Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-16 00:00:00

9 серпня 2018 року [PERSON] районна державна лікарня ветеринарної медицини (далі [PERSON] РДЛВМ) звернулась до суду із зазначеним позовом, у якому просить усунути позивачу перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження нежитловим приміщенням будівлі дільничої лікарні ветеринарної медицини за адресою: вул. Львівська. 61, с. Піщів, Новоград-Волинського району, Житомирської області шляхом виселення [PERSON] із вказаного нежитлового приміщення. В обґрунтування позову [PERSON] РДЛВМ зазначила, що вказаній медичній установі на праві власності належить нежитлові приміщенням будівлі дільничої лікарні ветеринарної медицини за адресою: вул. Львівська. 61, с. Піщів, Новоград-Волинського району, Житомирської області, що підтверджується свідоцтвом про право власності, зареєстроване в Державному реєстрі за № 11 від 29 квітня 2010 року. У лютому 1982 року частина вказана нежитлової будівлі (37,5 кв.м.) була надана для тимчасового проживання завідуючому Піщівської дільничної ветлікарні [PERSON]. Оскільки будівля не відноситься до житлового фонду, то ордер на проживання у вказаному приміщенні не видавався, особовий рахунок не оформлювався, кошти за користування нежитловою будівлею відповідно не сплачувались. 17 лютого 1982 року між [PERSON] районною ветеринарною станцією та завідуючим вказаної медичної установи [PERSON] укладено договір користування приміщенням будівлі дільничної лікарні площею 37, 5 кв. м. на час роботи [PERSON] на посаді завідуючого вказаної установи. Оскільки за вказаним договором [PERSON] надано для проживання нежитлове приміщення, то вказаний договір є нікчемним, тобто недійсним через невідповідність вимогам закону і цей договір не потребує визнання його таким (нікчемний) судом. Відповідач [PERSON], дружина [PERSON], забезпечена житлом та має у приватній власності житловий будинок № 1 по вул. Лісовій у с. Піщів, Новоград-Волинського району. Керівництво [PERSON] РДЛВМ неодноразово зверталось до відповідача з пропозицією звільнити нежитлове приміщення в добровільному порядку, однак відповідач відмовляється звільнити займане нежитлове приміщення. Посилаючись на положення ст. 386, ч. 1 ст. 391 ЦК України [PERSON] РДЛВМ просила задовольнити позов. Відповідач подала відзив на позов, у якому просить відмовити в задоволенні позову. Зазначила, що згідно договору від 17 лютого 1982 року її чоловіку [PERSON] було надано саме житлову площу у приміщенні ветлікарні по вищевказаній адресі, а не нежитлову. Крім того, згідно довідки [PERSON] РДЛВМ від 6 жовтня 2009 року її чоловіку було надано житлову площу у приміщенні ветлікарні. Також на імя відповідача відкритий особовий рахунок № 7/6/245 у ПАТ «ЕК Житомиробленерго», на який відповідач сплачує послуги користування електричною енергією у спірному приміщенні ветлікарні, а тому посилання позивача, про те, що [PERSON] не сплачує кошти за користування електроенергією та не має відповідного особового рахунку, є безпідставними. Фактично сімї [PERSON] було надано у користування службове приміщення у будинку ветлікарні, оскільки чоловік відповідача [PERSON] 28 років працював завідуючим Пищівської дільничної лікарні ветеринарної медицини, але документально це не було врегульовано. Відповідачем дійсно було придбано будинок № 1 по вул. Лісовій у с. Піщів, однак розмір пенсії відповідача, який становить близько 1400 грн. не дозволяє їй провести капітальний ремонт цього будинку, який перебуває в напівзруйнованому стані. Позивачем не було надано розумних строків для добровільного виселення відповідача. У жовтні 2018 року від відповідача надійшла заява про застосування строків позовної давності, посилаючись на те, що відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Виходячи зі змісту довідки № 219 від 6 жовтня 2009 року та свідоцтва про право власності на нежитлову будівлю № 66 від 13 квітня 2010 року, позивач знав, що [PERSON] проживає у нежитловому приміщенні, яке належить позивачу на праві державної власності, чим відповідач перешкоджає йому у користуванні власністю, однак із зазначеним позовом звернувся лише 9 серпня 2018 року. В судовому засіданні представник позивача просив задовольнити позов з підстав, викладених у позовній заяві. Зазначив, що [PERSON] РДЛВМ листом від 10 квітня 2018 року звернулась до відповідача із пропозицією добровільно звільнити займане нею нежитлове приміщення, яке належить на праві власності позивачу, однак в добровільному порядку відповідач вказане приміщення не звільнила, у звязку з чим [PERSON] РДЛВМ вимушена звернутись до суду із зазначеним позовом. В судовому засіданні відповідач просила відмовити в задоволенні позову, з підстав викладених у відзиві на позов. Крім того пояснила, що її чоловік [PERSON] помер. Відповідач не заперечила, що на її адресу надійшло письмове звернення від ветлікарні, у якому позивач просив у добровільному порядку звільнити займане нежитлове приміщення. [PERSON] дійсно придбала будинок № 1 по вул. Лісовій у с. Піщів, однак розмір пенсії відповідача, який становить близько 1400 грн. не дозволяє їй провести капітальний ремонт цього будинку, який перебуває в напівзруйнованому стані, а позивачем не було надано розумних строків для добровільного виселення відповідача. Третя особа Піщівська сільська рада явку представника в судовому засіданні не забезпечила, подала заяву, у якій просить проводити розгляд справи без участі представника сільської ради, щодо задоволення позову не заперечили. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши у судовому засіданні матеріали справи та надані докази, зясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що нежитлові будівлі по вул. Львівській, 61 у с. Піщів, Новоград-Волинського району, Житомирської області належить державі Україна в особі комітету ветеринарної медицини, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нежитлові будівлі від 13 квітня 2010 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 10, 11). Згідно вказаного свідоцтва про право власності, нежитлові будівлі складаються з 3-х будівель (приміщень, споруд), а саме: будівлі дільничної лікарні ветеринарної медицини, сараю та гаражу. Відповідно до договору про користування приміщенням, укладеного між [PERSON] районною ветеринарною станцією та завідуючим вказаної медичної установи [PERSON] від 17 лютого 1982 року, останньому передано у користування приміщення будівлі дільничної лікарні площею 37, 5 кв. м. на час роботи [PERSON] на посаді завідуючого вказаної установи. Під час проживання у вказаному приміщенні [PERSON] зобовязується проводити поточний ремонт, а у випадку звільнення із займаної посади на протязі 5 діб звільнити займане приміщення (а.с. 12). Згідно довідки [PERSON] РДЛВМ від 6 жовтня 2009 року [PERSON] працює завідуючим Піщівської дільничної лікарні ветеринарної медицини з 16 лютого 1982 року та проживає в частині виробничого приміщення Піщівської ветлікарні з 17 лютого 1982 року згідно договору від 17 лютого 1982 року про надання йому безкоштовної житлової площі в приміщенні будівлі дільничної ветлікарні. У судовому засіданні встановлено, що чоловік відповідача - [PERSON] помер. Листом № 01-11/72 від 11 квітня 2018 року в.о. начальника [PERSON] РДЛВМ звернувся до [PERSON] із пропозицією в добровільному порядку звільнити нежитлове приміщення в строк до 1 травня 2018 року (а.с. 13). Відповідно до вимог ст.ст. 316, 319, 321 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яким власник володіє, користується, розпоряджається на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до статей 52, 58 ЖК УРСР жилі приміщення в будинках відомчого житлового фонду надаються громадянам за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи, організації, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради народних депутатів. На підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Отже, зазначені норми закону регулюють забезпечення громадян жилими приміщеннями у будинках державного і громадського житлового фонду. Разом з тим, статтею 122 ЖК України врегульовано питання видачі ордеру на службове жиле приміщення. Згідно положень зазначеної норми ЖК України на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення. Таким чином єдиною підставою для вселення в жиле приміщення (житлового фонду/службове жиле приміщення) є ордер, або спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане житло. [PERSON] не надано доказів отримання її чоловіком ордеру для вселення в будинок державного і громадського житлового фонду, або спеціального ордеру для вселення у надане службове жиле приміщення. Доводи відповідача про те, що займане нею приміщення фактично є службовим житловим приміщенням, яке було надано її чоловіку, не заслуговують на увагу, оскільки згідно свідоцтва про право власності від 13 квітня 2010 року приміщення дільничної лікарні ветеринарної медицини по вул. Львівській, 61 у с. Піщів, Новоград-Волинського району є нежитловою будівлею. Доказів, що на момент вселення у спірне приміщення її чоловіка [PERSON] 17 лютого 1982 року вказане приміщення відносилось до фонду службового житла, відповідачем не надано. Укладений договір про надання [PERSON] у користування житлового приміщення в будівлі ветлікарні від 17 лютого 1982 року, не відповідає вимогам Закону та є нікчемним, оскільки згідно свідоцтва про право власності спірне приміщення, зазначене нерухоме майно є нежитловою будівлею. Крім того,\~відповідно до\~ч.\~2\~ст.\~123\~ЖК України\~до користування\~службовими жилими\~приміщеннями застосовуються\~правила про\~договір найму\~жилого приміщення.\~Так,\~за змістом\~ч.\~2\~ст.\~61\~ЖК України договір найму жилого приміщення укладається в письмовій формі на підставі\~ордера на\~жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер. Однак, зазначений договір від 17 лютого 1982 року був укладений без відповідного ордера та предметом договору є нежитлове приміщення, що підтверджується свідоцтвом про право власності. Оскільки спірне приміщення є нежитловим, відповідачем не надано доказів вселення у приміщення у порядку, передбаченому Законом, а проживання відповідача у спірному приміщенні порушує права позивача на користування та розпорядження нерухомим майном, то позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Доводи [PERSON] щодо пропуску позивачем строку позовної давності є необґрунтованими. [PERSON] РДЛВМ від 11 квітня 2018 року запропоновано [PERSON] в добровільному порядку звільнити нежитлове приміщення в строк до 1 травня 2018 року. Про отримання вказаного листа відповідач в судовому засіданні не заперечила. У звязку з тим, що відповідач продовжила проживати у спірному приміщенні після 1 травня 2018 року, позивач звернувся до суду із зазначеним позовом 9 серпня 2018 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності, передбаченого ст. 257 ЦК України. Відповідно до статті 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. За змістом статей 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених фізичними або юридичними особами вимог і на підставі наданих ними доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює\~докази за\~своїм внутрішнім\~переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~обєктивному та\~безпосередньому дослідженні\~наявних у\~справі доказів.\~Судове рішення\~повинно ґрунтуватися\~на засадах\~верховенства права,\~бути законним\~і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (стаття 263 ЦПК України). За таких обставин, суд дійшов висновку, що позов є обґрунтованим, підтверджується матеріалами справи, а тому підлягає задоволенню.

Outcome: approved