Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-02 00:00:00

3 грудня 2018 року [PERSON] (далі - позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Михайлівська сільська рада Шаргородського району Вінницької області. Зазначила, що вона набула право приватної власності на житловий будинок з погосподарськими будівлями і спорудами за [ADDRESS] У цьому будинку, окрім неї та сина, зареєстрований також її колишній чоловік - [PERSON], який понад півтора року у будинку не проживає, оскільки шлюб між нею та відповідачем розірвано рішенням Шаргородського районного суду від 1 червня 2017 року, після чого він проживає без реєстрації у будинку своїх батьків у [ADDRESS] На її прохання про добровільне зняття з реєстраційного обліку відповідач відмовився, не надавши жодних пояснень. З огляду на це, а також посилаючись на те, що реєстрація відповідача у її будинку створює їй значні незручності та перешкоди у використанні власного будинку для проживання, в отриманні субсидії, соціальної допомоги та інших виплат, позивач просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] У судовому засіданні позивач та її представник [PERSON] підтримали позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на обставини, зазначені у позові, не заперечували проти ухвалення судом заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з'явився. Судова повістка, надіслана разом з усіма іншими документами за адресою місця проживання відповідача, зареєстрованого у встановленому законом порядку, а саме: [ADDRESS] повернулась з відміткою про те, що [PERSON] за зазначеною адресою не проживає. Отже, оскільки відповідач не повідомив суду іншої адреси, то на підставі пункту 4 ч. 8 ст. 128 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд вважає, що судова повістка йому вручена 24 грудня 2018 року, тобто у день проставлення відповідної відмітки у поштовому повідомленні, а тому відповідач є таким, що повідомлений належним чином про дату, час та місце розгляду справи. Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, однак від Михайлівського сільського голови [PERSON] до суду надійшла заява про розгляд справи у відсутності представника третьої особи. Згідно з ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Ураховуючи викладене вище, суд вважає, що оскільки відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце судового засідання, не з'явився у судове засіданнята про причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву не подав, а позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, слід провести заочний розгляд справи з ухваленням заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Фактичні обставини, установлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких установлені відповідні обставини. З договору дарування житлового будинку від 5 червня 2018 року та із Витягу про державну реєстрацію прав на житловий будинок від 5 червня 2018 року вбачається, що житловий будинок [ADDRESS] (далі - будинок) належить позивачу (а.с. 12-15, 16-19). Згідно з довідками Михайлівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області Вінницької області ради від 27 листопада 2018 року № 1735, №1736, [PERSON], [INFO], тобто відповідач, зареєстрований в [ADDRESS], проте фактично не проживає з квітня 2017 року по даний час, згідно з поданим актом № 659 (а.с. 26, 28). Із акту № 659 від 27 листопада 218 року, складеного та підписаного комісією у складі депутата Михайлівської сільської ради Юркової О.О., сусідів Міхєєвої Ю.Й., Лукянової І.А., затвердженого Михайлівським сільським головою [PERSON], вбачається, що [PERSON], [INFO], з квітня 2017 року за місцем своєї реєстації в [ADDRESS] не проживає (а.с. 27). Цю обставину у судовому засіданні підтвердила також позивач. Заочним рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 1 червня 2017 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. Рішення суду набрало законної сили 19 червня 2017 року (а.с. 9, 10). Як стверджує позивач, після розірвання шлюбу, відповідач не проживає у належному їй на праві власності будинку № 29 по вул. Центральна в с. Михайлівка Шаргородського району Вінницької області, на її прохання про добровільне зняття з реєстраційного обліку відповідач відмовився, не надавши жодних пояснень. Отже, між сторонами виникли цивільні правовідносини, пов'язані з володінням, користуванням та розпорядженням власністю, які регулюються, зокрема, Житловим кодексом Української РСР (далі - ЖК УРСР) та Цивільним кодексом України (далі - ЦК України). Так, згідно зі ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Частиною 1 ст. 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право. Частиною 3 цієї ж статті також передбачено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Статтею 3 Закону України «Про свободу пересування і вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що реєстрація це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Частиною 1 ст. 7 цього ж Закону передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Згідно зі ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Частиною 1 ст. 10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Відповідно до статей 12, 76-81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана за допомогою належних та допустимих доказів довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно зі статтями 13 та 89 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених сторонами вимог, на підставі доказів, які він оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Ураховуючи наведене, суд вважає, що оскільки позивачу на праві власності належить будинок, а відповідач права власності на будь-яку частину будинку не має, більш як півтора року не проживає у будинку та не є членом сім'ї позивача, іншої домовленості між нею та позивачем немає, а реєстрація відповідача у будинку чинить позивачу перешкоди у вільному користуванні та розпорядженні належним їй на праві власності майном, то відповідач повинен бути визнаний таким, що втратив право користування будинком, отже, позов належить задовольнити повністю. Відповідно до статей 133, 137, 141 ЦПК України у зв'язку із повним задоволенням позовних вимог, з відповідача на користь позивача слід стягнути 700 грн витрат, понесених нею на професійну правову допомогу, обґрунтованість та пропорційність яких підтверджена угодою про надання професійної правничої допомоги № 161 від 27 вересня 2018 року, укладеної між позивачем та адвокатом [PERSON], свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю № 2914/10, посвідченням адвоката, розрахунком суми гонорару за надану професійну правничу допомогу та квитанцією до прибуткового касового ордера №174 від 30 листопада 2018 року (а.с. 30-33). Також з відповідача в на користь позивача належить стягнути судовий збір у розмірі 704,80 грн.

Outcome: approved