Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-09 00:00:00

30 березня 2020 року [PERSON] [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод», в якій просила: зобов`язати Приватне акціонерне товариство «Дніпропетровський агрегатний завод» змінити формулювання причин її звільнення з «звільнена за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України» на «звільнена за власним бажанням в зв`язку з невиконанням власником законодавства про працю та умов трудового договору за ч. 3 ст. 38 КЗпП України»; стягнути з Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» вихідну допомогу у розмірі 52 846,68 грн., заборгованість по заробітній платі за період з 01 травня 2020 року по 14 листопада 2019 року включно (заборгованість за період з 01 травня 2019 року по 31 жовтня 2019 року включно складає 216 279,38 грн.), середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні за період з 15 листопада 2019 року по день постановлення рішення суду (на 30.03.2020 року складає 117 017,25 грн.), а також судові витрати. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала на те, що з 02 липня 1996 року вона була прийнята на роботу до Державного підприємства «Авіаагрегат» в медико-санітарну частину на посаду завідуючої поліклінікою. 29.07.1996 року ДП «Авіаагрегат» було реформовано у Відкрите акціонерне товариство «Дніпропетровський агрегатний завод». 16.11.1999 року вона була переведена на посаду головного лікаря медико-санітарної частини ВАТ «Дніпропетровський агрегатний завод». З 02 серпня 2010 року також працювала у ВАТ «Дніпропетровський агрегатний завод» в медико-санітарній частині (за сумісництвом) лікарем-терапевтом вищої категорії. З 13.07.2011 року Відкрите акціонерне товариство «Дніпропетровський агрегатний завод» було перейменовано у Публічне акціонерне товариство «Дніпропетровський агрегатний завод». 01.03.2016 року вона була переведена менеджером з адміністративної роботи медико-санітарної частини. 15.11.2017 року Публічне акціонерне товариство «Дніпропетровський агрегатний завод» перейменовано у Приватне акціонерне товариство «Дніпропетровський агрегатний завод». 01.06.2018 року ПАТ «Дніпропетровський агрегатний завод» уклав з нею контракт з працівником № 268 від 01.06.2018 року, згідно з яким вона приймалася на роботу менеджером з адміністративної роботи медико-санітарної частини на строк з 01.06.2018 року по 01.07.2019 року. Відповідно до пункту 9 Контракту їй встановлений посадовий оклад у розмірі 12 000,00 грн. в місяць, надбавка - 3000,00 грн.; згідно з п. 11 та п. 12 Контракту до щорічної відпустки виплачується матеріальна допомога у розмірі окладу; доплата - 20% до окладу від виплати всіх видів платних медичних послуг в місяць, а також за використання власного автомобіля для службових поїздок їй встановлена компенсація в сумі 1 000,00 грн. в місяць. 01.07.2019 року ПАТ «Дніпропетровський агрегатний завод» уклав з нею Контракт з працівником № 235 від 01.07.2019 року, згідно з яким вона приймалася на роботу директором медико-санітарної частини на строк з 04.07.2019 року по 04.07.2021 року. Відповідно до пункту 9 Контракту їй встановлений посадовий оклад у розмірі 12 000,00 грн. в місяць, надбавка - 3 000,00 грн., додатково - 20% від всіх видів платних медичних послуг до окладу; згідно з п. 10 Контракту за використання власного автомобіля для службових поїздок їй встановлена компенсація в сумі 2 000,00 грн. в місяць; пунктом 11 Контракту передбачено, що до щорічної відпустки виплачується матеріальна допомога у розмірі середньомісячного окладу. З 04 липня 2019 року вона була переведена директором медико-санітарної частини ПАТ «Дніпропетровський агрегатний завод». З травня 2019 року відповідач незаконно, не пояснюючи причин, припинив виплату позивачу заробітної плати та інших виплат, передбачених контрактом. Впродовж шести місяців, з травня 2019 року до листопада 2019 року, відповідач так і не розрахувався з нею по заборгованості по заробітній платі. У відділі кадрів заводу їй повідомили, що єдиний вихід отримати зароблені кошти є написати заяву про звільнення та звільнитися з роботи. Під тиском цих обставин, вона 13 листопада 2019 року змушена написати заяву про звільнення з роботи за власним бажанням та отримала погодження про її звільнення з 14 листопада 2019 року. Оскільки відповідач не виконує законодавство про працю, умови контрактів, укладених з нею, вона має право розірвати контракт за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, у зв`язку з цим, просить змінити формулювання причини її звільнення та вказати наступну підставу її звільнення - «звільнена за власним бажанням в зв`язку з невиконанням власником законодавства про працю та умов трудового договору за ч. 3 ст. 38 КЗпП України». В день звільнення - 14 листопада 2019 року відповідач не надав їй наказ про звільнення і належно оформлену трудову книжку з записом про її звільнення та не провів з нею остаточний розрахунок з виплати заборгованості по заробітній платі за період з травня 2019 року по 14 листопада 2019 року включно, а також з заборгованості по виплаті допомоги з тимчасової втрати працездатності, за періоди непрацездатності, які мали місце з 29 серпня 2019 року по 06 вересня 2019 року та з 10 жовтня 2019 по 08 листопада 2019 року. Згідно з наявними у позивача розрахунковими листками заборгованість відповідача по заробітній платі, виплати допомоги з тимчасової втрати працездатності та інших виплат без утримання податку з доходів й інших обов`язкових платежів за період з 01 травня 2019 року по 31 жовтня 2019 року складає 216 279,38 грн. Розрахункові документи за нарахований дохід в період її роботи у відповідача з 01 листопада 2019 року по 14 листопада 2019 року у неї відсутні. Зазначила, що має також право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України з період, починаючи з 15 листопада 2019 року по день постановлення судового рішення, оскільки до теперішнього часу остаточний розрахунок з нею не проведений. Також, вона просить стягнути з відповідача вихідну допомогу у розмірі 3-місячного середнього заробітку, яка за розрахунками позивача становить 52 846,68 грн. На підставі викладеного позивач звернулась до суду з даним позовом. У судове засідання позивач не з`явилась, надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Враховуючи, що відповідач, будучі належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи, в судові засідання систематично не з`являється, про причини неявки суд не повідомляє, суд вважає, що відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин, а тому, з урахуванням приписів ч.ч. 3, 4 ст. 223 ЦПК України вважає за можливе провести судове засідання за його відсутності та вирішити справу на підставі наявних у ній даних та доказів. Крім того, систематичну неявку відповідача в судові засідання суд розцінює як зловживання наданими правами з метою затягування розгляду справи та перешкоджання здійсненню судочинства. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що з 02 липня 1996 року [PERSON] працювала у Приватному акціонерному товаристві «Дніпропетровський агрегатний завод», що підтверджується копією трудової книжки [PERSON] серії [NUMBER] (а.с. 17-19), а також довідкою № 80-439 від 14 листопада 2019 року, виданою Приватним акціонерним товариством «Дніпропетровський агрегатний завод» (а.с. 30). 01 червня 2018 року між Публічним акціонерним товариством «Дніпропетровський агрегатний завод» та [PERSON] було укладено контракт з працівником № 268, відповідно до умов якого [PERSON] була прийнята на роботу в медико-санітарну частину на посаду менеджера по адміністративній роботі на строк з 01 червня 2018 року по 01 липня 2019 року, з посадовим окладом 12 000,00 грн., надбавкою - 3 000,00 грн., з доплатою 20% до окладу від прибутку за надані медичні послуги в місяць, з компенсацією за використання власного автомобіля у розмірі 1 000,00 грн. та з виплатою до щорічної відпустки матеріальної допомоги у розмірі окладу (а.с. 21-23). У подальшому, 01 липня 2019 року між Приватним акціонерним товариством «Дніпропетровський агрегатний завод» та [PERSON] було укладено контракт з працівником № 235, відповідно до умов якого [PERSON] була прийнята на роботу в медико-санітарну частину на посаду директора медико-санітарної частини на строк з 04 липня 2019 року по 04 липня 2021 року, з посадовим окладом 12 000,00 грн., надбавкою - 3 000,00 грн., з доплатою 20% до окладу від всіх видів платних медичних послуг, з компенсацією за використання власного автомобіля у розмірі 2 000,00 грн. та з виплатою до щорічної відпустки матеріальної допомоги у розмірі середньомісячного окладу (а.с. 25-28). Звернувшись до суду позивач зазначила, що відповідач не виплачував позивачу нараховану їй заробітну плату та інші виплати, що передбачені контрактом, за період з травня 2019 року по листопад 2019 року, у зв`язку з чим у відповідача перед позивачем виникла заборгованість по заробітній платі та 13 листопада 2019 року вона вимушена була написати заяву про звільнення за власним бажанням та отримала погодження про її звільнення з 14 листопада 2019 року, однак у день звільнення відповідач не провів з нею розрахунок, не повідомив про належні до виплати при звільненні суми, а також не видав трудову книжку. У зв`язку з цим, за клопотанням позивача, ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 03 квітня 2020 року, судом було витребувано у Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод»: наказ про звільнення [PERSON] , [INFO] , з Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод»; довідку про нараховану та не виплачену заробітну плату [PERSON] ; інформацію щодо строків перебування [PERSON] у черговій відпустці та на лікарняному у період з 01 травня 2019 року по 14 листопада 2019 року; довідку про розмір заборгованості по виплаті допомоги з тимчасової втрати працездатності [PERSON] за періоди непрацездатності, які мали місце з 29 серпня 2019 року по 06 вересня 2019 року та з 10 жовтня 2019 року по 08 листопада 2019 року; табель обліку робочого часу [PERSON] по медико-санітарній частині за період з 01 травня 2019 року по 14 листопада 2019 року; довідку про розмір нарахованого, але невиплаченого [PERSON] середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; інформацію щодо стану розгляду заяви [PERSON] про звільнення від 13 листопада 2019 року та щодо внесення відповідних відомостей до її трудової книжки (а.с. 56). Строк виконання ухвали в частині витребування доказів було встановлено судом до 05 травня 2020 року. Вказану ухвалу Приватне акціонерне товариство «Дніпропетровський агрегатний завод» отримало 22 квітня 2020 року, однак станом на 01 липня 2020 року вищевказана ухвала Приватним акціонерним товариством «Дніпропетровський агрегатний завод» так і не була виконана, витребувані докази суду не надані, про причини їх неподання суду не повідомлено. У зв`язку з цим, ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 01 липня 2020 року до Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» було застосовано заходи процесуального примусу у вигляді штрафу та накладено штраф у розмірі 4 204,00 грн. (а.с. 110-111). Однак станом на момент розгляду справи судом, тобто станом на 10 серпня 2020 року, витребувані судом докази відповідач так і не надав та не повідомив суд про причини неподання доказів або про неможливість надати докази. За таких обставин судом встановлено, що відповідачем без поважних причин не надано докази, витребувані судом. Відповідно до ч. 10 ст. 84 ЦПК України у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду. Оскільки відповідачем без поважних причин не надано суду докази, що витребовувались судом та не повідомлено причини неподання доказів, суд, з урахуванням обставин справи та враховуючи, що витребувані докази є необхідними для встановлення факту звільнення позивача з підприємства відповідача, факту наявності заборгованості по заробітній платі позивача та її розміру, вважає за можливе визнати встановленими обставини для з`ясування яких вони витребовувались, а саме те, що за період з травня 2019 року по листопад 2019 року відповідач дійсно не виплачував позивачу нараховану їй заробітну плату, 13 листопада 2019 року позивач написала заяву про звільнення та отримала погодження про її звільнення з 14 листопада 2019 року, однак до теперішнього часу відповідач не провів з позивачем розрахунок, не повідомив про належні до виплати при звільненні суми, а також не видав трудову книжку. Вирішуючи позовні вимоги [PERSON] про зміну формулювання причин звільнення суд виходить з наступного. Судом встановлено, що 13 листопада 2019 року [PERSON] подала до Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» заяву, в якій просила звільнити її за власним бажанням (а.с. 29). Вказана заява була зареєстрована у відділі кадрів Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» того ж дня, тобто 13 листопада 2019 року, за № 80-1506. Звільнення Позивача за власним бажанням з 14 листопада 2020 року було погоджено начальником цеха (відділу), що підтверджується підписом у заяві. Як вже зазначалося вище між сторонами склалися строкові трудові відносини на підставі укладеного трудового контракту. Відповідно до ч. 3 ст. 21 КЗпП України контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. Слід враховувати, що строкові трудові договори, укладені відповідно до пунктів 2, 3 статті 23 КЗпП, за ініціативи працівника припиняються за нормами статті 39 КЗпП. Відповідно до ч. 1 ст. 39 ЦПК України строковий трудовий договір (пункти 2 і 3 статті 23) підлягає розірванню достроково на вимогу працівника в разі його хвороби або інвалідності, які перешкоджають виконанню роботи за договором, порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного або трудового договору та у випадках, передбачених частиною першою статті 38 цього Кодексу. Отже, законом визначено, що строковий трудовий договір може бути достроково розірвано на вимогу працівника також і у випадках, передбачених ч. 1 ст. 38 КЗпП України. За змістом ст. 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. В даному випадку позивачем у заяві про звільнення від 13 листопада 2019 року було зазначено про звільнення за власним бажанням та звільнення позивача з 14 листопада 2020 року було погоджено начальником цеха (відділу). Отже, в даному випадку роботодавець або уповноважений ним орган зобов`язаний був розірвати трудові відносини з позивачем у визначений законом строк, і видати наказ, у якому причини й дата звільнення мають бути чітко сформульовані. У заяві позивача про звільнення не було зазначено бажану дату звільнення, однак начальником цеха (відділу) звільнення позивача було погоджено з 14 листопада 2020 року, у зв`язку з чим останнім робочим днем позивача є 14 листопада 2019 року. Написання позивачем - [PERSON] заяви про звільнення за власним бажанням слід розглядати як вчинення нею дій, направлених на зміну діючих між сторонами правовідносин, з метою настання відповідних правових наслідків (в даному випадку - звільнення працівника працюючого за строковим трудовим контрактом та припинення між сторонами трудових правовідносин). За таких обставин, оскільки у заяві про звільнення від 13 листопада 2019 року позивач просила звільнити її за власним бажанням та начальник цеха (відділу) погодив звільнення позивача з 14 листопада 2019 року, то у відповідача виник обов`язок звільнити позивача та розірвати з ним трудові відносини 14 листопада 2019 року, про що видати відповідний наказ про звільнення. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Судом встановлено, що 14 листопада 2019 року трудові відносини між позивачем та відповідачем були фактично припинені. Однак, відповідач 14 листопада 2019 року безпідставно не видав відповідний наказ про звільнення [PERSON] та не видав їй належно оформлену трудову книжку, що є грубим порушенням вимог статті 47 КЗпП України. Згідно положень ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Відповідно до ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. У позовній заяві позивач наполягає на тому, що наказ про його звільнення відповідач не видав і до теперішнього часу, а також не видає позивачу належно оформлену трудову книжку, що порушує вимоги трудового законодавства України. При цьому, доказів на спростування таких обставин стороною відповідача суду не надано. Отже, судом встановлено, що не видавши позивачу трудову книжку в передбачений законом строк після написання ним заяви про звільнення, відповідачем були порушені конституційні права позивача, а саме - право на працю та право на звільнення. Наведені протиправні дії відповідача порушують право позивача на припинення існуючих трудових відносин та на можливість нового працевлаштування позивача. Звертаючись до суду з даним позовом, [PERSON] , серед іншого, просила суд зобов`язати Приватне акціонерне товариство «Дніпропетровський агрегатний завод» змінити формулювання причин її звільнення зі «звільнена за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України» на «звільнена за власним бажанням в зв`язку з невиконанням власником законодавства про працю та умов трудового договору за ч. 3 ст. 38 КЗпП України». Так, відповідно до ч. 3 ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Тобто, зміна формулювання причин звільнення допускається лише у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству. Наприклад, коли робітник звернувся з заявою про звільнення за угодою сторін, а роботодавець звільнив його за власним бажанням, про що зробив запис в його трудову книжку. Або допустив помилку та помилково сформулював причини звільнення, не у відповідності до приписів КЗпПУ. Судом встановлено, що у заяві про звільнення від 13 листопада 2019 року позивач просила звільнити її саме за власним бажанням, тобто на підставі частини першої статті 38 КЗпП України та саме таке звільнення з 14 листопада 2019 року було погоджено начальником цеху (відділу). Звільнити за частиною 3 статті 38 КЗпП України, тобто за власним бажанням у зв`язку з невиконанням власником законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору, позивач у своїй заяві про звільнення від 13 листопада 2019 року не просила. Тобто, судом встановлено, що волевиявлення позивача було направлено на припинення трудових правовідносин за власним бажанням позивача, без зазначення у заяві причин, які спонукали її до звільнення. За таких обставин, оскільки у своїй заяві про звільнення позивач просила звільнити її саме за власним бажанням без зазначення конкретних причин звільнення, та враховуючи факт погодження відповідачем звільнення за власним бажанням, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині зміни формулювання причин звільнення задоволенню не підлягають у зв`язку з відсутністю передбачених законом підстав для їх зміни. Оскільки [PERSON] у своїй заяві про звільнення просила звільнити її за власним бажанням, тобто на підставі частини першої статті 38 КЗпП України, а не у зв`язку з порушенням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору, то і підстави для стягнення з відповідача на користь позивача вихідної допомоги також відсутні, а отже у задоволенні позовних вимог [PERSON] в цій частині також слід відмовити. Щодо позовних вимог [PERSON] про стягнення з Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» заборгованості по заробітній платі слід зазначити наступне. Звернувшись до суду, позивач просила стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі за період з 01 травня 2019 року по 14 листопада 2019 року. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно з ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Нормами ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Аналогічні положення має ч. 1 ст. 115 Кодексу законів про працю України. Разом з тим, починаючи з травня 2019 року відповідач не виплачував позивачу нараховану йому заробітну плату. Згідно з розрахунковими відомостями (а.с. 32-37) та розрахунковими листками (а.с. 38-40) вбачається, що за період з травня 2019 року по жовтень 2019 року включно відповідачем позивачу було нараховано заробітну плату у загальному розмірі 259 142,40 грн. (травень 2019 року - 97 794,23 грн., червень 2019 року - 46 924,83 грн., липень 2019 року - 19 286,60 грн., серпень 2019 року - 35 985,37 грн., вересень 2019 року - 24 828,40 грн., жовтень 2019 року - 34 322,97 грн.). При цьому, у позовній заяві позивачем зазначено, що нею були отримані виплати соцстраху за травень 2019 року в сумі 13 184,22 грн., матеріальна допомога за липень 2019 року у розмірі 4 000,00 грн., виплати соцстраху за серпень 2019 року у розмірі 10 680,00 грн. та виплати соцстраху за жовтень 2019 року у розмірі 14 998,80 грн., а отже всього на суму 42 863,02 грн. Таким чином, заборгованість відповідача перед позивачем по заробітній платі за період з березня 2019 року по жовтень 2019 року включно становить 216 279,38 грн. (259 142,40 грн. - 42 863,02 грн. = 216 279,38 грн.). Позивач у позовній заяві просила стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі за період з 01 травня 2019 року по 14 листопада 2019 року. Однак, матеріали справи не містять жодних доказів та документів на підтвердження розміру заборгованості відповідача перед позивачем по заробітній платі за період з 01 листопада 2019 року по 14 листопада 2019 року, у зв`язку з цим, за відсутності таких доказів суд позбавлений можливості встановити точний розмір заборгованості по заробітній платі за період з 01 листопада 2019 року по 14 листопада 2019 року. При цьому, у своїх розрахунках заборгованості по заробітній платі позивач також зазначає, що відомості про заборгованість по заробітній платі за період з 01 листопада 2019 року по 14 листопада 2019 року у позивача відсутні. Крім того, слід враховувати роз`яснення наведені у абз. 5 п. 6 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.199 року у відповідності до яких, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. За таких обставин суд вважає необхідним стягнути з Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» на користь [PERSON] нараховану, але не виплачену заробітну плату за період з травня 2019 року по жовтень 2019 року включно у розмірі 216 279,38 грн. з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті, а отже позовні вимоги [PERSON] в цій частині підлягають частковому задоволенню. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Таким чином, суд вважає за необхідне допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Щодо позовних вимог [PERSON] про стягнення з Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні слід зазначити наступне. Відповідно до пункту 8 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Згідно з пунктом 2 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 визначено, що якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. З наявних в матеріалах справи табелів обліку робочого часу по МСЧ за вересень та жовтень 2019 року вбачається, що позивач [PERSON] у вересні та жовтні 2019 року не працювала, оскільки перебувала у відпустці та на лікарняному (а.с. 45-46). Оскільки у вересні та у жовтні 2019 року позивач не працювала, то середня заробітна плата має обчислюватись виходячи з виплат за липень 2019 року та серпень 2019 року. З наявних в матеріалах справи табелів обліку робочого часу по МСЧ за липень та серпень 2019 року вбачається, що кількість фактично відпрацьованих позивачем днів за липень 2019 року та серпень 2019 року складає 28 днів (16 + 12 = 28) (а.с. 43-44). Відповідно до п. 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються, серед іншого: виплати за виконання окремих доручень (одноразового характеру), що не входять в обов`язки працівника; одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо). При обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю. Згідно розрахункової відомості за липень 2019 року, у липні 2019 року позивачу було нараховано заробітну плату у загальному розмірі 19 286,60 грн. (а.с. 34). Однак, при цьому, у липні 2019 року позивачу було нараховано матеріальну допомогу у розмірі 4 000,00 грн., яка не враховується при обчисленні середньої заробітної плати, а тому при розрахунку середньоденної заробітної плати позивача враховується заробітна плата за липень 2019 року у розмірі 15 286,60 грн. (19 286,60 грн. - 4 000,00 грн. = 15 286,60 грн. Згідно розрахункової відомості за серпень 2019 року, у серпні 2019 року позивачу було нараховано заробітну плату у загальному розмірі 35 985,37 грн. (а.с. 35). Однак, при цьому, у серпні 2019 року позивачу було здійснено виплати у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю на загальну суму 16 040,85 грн., а саме: лікарняний, нарахований відповідачем - 5 360,85 грн. та виплати соцстраху - 10 680,00 грн., які не враховується при обчисленні середньої заробітної плати, а тому при розрахунку середньоденної заробітної плати позивача враховується заробітна плата за серпень 2019 року у розмірі 19 944,52 грн. (35 985,37 грн. - 16 040,85 = 19 944,52 грн.). Отже, середньоденна заробітна плата позивача, відповідно до заробітної плати за останні два відпрацьованих місяці (липень та серпень 2019 року) становить: липень 2019 року - 15 286,60 грн., серпень 2019 року - 19 944,52 грн., що разом складає (15 286,60 грн. + 19 944,52 грн. = 35 231,12 грн.) поділеної на кількість робочих днів за ці два місяці (16 + 12 = 28 днів) = 1 258,25 грн. Судом встановлено, що згідно наказу голови правління Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» № 25/1/68 від 25 березня 2020 року «Про режим роботи» у зв`язку з введенням карантинного режиму в Україні роботу підприємства було призупинено з 26 березня по 03 квітня 2020 року (а.с. 62). Дію наказу № 25/1/68 від 25 березня 2020 року було продовжено до 22 травня 2020 року наказами № 30/1/68 від 30.03.2020 року (а.с. 63), № 22/1/68 від 22.04.2020 року (а.с. 64), № 8/1/68 від 08.05.2020 року (а.с. 65). Інших доказів щодо скорочених режимів роботи на підприємстві Відповідача та строків дії таких режимів, матеріали справи не містять. Враховуючи наведене суд зазначає, що середній заробіток розраховується за період, починаючи з дня, наступного за днем звільнення, тобто з 15.11.2019 року і по день розгляду справи судом, оскільки розрахунок з позивачем на день розгляду справи судом не проведено. Кількість робочих днів, з урахуванням режиму роботи на підприємстві за період з 15 листопада 2019 року по 10 серпня 2020 року складає 144 дні, а саме: листопад 2019 року - 11 днів, грудень 2019 року - 21 день, січень 2020 року - 21 день, лютий 2020 року - 20 днів, березень 2020 року - 17 днів, травень 2020 року - 5 днів, червень 2020 року - 20 днів, липень 2020 року - 23 дні, серпень 2020 року - 6 днів. Таким чином, розмір середнього заробітку за затримку видачі трудової книжки, а саме за період з 15 листопада 2019 року по 10 серпня 2020 року складає: 144 днів х 1 258,25 грн. = 181 188,00 грн. За таких обставин, з Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» на користь [PERSON] слід стягнути суму середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 181 188,00 грн., а тому позовні вимоги [PERSON] в цій частині підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про стягнення витрат на правничу допомогу суд зазначає наступне. Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Частиною 2 статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] правничу допомогу у вказаній справі надавала адвокат Стасюк Наталія Іванівна (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 0094, видане на підставі рішення Дніпропетровської обласної кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури від 11 вересня 1993 року (а.с. 72)), що підтверджується ордером серії ДП № 000013 від 18 травня 2020 року (а.с. 71), Договорами про надання правничої допомоги № 27/02-20 від 27 лютого 2020 року (а.с. 80-81), № 26/03-20 від 26 березня 2020 року (а.с. 85-86) та № 18/05-20 від 18 травня 2020 року, укладеними між адвокатом Стасюк Н.І. та [PERSON] (а.с. 73-74). Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Згідно роз`яснень, наведених у п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року №10 визначено, що підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді регламентовано ЦПК України. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. 02 березня 2020 року адвокатом Стасюк Н.І. та [PERSON]. було підписано Акт № 1 про надання адвокатських послуг (а.с. 83), за яким 02 березня 2020 року [PERSON] сплатила адвокату Стасюк Н.І. 500,00 грн., що підтверджується квитанцією № 1/03 від 02 березня 2020 року (а.с. 84). 30 березня 2020 року адвокатом Стасюк Н.І. та [PERSON]. було підписано Акт № 2 про надання адвокатських послуг (а.с. 87), за яким 02 березня 2020 року [PERSON] сплатила адвокату Стасюк Н.І. 2 000,00 грн., що підтверджується квитанцією № 2/03 від 02 березня 2020 року (а.с. 88), та 26 березня 2020 року - 1 000,00 грн., що підтверджується квитанцією № 3/03 від 26 березня 2020 року (а.с. 89). Крім того, 18 травня 2020 року адвокатом Стасюк Н.І. та [PERSON]. було підписано Додаткову угоду № 1 до Договору про надання правничої допомоги № 18/05-20 від 18.05.2020 року, згідно якої сторони домовились, що вартість послуг адвоката з надання правничої допомоги у цивільній справі № 204/1920/20 здійснюється у фіксованому розмірі 5 000,00 грн. (а.с. 92). 18 травня 2020 року [PERSON] сплатила адвокату Стасюк Н.І. 5 000,00 грн., що підтверджується квитанцією № 1/05 від 18 травня 2020 року (а.с. 93). За таких обставин, суд вважає, що позивачем документально доведений факт понесення витрат на правову допомогу у загальному розмірі 8 500,00 грн. (500,00 грн. + 2 000 грн. + 1 000 грн. + 5 000,00 грн. = 8 500,00 грн.), та вказані витрати мають бути стягнуті з відповідача на користь позивача. Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, а порушені права позивача судовому захисту. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги майнового характеру про стягнення заборгованості по заробітній платі задоволені на загальну суму 216 279,38 грн. та позивач був звільнений від сплати судового збору за цими позовними вимогами на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», то з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 2 162,79 грн. Крім того, оскільки позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за які позивачем було сплачено судовий збір, задоволені на суму 181 188,00 грн., то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір у розмірі 1 811,88 грн. Оскільки у задоволенні позовних вимог про зміну формулювання причин звільнення та про стягнення вихідної допомоги судом відмовлено, то судові витрати позивача в цій частині підлягають віднесенню на сторону позивача. На підставі викладеного,

Outcome: partial