Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-25 00:00:00

30 жовтня 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до Самарського районного суду міста Дніпропетровська із позовом до [PERSON] про виселення. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] 21 травня 2007 року було укладено кредитний договір № DNU0GK00000198. Відповідно до умов кредитного договору позивач зобов'язався надати відповідачу кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 45500 дол. США строком до 21 травня 2037 року, а відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідач 21 травня 2007 року уклали договір іпотеки № DNU0GK00000198. Відповідно до умов якого відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру, загальною площею 67,50 житловою площею 40,20 кв. м., яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Майно належить відповідачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу. Свої зобов'язання за кредитним договором ПАТ КБ «ПриватБанк» виконав в повному обсязі, надавши відповідачу кредит у розмірі, передбаченому умовами кредитного договору. Проте, відповідач в свою чергу не надав своєчасно позивачу грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору. 20 травня 2014 року рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська задоволено позов ПАТ КБ «ПриватБанк» та звернено стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру, загальною площею 67,50 житловою площею 40,20 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк». Позивач просить виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі розташованій за адресою: [ADDRESS], судові витрати покласти на відповідача. Представник позивача надав до суду заяву з проханням розглядати дану справу без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. У справі є достатньо доказів для її вирішення, що у сукупності із вказаними вище обставинами дає судові підстави для застосування положень ч. 4 ст. 169, ст.ст. 224, 225 ЦПК України. Вивчивши та дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 21 травня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № DNU0GK00000198, відповідно до п. 7.1. кредитного договору банк зобов'язався надати відповідачу кошти шляхом: надання готівки через касу на строк з 21 травня 2007 року по 21 травня 2037 року включно, у вигляді не поновлюваної кредитної лінії у розмірі 45500 дол. США на наступні цілі: купівля квартири, а також у розмірі 14625 дол. США на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку (а.с. 6-7). Відповідно до договору іпотеки квартири № DNU0GK00000198 укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] 21 травня 2007 року про те, що за договором іпотекою забезпечується виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором від 21 травня 2007 року № DNU0GK00000198, укладеного між банком та іпотекодержателем по: поверненню кредиту, наданого у вигляді не поновлювальної лінії, в сумі 45500 дол. США (а.с. 8-9). Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20 травня 2014 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено, звернено стягнення на предмет іпотеки, а саме нерухомого майна - квартиру загальною площею 67,50 кв.м., житловою площею 40,20 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк». Рішення суду набрало законної сили 29 липня 2014 року (а.с. 10-12). 01 вересня 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» направив повідомлення [PERSON], що в тридцятиденний строк з дня отримання цієї вимоги, [PERSON] та всі зареєстровані особи повинні добровільно звільнити квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 13). У відповідності до реєстру поштових відправлень - рекомендованих листів з повідомленням [PERSON] було направлено повідомлення за місцем реєстрації та місцем проживання. Згідно повідомлення про вручення поштового відправлення відповідач отримав листа (а.с. 14-16). Відповідно до паспорта Серії [NUMBER] [PERSON], [INFO], зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 17). Згідно відповіді від 12 листопада 2014 року № 895 наданої КП «ЖГСР» ДМР на запит суду, будинок [ADDRESS] на балансі їхнього підприємства не обліковується. У зв'язку з чим довідку про склад сімї та реєстрацію осіб у квартирі розташованій за адресою: [ADDRESS] надати немає можливості (а.с. 33). Власником квартири [ADDRESS] є [PERSON], однак, за даною адресою він не зареєстрований. В зазначеній квартирі зареєстрована його родина: [PERSON] - [PERSON] - дружина, 1976 року народження та [PERSON] - донька, 2006 року народження. Квартира приватна, згідно договору купівлі-продажу квартири від 21 травня 2007 року, що підтверджується довідкою №203 від 17 грудня 2014 року виданою Господарсько-розрахунковим житлово-експлуатаційним управлінням облспоживспілки (а.с. 46). Дані правовідносини регулюються ЦК України, Законом України «Про іпотеку», ЖК УРСР. Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Статтею 14 ЦК України передбачено, що цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Статтею 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Статтею 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Відповідно до статті 589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. Згідно статті 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Так судом встановлено, що в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідач 21 травня 2007 року уклали договір іпотеки № DNU0GK00000198. Відповідно до умов якого відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, яке розташоване за адресою: [ADDRESS]. Зобов'язання відповідачем не виконувались в зв'язку з чим утворилась заборгованість. Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20 травня 2014 року звернено стягнення на предмет іпотеки, а саме нерухомого майна - квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк». Згідно роз'яснень, що містяться у п.п. 43, 44 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.3012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати, що відповідно до ч. 4 ст. 9, ст. 109 ЖК України, ст. 39-40 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметами іпотеки, проводяться в порядку встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення, як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Згідно ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення всі громадяни, що мешкають у ньому, зобов'язані на письмову вимогу кредитора або нового власника цього жилого приміщення добровільно звільнити його протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем дійсно було направлено письмову вимогу відповідачу щодо добровільного звільнення квартири, проте з наданих відповідей на запити суду вбачається, що за вказаною адресою відповідач не проживає, натомість в спірній квартирі зареєстровані його дружина та малолітня донька та проживає без реєстрації [PERSON] Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Судом встановлено, що позивачем не було повідомлено належним чином зареєстрованих та проживаючих осіб щодо добровільного звільнення житлового приміщення за адресою: [ADDRESS]. Також, позивачем позовні вимоги до проживаючих та зареєстрованих осіб в спірній квартирі не заявлялись, не залучався до участі у справі орган опіки та піклування Самарського району м. Дніпропетровська, тому суд приходить до висновку, що даний позов заявлено передчасно, у зв'язку з чим суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову. Крім того, суд звертає увагу, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження перебування рішення суду від 20 травня 2014 року на виконанні та наявних перешкод зі сторони відповідача щодо виконання данного рішення суду. Згідно норм ст. 3 ЦПК України кожна особа вправі звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а в інтересах інших осіб, або державних чи суспільних інтересах лише у випадках, встановлених законом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог та заперечень. Суд не приймає до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. В силу ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 212 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Перевіривши та з'ясувавши всі обставини справи та оцінюючи усі наявні докази по справі, досліджені в судовому засіданні в їх сукупності, приймаючи до уваги вищевикладене, суд вважає, що позивачем не зазначено законних підстав та не доведено обставини на обґрунтування своїх позовних вимог. Виходячи з встановлених обставин справи, а також діючого матеріального закону, з урахуванням загальних засад цивільного судочинства відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного Кодексу України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, суд приходить до висновку, що позов Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» до [PERSON] про виселення не підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, оскільки в задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» судом має бути відмовлено, судові витрати, понесені позивачем не відшкодовуються. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed