Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-21 00:00:00

29 квітня 2015 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про визнання договору недійсним та зобовязання повернути кошти. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує, що\~\~через мережу інтернет на сайті avto ria позивач знайшов інформацію про продаж нового автомобіля за ціною 141\~300,00 грн. 04 березня 2015 року з метою придбання транспортного засобу позивач уклав з відповідачем договір фінансового лізингу\~№ 000051. В день укладення даного договору позивач сплатив на рахунок відповідача \~51 000,00 грн. Позивач, оскільки договір був обємним, не читаючи договір, підписав його, а згодом, прочитавши виявив, що вартість автомобіля в ньому - значно завищена та не відповідає обумовленій раніше вартості. 11 березня 2015 року позивач звертався до відповідача з вимогою про розірвання договору та повернення авансового платежу, яка залишена без відповіді. Позивач вважає, що відповідач ввів його в оману щодо умов виконання договірних зобовязань. На думку позивача, спірний договір суперечить вимогам Цивільного кодексу України. За таких обставин позивач просить визнати недійсним договір № 000051 фінансового лізингу, укладений 04.03.2015 року, стягнути з відповідача 51 000,00 грн. У судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги, в їх обґрунтування послався на обставини, викладені у поданій до суду позовній заяві, просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Відповідач у судовому засіданні позов не визнав, надав заперечення на позовну заяву, за змістом якого відповідач вважає, що у позові має бути відмовлено, оскільки він є безпідставним, необґрунтованим та таким, що не підкріплений жодним належним та допустимим доказом. Суд, заслухавши пояснення осіб, що приймають участь у справі, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. 04 березня 2015 року між [PERSON] з обмеженою відповідальністю Лізингова компанія Автофінанс та [PERSON]укладений договір фінансового лізингу № 000051. Згідно п. 1.1 даного договору, предметом лізингу є Renault Dokker 1,5 МТ. Відповідно до п. 1.3 договору фінансового лізингу № 000051, лізингодавець зобов'язався придбати предмет лізингу у власність та передати його у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим договором. Пунктом 1.7 укладеного договору передбачено, що предмет договору передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця адміністративного платежу, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу, у разі наявності сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.4 ст. 9 даного Договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.6 ст. 9 даного Договору (а.с. 4-10). 04 березня 2015 року позивач на виконання договору фінансового лізингу № 000051 сплатив відповідачу кошти у сумі 51 000,00 грн. (а.с. 12). 11.03.2015 року позивач надіслав відповідачу заяву про повернення коштів у сумі 51000,00 грн., яка отримана відповідачем 16.03.2015 року (а.с. 13). Згідно довідки про взяття на облік юридичної особи від 11.09.2012 року відповідач має право надавати послуги з фінансового лізингу (а.с. 34) Ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України\~визначає правочин як дію особи, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правомірність правочину означає, що він є юридичним фактом, який породжує ті правові наслідки, виникнення яких бажають сторони і які відповідають вимогам закону. Відповідно до частини 1\~ст. 203 Цивільного кодексу України\~зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно зі ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до частини 1\~ст. 806 Цивільного кодексу України,\~за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Аналогічне визначення договору лізингу міститься і у\~статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг». У відповідності з положеннями ч. 2 ст. 806 Цивільного кодексу України та ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг»,\~відносини, що виникають у зв'язку з договором\~\~фінансового лізингу, регулюються положеннями\~Цивільного кодексу України\~про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються Законом України «Про фінансовий лізинг». Ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг»\~встановлює, що договір лізингу має бути\~\~укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет\~\~ лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Строк лізингу визначається сторонами договору лізингу відповідно до вимог цього\~Закону. Згідно частин 1, 2\~ст. 215 Цивільного кодексу України,\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частин 1-3, 5 та 6\~ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до положень, закріплених у ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6\~ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає, що нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно: 1) основних характеристик продукції, таких як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, гарантійне обслуговування, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару; 2) будь-яких застережень щодо прямої чи опосередкованої підтримки виробником продавця або продукції; 3) ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг; 4) потреби у послугах, заміні складових чи ремонті; 5) характеру, атрибутів та прав продавця або його агента, зокрема інформації про його особу та активи, кваліфікацію, статус, наявність ліцензії, афілійованість та права інтелектуальної або промислової власності, його відзнаки та нагороди; 6) права споживача або небезпеки, що йому загрожує. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Відповідно до пункту 1\~статті Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»,\~фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг. Виходячи зі змісту положень\~Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», \~юридична особа, яка надає фінансову послугу, має бути внесена до державного реєстру фінансових установ. Законом України від 02 червня 2011 року «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання ринків фінансових послуг» (введено в дію з 09 січня 2012 року) внесено зміни до ч. 1\~ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»\~та доповнено п. 11-1, відповідно до якого до фінансових послуг віднесено послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. На підставі цього\~Закону\~Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (як уповноважений державний орган),\~розпорядженням від 09 жовтня 2012 року № 1676 «Про затвердження Ліцензійних умов провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах»\~затвердила Ліцензійні умови провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. Ліцензійні умови закріпили визначення, сутність, правовий статус учасників (і вимоги до них) такого виду фінансових правовідносин, як придбання товарів у групах. Виходячи з викладеного, здійснення відповідачем діяльності по наданню послуг з фінансового лізингу не потребує ліцензування. Судом встановлено, що укладений сторонами правочин передбачає одержання споживачем необхідного йому товару, визначає умови, за яких такий товар може бути одержаний (у тому числі закріплює відповідні права та обов'язки сторін), а тому такий правочин не містить ознак пірамідальної схеми. Взаємні права та обов'язки сторін детально визначені у підписаному сторонами договорі фінансового лізингу № 000051 від 04 березня 2015 року, в якому позивач особисто підписав кожну сторінку договору. Судом встановлено та підтверджено представником позивача, що після вказаного платежу позивач припинив виконувати умови укладеного договору, обраний товар у володіння та користування позивачу переданий не був. Зміст оспорюваного договору також свідчить про те, що при підписанні договору позивач отримав вичерпну інформацію про умови фінансового лізингу, у тому числі про всі без виключення платежі. Підписавши договір фінансового лізингу, позивач [PERSON] погодився з усіма умовами даного договору і прийняв на себе зобов'язання щодо його виконання. При укладенні договору позивачу були відомі усі умови договору та не існувало жодних умов, які б примусили позивача прийняти їх на вкрай невигідних умовах. Між сторонами було укладено договори фінансового непрямого лізингу, тобто відповідач, який за спірним договором є лізингодавцем, зобов'язаний придбати в майбутньому обраний предмет лізингу тільки після виконання встановлених договором умов позивачем, лізингоодержувачем та передати його у користування. За таких обставин суд вважає, що посилання позивача на недійсність укладеного правочину через його невідповідність\~Закону України «Про захист прав споживачів»\~є необґрунтованим. Оскільки не підлягають задоволенню позовні вимоги про визнання договору недійсним, тому позовні вимоги про зобовязання повернути сплачену суму\~у розмірі 51000,00 грн.\~також не підлягають задоволенню, оскільки є похідними від основних вимог про визнання договору недійсним. Ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи незалежним і безстороннім судом. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3\~ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України передбачає, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. У відповідності до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи із вищевикладеного, суд, оцінивши докази, надані сторонами у справі, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо і взаємний звязок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову,\~ не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] до відповідача [PERSON] з обмеженою відповідальністю Лізингова компанія Автофінанс про визнання договору недійсним та зобовязання повернути кошти не підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed