Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-16 00:00:00

3 червня 2015року [PERSON] звернулась в суд з позовом про визнання недійсним з моменту укладення кредитний договір № 15/7/300408 від 30.04.2008 року. В обґрунтування позову покликається на те, що 30.04.2008р. року між ТОВ «БМ БАНК» (правонаступником якого є ПАТ «БМ БАНК») та [PERSON] було укладено кредитний договір № 15/7/300408. Відповідно до умов кредитного договору, банк надав позичальнику кредит в сумі 24317,00 доларів США під 9,99% річних строком до 29.04.2015 року. Вважає, що кредитний договір № 15/7/300408 є недійсним, виходячи з наступного. Кредитний договір повинен укладатися в порядку, визначеному законом, а його умови повинні відповідати як загальним вимогам, встановленими ст. ст. З, 6, 13, 192, 203, 215, 227, 533, 627, 638 Цивільного кодексу України, закону України «Про банки і банківську діяльність», закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг». При укладенні кредитного договору відповідачем порушено вимоги п.2. ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо надання позичальнику необхідної інформації щодо умов кредитування, а саме: перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: «1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2. кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування». Однак, в порушення зазначених норм законодавства вказана інформація в належній формі надана не була. При укладенні кредитного договору відповідачем було порушено вимоги п.3.4. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, згідно якого Банки зобов'язані в кредитному договорі зазначити: вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу: обґрунтування вартості супутньої послуги (нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обов'язкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, суб'єктів оціночної діяльності, реєстраторів за надання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна, інших реєстрів тощо); При укладенні кредитного договору відповідачем не було надано жодного обґрунтування розміру послуг нотаріуса в розмірі 500 грн., комісія за розгляд пакету документів 50 грн. та плати за розрахунково-касове обслуговування кредитного договору в розмірі 1,5 % від суми кредиту. Таким чином, під час укладання кредитного договору банк приховав від позивача інформацію про умови кредитування, реальну відсоткову ставку по кредиту, не дав обгрунтування вартості сукупних послуг чим вплинув на здійснення позичальником свідомого вибору схеми кредитування та чим ввів в оману позичальника щодо істотних умов кредитного договору. В судове засідання позивач не з'явилась з невідомих суду причин, хоча про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, що стверджується відмітками в журналі реєстрації вихідної кореспонденції суду. В судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги не визнав та заперечив проти їх задоволення, покликаючись на мотиви викладені в письмових запереченнях, які долучені до матеріалів справи. Заслухавши пояснення представника відповідача, з'ясувавши обставини, якими сторони обґрунтовують свої вимоги та заперечення, дослідивши зібрані по справі докази, з'ясувавши дійсні обставини справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову. Згідно з частиною першою статті 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Таким чином, правовідносини про надання споживчого кредиту є договірними, до яких мають бути застосовані, зокрема, як загальні положення ЦК України про зобов'язання та договір, так і приписи частини другої статті 627 щодо необхідності врахування вимог законодавства про захист прав споживачів. Положеннями ч.1, 2 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. В ч.3, 5 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» наведено окремі несправедливі умови договору, перелік яких не є вичерпним. При цьому п.4 ч.1 ст.21 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що для цілей застосування цього закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Судом встановлено, що 30.04.2008р. року між ТОВ «БМ БАНК» (правонаступником якого є ПАТ «БМ БАНК») та [PERSON] було укладено кредитний договір № 15/7/300408. Відповідно до умов кредитного договору, банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, строковості, платності та цільового користування грошові кошти в сумі 24317 доларів США за умови повернення наданих кредитних коштів до 29.04.2015року та відсотковою ставкою в розмірі 11,5% річних. Додаткова угода №15/7/300408-02 від 06.11.2008року до кредитного договору відсоткова ставка збільшена до 14%. Кредит надавався для придбання автомобіля. Банк в повному обсязі виконав свої зобов'язання за кредитним договором. У зв'язку з невиконанням своїх зобов'язань за кредитним договором у відповідності до його умов, виникла заборгованість в розмірі 18102,23доларів США Укладаючи оскаржуваний договір та додаткову угоду до нього позивач був ознайомлений з усіма істотними умовами договору. За правилами ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1 - 3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу. Відповідно до вимог ст. ст. 1048-1052, 1054 ЦК України, Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012року, Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», умовами чинності кредитних договорів є досягнення сторонами згоди з усіх істотних умов договору: мета, сума і строк кредиту; умови і порядок його видачі та погашення; види (способи) забезпечення зобов'язань позичальника; відсоткові ставки; порядок плати за кредит; порядок зміни та припинення дії договору; відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; кредитний договір має укладатись обов'язково у письмовій формі, причому недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює ніяких правових наслідків, окрім тих, що пов'язані з його нікчемністю; сторони кредитного договору повинні мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення сторін має бути вільним і відповідати їхній внутрішній волі. Всі ці умови були дотримані сторонами в момент укладення кредитного договору. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно де якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. У наведеному Законі чітко прописана процедура укладання договору, яка включає питання щодо надання інформації кредитодавцеві та споживачеві один про одного та щодо умов кредитування: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений, форми його забезпечення, тип відсоткової ставки, сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, строк, на який кредит може бути одержаний, та варіанти його повернення. При цьому в разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону, санкції яких не тягнуть за собою визнання договору недійсним. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд робить висновок, що позов не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed