Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-15 00:00:00

30 жовтня 2018 року [PERSON] (далі «Позивач») звернулась до суду з позовом до [PERSON],\~ [PERSON] (далі «Відповідачі»)\~ про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщення. В обґрунтування заявлених вимог Позивач посилається на наступні обставини. Позивач є власником квартири [ADDRESS], що підтверджується договором дарування квартири від 07.02.2003 року. У вказаній квартирі зареєстровані Відповідачі дочка [PERSON] та онук [PERSON] Проте Відповідачі з 2014 року не проживають в квартирі, витрат на утримання квартири не несуть. Відповідачі проживають за іншою адресою. Посилаючись на приписи ст.ст.386, 450 ЦК України Позивач просить визнати Відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартирою №69, будинку №24 по вул. Фастівська\~ в місті Біла Церква Київської області. Оскільки дана справа є малозначною, ухвалою суду про відкриття провадження у справі від 16.11.2018 року постановлено провести її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судове засідання Позивач не зявилася, надала суду клопотання про розгляд справи без її присутності, заяву підтримала у повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечувала (а.с.28). В судове засідання Відповідачі не зявилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки не повідомили, будь-яких заяв або клопотань на адресу суду від них не надходило (а.с.26,27). В звязку з тим, що сторони не зявилися в судове засідання, згідно із ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд обєктивно та всебічно дослідивши матеріали даної справи, приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлені наступні фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. Позивач є власником квартири [ADDRESS], що підтверджується договором дарування квартири від 07.02.2003 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно 26.05.2003 року №630757 (а.с. 8,9). Відповідно до відмітки про реєстрацію в паспорті, Позивач зареєстрована за адресою: [INFO]\~ в місті Біла Церква\~ Київської області з\~ 13.08.2013 року (а.с.7). Згідно із довідкою №6941 від 17.10.2018 року, виданою Управлінням адміністративних послуг Білоцерківської міської ради Київської області, [ADDRESS] по вулиці Фастівській, що складається чотирьох\~ кімнат, загальною площею 83,6 кв.м., належить на праві договору дарування [PERSON], зареєстровані [PERSON] [INFO] з 13.08.2013 року та\~ [PERSON] [INFO] з 13.08.2013 року\~ (а.с. 6). Проте, як убачається із акту про фактично проживаючих осіб №205/1, виданого Комунальним підприємством Білоцерківської міської ради Житлово-Експлуатаційна Контора №1 від 14.01.2019 року, Відповідачі у вказаній квартирі не проживають (а.с.29). Таким чином, відповідачі у вказаній квартирі не проживають та витрат на утримання квартири не несуть. При цьому, вони не є ані власниками, ані співвласниками цього нерухомого майна. Розглядаючи дану цивільну справу суд керується наступними нормами права. Відповідно до статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Згідно з приписами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який, зокрема, вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру. Стаття 13 Конвенції гарантує кожному, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, право на ефективний спосіб юридичного захисту в національному органі. А статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. У той же час, у пункті 36 рішення від 09 грудня 2010 року у справі «Буланов і Купчик проти України», Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обовязків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке, відповідно до практики Суду, включає не тільки право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Така сама правова позиція викладена Європейським судом з прав людини й у пункті 50 рішення від 13 січня 2011 року у справі «Чуйкіна проти України» та інших рішення Суду. У свою чергу національне законодавство України встановлює наступне. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно із ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно із ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Такими чином, Позивачем у справі доведено що Відповідачі більше року не проживають у спірній квартирі, витрат по утриманню квартири не несуть, а тому враховуючи встановлені у справі фактичні обставини та наведені норми матеріального права, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову у повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved