розгляду. Також позивачем було подано заяву про збільшення позовних вимог. Представник [PERSON] подав до суду заяву про повернення позивачу заяви про збільшення розміру позовних вимог. Ухвалою суду від 24.07.2018 року заяву про збільшення розміру позовних вимог від 19 квітня 2018 року було повернено позивачу, в звязку з тим, що зазначену заяву було подано після закінчення підготовчого засідання, яке відбулося 19 квітня 2018 року, та призначення судового розгляду по справі. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених в позовній заяві, та просив позов задовольнити. Представники [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували з підстав, викладених у відзиві, доповненнях до відзиву та в заяві про застосування строків позовної давності, доповненнях до цієї заяви. Суд заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, щопозовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Як обєктивно встановлено судом, 26.05.2014 року між [PERSON] (позикодавець) та [PERSON] (позичальник) укладено договір позики, згідно із умовами якого позикодавець зобовязувавсь передати у власність позичальника грошові кошти в сумі 7\~600\~000 грн., а позичальник зобовязувався повернути позикодавцю позику в сумі 7\~600\~000 грн. у строк до 01.03.2015 року. Відповідно до ст.1046 ЦК України, за\~договором\~позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші\~речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості\~речей. Згідно із\~ст.545\~ЦК України,\~якщо боржник\~видав кредиторові\~борговий документ,\~кредитор,\~приймаючи виконання\~зобов'язання,\~повинен повернути\~його боржникові.\~У разі\~неможливості повернення\~боргового документа\~кредитор повинен\~вказати про\~це у\~розписці,\~яку він\~видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. Частинами 2, 3 ст.12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. На підтвердження виконання своїх зобовязань за договором позики від 26.05.2014 року позивачем долучено до матеріалів справи оригінал розпискивід 26.05.2014 року, відповідно до змісту якої [PERSON] отримав від [PERSON] грошові позику в сумі 7\~600\~000 грн., які зобовязується повернути в термін до 01.03.2015 року. Доводи представників відповідача [PERSON] щодо виконання ним своїх зобовязань та повернення позики, у визначений договором позики строк, не приймаються судом, оскільки доказів повернення позики суду не надано. Разом з тим, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] позики в сумі 7\~600 000грн. у звязку із пропуском позивачем трирічного строку позовної давності звернення до суду із позовом, з огляду на наступне. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, відповідно до ст.257 ЦК України. Як передбачено ч.1 ст.260 ЦК України для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в\~статтях 252 - 255 ЦК України. Відповідно до\~вимог ч.1,\~5\~ст.261\~ЦК України\~ перебіг\~позовної давності\~починається від\~дня,\~коли особа\~довідалася або\~могла довідатися\~про порушення\~свого права\~або про\~особу,\~яка його\~порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Як передбачено положеннями ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідно до вимог ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (ст. 253 ЦК України). Відповідно до положень ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Представник [PERSON]до винесення рішення подав суду заяву про застосування позовної давності та доповнення до вказаної заяви, у яких просив суд застосувати строки позовної давності, мотивуючи тим, що строк позовної давності у даному спорі збіг 02.03.2018 року, а належних і допустимих доказів поважності причин пропущення цього строку позивачем суду не надано. Враховуючи те, що відповідно до умов п.2 договору позики від 26.05.2014 року та розписки від 26.05.2014 року позика в сумі 7\~600\~000 грн. підлягала поверненню у термін до 01.03.2015 року, тому перебіг трирічного строку позовної давності почався зі спливом зазначеного терміну виконання зобовязання з повернення позики та закінчився 02.03.2018 року. Тому, на думку суду, позивач вправі була подати позов про стягнення цієї суми у впродовж трьох років з дня, коли настав строк повернення позики. Однак, позовна заява [PERSON] до [PERSON], ПП «Назар» про стягнення 7\~600 000грн. надійшла до суду 30.03.2018 року, що підтверджується відповідним штампом Хмельницького міськрайонного суду. Таким чином, даний позов подано позивачем після збігу визначеного\~статтею 257 ЦК України\~трирічного строку позовної давності. Відповідно до вимог ч. 5 ст.267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Суд виходить з того, що поважними причинами пропуску строку позовної давності вважаються такі обставини, за яких своєчасне пред'явлення позову стає неможливим або утрудненим. Поважними причинами пропущення строку позовної давності, встановлених в\~ ст.257 ЦК України, є\~ті, які об'єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.\~ Позивачем в обґрунтування поважності причин пропущення нею строку позовної давності із зверненням із позовом до суду про стягнення з [PERSON] суми позики в розмірі 7\~600 000грн. долучено виписку із медичної карти амбулаторного хворого Хмельницької міської поліклініки №4 від 30.03.2018 року про перебування на амбулаторному лікуванні у період з 26.02.2018 року по 30.03.2018 року. Як вбачається із виписки з медичної карти амбулаторного хворого Хмельницької міської поліклініки №4 від 30.03.2018 року, з наявною на ній печаткою лікаря [PERSON], [PERSON] 26.02.2018 року звернулась за медичною допомогою до Хмельницької міської поліклініки №4. За результатами обстеження [PERSON] накладено гіпсову повязку, призначено лікування, проходження лікувальних процедур - УВЧ. Також у вказаній виписці зазначений діагноз, з яким позивач перебувала на амбулаторному лікуванні: часткове пошкодження капсульно-звязкового апарату правого колінного суглобу. Виписана 30.03.2018 року з покращенням. Водночас, з листа Хмельницької міської поліклініки №4 від 31.05.2018 року №238 підписаного головним лікарем [PERSON], долученого представником [PERSON] до матеріалів справи, вбачається, що [PERSON] звернулась за медичною допомогою до лікаря ортопеда-травматолога [PERSON], без талону та попереднього запису, лише 30.03.2018 року, УВЧ-терапію не отримувала та не проходила рентгенологічні обстеження. Окрім того, в листі Хмельницької міської поліклініки №4 від 25.06.2018 року №287, підписаного головним лікарем [PERSON], зазначено, що [PERSON] в період з 26.02.2018 року по 29.03.2018 року за медичною допомогою в Хмельницьку міську поліклініку №4, зокрема, до лікаря-ортопеда-травматолога [PERSON], не зверталась. В свою чергу, позивачем долучено до матеріалів лист Хмельницької міської поліклініки №4 від 02.07.2018 року №298, за підписом головного лікаря [PERSON]Б.в якому зазначено, що [PERSON] 26.02.2018 року зверталася до лікаря ортопеда-травматолога [PERSON], який під час огляду встановив діагноз та надав відповідну медичну допомогу (гіпсова повязка), призначено УВЧ-терапію та амбулаторне лікування. 20.03.2018 року відбувся наступний огляд [PERSON] лікарем [PERSON], призначено амбулаторне лікування. 30.03.2018 року знято гіпсову повязку, призначено: повязку еластичним бинтом, озокерит. Відтак, зазначені листи та виписказ медичної карти амбулаторного хворого Хмельницької міської поліклініки №4, містять взаємовиключну інформацію про те, у які саме дні [PERSON] зверталася за медичною допомогою до лікаря ортопеда-травматолога [PERSON] і щодо того, яку саме медичну допомогу вона отримала. У виписці з медичної карти амбулаторного хворого не зазначено, що [PERSON] повністю обмежена у пересуванні. Позивачем не надано суду інших медичних документів, які б містили рекомендації, приписи чи інші вказівки лікарів про необхідність дотримуватись нею режиму, який виключає її вільне та самостійне пересування. Тому суд не вбачає доведеними обставини хвороби та перебування на лікуванні [PERSON] протягом строку позовної давності, щодо застосування якого подана заява. Додаткових доказів на підтвердження чи спростування факту перебування [PERSON] на амбулаторному лікуванні у Хмельницькій міській поліклініці № 4 в період з 26.02.2018 року по 30.03.2018 року, які б перешкоджали чи утруднювали звернення до суду в межах строку позовної даності, сторонами суду не надано. З долученого представником [PERSON] до матеріалів справи листа Державної установи «Інститут травматології та ортопедії Національної академії медичних наук» від 26.06.2018 року №340 вбачається, що діагноз «часткове пошкодження звязкового апарату» може бути попереднім, остаточного такого діагнозу не існує, тому що повинно бути вказана чітка анатомічна структура, що пошкоджена. Встановлення остаточного діагнозу можливе після проведення МРТ. Відповідно, тактика лікування буде визначатись кінцевими результатами дослідження. При такому діагнозі пацієнт може пересуватись з допомогою допоміжних засобів (милиць) для ходіння. При оцінці поважності причин пропуску позивачкою строку позовної давності суд враховує відсутність доказів того, що [PERSON] вживала будь-які заходи для реалізації свого права на звернення до суду протягом трьох років після настання дати повернення боргу. Доводи позивача про хворобу протягом семи останніх днів трирічного строку позовної давності не можуть бути підставою для поновлення строку позовної давності. Доводи представника позивача щодо перебування [PERSON] на амбулаторному лікуванні, за відсутності доказів неможливості чи заборони пересуватися, не свідчить про відсутність у позивача можливості звернутися до суду за захистом своїх прав, свобод та інтересів чи скористатись правничою допомогою і подати позовну заяву через представника. Позивачемне наведено обставин, які були б для неї об'єктивно непереборними та пов'язаними з дійсними істотними труднощами для подання позовної заяви, тобто не доведено факт наявності поважних причин пропуску нею строку позовної давності у звязку із перебуванням на амбулаторному лікуванні з 26.02.2018 року по 30.03.2018 року. Суд враховує, що у [PERSON] була можливість подати відповідний позов впродовж трьох років з дати настання у [PERSON] обовязку повернути позику, чого зроблено не було. Виходячи зі змісту ч.5 ст.267 ЦК України, відновлення пропущеного строку позовної давності є правом суду. Враховуючи наведене, аналізуючи все в сукупності, суд не визнає поважними причини пропуску позивачем строку позовної давності звернення до суду із даним позовом про стягнення з відповідача [PERSON] суми позики за договором позики від 26.05.2014 року в розмірі 7\~600\~000 грн. та не вбачає підстав для його поновлення. Відповідно до вимог ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Як зазначено\~у п.11\~Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~18.12.2009\~року №14\~«Про судове\~рішення у\~цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Пунктом 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.\~ Такий підхід сформував Європейський суд з прав людини у справах, у яких позивачі звернулися до суду за захистом порушеного права після спливу позовної давності, хоча про особу порушника їм було відомо своєчасно. Так, Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), зазначає, що «позовна давність\~- це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав\~учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року). Європейський суд з прав людини зауважив, що відмова національного суду обґрунтувати причину відхилення заперечення стосовно спливу позовної давності є порушенням статті 6 Конвенції. Встановлена законом позовна давність була важливим аргументом, вказаним компанією-заявником в ході судового розгляду. Якби він був прийнятий, то це, можливо, могло призвести до відмови в позові. Проте, суд не навів ніяких обґрунтованих причин для неприйняття до уваги цього важливого аргументу (GRAFESCOLO S.R.L. проти Республіки Молдова, № 36157/08, § 22, 23, від 22 липня 2014 року). Захисту потенційних відповідачів від несправедливого притягнення до відповідальності сприяють і встановлені в п.6 ч.1 ст.3 ЦК України загальні засади цивільного законодавства України, як справедливість, добросовісність та розумність. Системний аналіз цих принципів дає можливість сформувати висновок про те, щоу випадку встановлення судом фактуобізнаності позивачапропорушення своїх прав, та не вжиття наданих йому чинним законодавством заходів до їх своєчасного захисту, суд повинен відмовити в позові. Такий висновок узгоджується з ч.4ст. 267 ЦК України, згідно з якими сплив позовної давності без поважних причин на її пропущення є підставою для відмови в позові. За таких обставин, суд вважає, що у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення позики слід відмовити з підстав пропуску строку позовної давності.

Outcome: dismissed