Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-10 00:00:00

30 вересня 2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Служба у справах дітей Радехівської районної державної адміністрації про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини. В позовній заяві зазначає, що 3 березня 2009 року між нею та відповідачем було укладене шлюб, про що виконавчим комітетом Павлівської сільської ради Радехівського району Львівської області зроблено відповідний актовий запис за № 6. Від шлюбу у них [INFO] народилася дочка [PERSON], про що в Книзі реєстрації народжень Павлівською сільською радою Радехівського району Львівської області 14 травня 2010 року було зроблено актовий запис за № 15. В силу напружених стосунків, що склалися у них доволі давно, вона з відповідачем фактично дуже рідко спілкуюся вже досить тривалий час. Малолітня дочка проживає на даний час разом з ними та перебуває переважно на її утриманні. Протягом цього часу вона переконалася у тому, що у неї з відповідачем втрачено почуття довіри, турботи, взаємної любові, взаємодопомоги і підтримки як засад побудови сімейних відносин і реальності сім'ї, а також наявні кардинальні розбіжності на фундаментальні життєві погляди. Такі обставини остаточно переконали її у тому, що шляхів нормалізації їх подружніх відносин в майбутньому однозначно бути не може. До того ж мало місце завдання їй з боку відповідачем тілесних ушкоджень в ході побутового конфлікту, все це і стало підставою для звернення до суду. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків де виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров 'я та інші обставини, що мають істотне значення. Вважає, що суд повинен місце проживання малолітньої [PERSON], [INFO], визначити разом зі нею, враховуючи при цьому Принцип 6 Декларації про права дитини від 20 листопада 1959 року, затвердженої Резолюцією № 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, відповідно до якого дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння, вона повинна, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір'ю. У правовідносинах, які склалися між нею та відповідачем виключних (виняткових) обставин немає. Вона не зловживає спиртними напоями та наркотичними засобами, не демонструє аморальної поведінки. Натомість відповідач вже свого часу продемонстрував на її прикладі, що йому властиве вирішення суперечок за допомогою фізичної сили, проявляючи таким чином аморальну поведінку, що викликає у неї істотні побоювання за життя і здоров'я дитини. Просила ухвалити рішення, яким розірвати шлюб між нею - [PERSON], та відповідачем у даній справі - [PERSON], який зареєстрований 3 березня 2009 року та визначити місце проживання малолітньої дитини, [PERSON], [INFO], разом з матір'ю, [PERSON]. В попередньому судовому засіданні судом залучено до участі в справі в якості третьої особи орган опіки і піклування Радехівської районної державної адміністрації, оскільки відповідно до ч. 4 ст.19 СК України участь їх представника при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини є обов'язковою. Також зобов'язано орган опіки і піклування представити суду висновок щодо розв'язання спору (ч.4 ст.19 СК України). В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві просила постановити рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та суду пояснила, що вона дійсно вимушена була їздити на заробітки зі згоди позивача, оскільки вони як сім»я мати намір придбати собі окреме житло, а відповідач в цей час не працював, пішов на роботу лише в 2012 році водієм на цукровий завод. Коли вона поїхала вперше на заробітки дитині було 1,5 року, вона періодично їздила на місяць, два, було і п»ять та поверталася назад, привозила кошти та усі віддавала чоловікові. Вони як сім»я весь час проживали разом в одному будинку, після повернення додому вона разом із чоловіком їздила купувати речі дитини, гуляла із нею, а відповідач приділяв увагу дитині лише в будинку, жодного разу не гуляв з нею та не водив її у розважальні заклади. В даний час вона повернулася, влаштувалася на роботу, із відповідачем однією сім'єю проживати не бажає, примирення між ними не можливе. Також зазначила, що від алкоголізму не лікувалася, до будь якого виду відповідальності не притягалася, тому вважає, що є всі підстави для задоволення її позовних вимоги, оскільки примиритись із відповідачем не бажає. Також суду пояснила, що вона в даний час займається дитиною, водить її до ДНЗ. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві просив постановити рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, при цьому звертав увагу суду на Принцип 6 Декларації про права дитини від 20 листопада 1959 року, затвердженої Резолюцією № 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, відповідно до якого дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння, вона повинна, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір'ю. Такий висновок висвітлений і у практиці Верховного Суду України. На його думку виняткових обставин у даній справі немає. Відповідач в судовому засіданні позовні вимог в частині розірвання шлюбу підтримав, не заперечує щодо його розірвання. Щодо позовних вимог відносно визначення місця проживання дитини із матір»ю, категорично заперечив та суду пояснив, що позивач вже була одружена, її чоловік покинув, так як вона конфліктна особа. В даний час він, його мати, дружина та донька зареєстровані та проживають разом у с.Павлів Радехівського району за однією адресою, квартира площею 54 кв.м., складається із двох кімнат. Дитину виховував він із бабусею - своєю матір»ю, тому дитина більш до них прихильна і визначення місця проживання дитини із матір»ю буде психологічно травмувати дитину, так як мати дуже часто була на заробітках й дитина від неї відвикла. Дружина дуже агресивна та конфліктна особа, мав місце такий випадок, що вона побила його матір. З народження дитини дружина не брала участі у вихованні дитини, не годувала її, не доглядала, уночі коли дитина плакала, дружина не піднімалася, все це робила його мати, так як вона перебувала на заробітках. В даний час позивач безперервно сидить за комп'ютером. Ту обставину, що позивач водить дитину в садочок пояснює тим, що вона це робить з метою уникнення конфліктів, і щоб дитини до неї звикла. Також пояснив, що невірним є пояснення позивача, що вона лише одна їздила на заробітки і заробляла кошти для сім»ї, оскільки він також працював водієм на фурі «Агрологістика», згодом приватним підприємцем, його заробіток на місяць складав 100-120 тисяч гривень, частково коштів з яких витрачалися на поточні ремонти. В цей час коли він працював, а дружина була на заробітках, вихованням дитини займалася бабуся. Також суду пояснив, що на його думку дві кімнати в даний час достатньо для нього, дочки та його матері, він почне займатися підприємницькою діяльністю та має намір придбати свої житло. До суду із питанням про позбавлення її батьківських прав не звертався. Просив в задоволенні позовних вимоги про визначення місця проживання дитини відмовити, так як визначення місця проживання дитини із матір»ю психологічно травмує дитину. Представник Служби у справах дітей Радехівської районної державної адміністрації, органу опіки і піклування Радехівської районної державної адміністрації в частині позовних вимог позивача щодо визначення місця проживання дитини заперечила та суду пояснила, що органом опіки і піклування надано суду з цього приводу відповідний висновок про доцільність визначення місця проживання дитини із батьком - відповідачем по справі, з врахуванням всі обставин, які в ньому зазначені. Також суду пояснила, що при огляді місця проживання малолітньої дитини, дитина дійсно висловлювала свою думку про те, що вона бажає проживати із батьком та бабусею. Вислухавши пояснення позивача, її представника на підтримання позовних вимог, заперечення відповідача, представника органу опіку і піклування, дослідивши подані документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд робить висновки про те, що позовні вимоги необхідно задовольнити з таких підстав. Відповідно до положень ст.11 та ст.60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст.112 Сімейного Кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Суд встановив, що між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, який зареєстрований виконавчим комітетом Павлівською сільською радою Радехівського району Львівської області 3 березня 2009 року, актовий запис № 6 (а.с.7). Від шлюбу у сторін народилася [INFO] дочка [PERSON], що стверджується свідоцтвом про її народження, серії [NUMBER] від 14 травня 2010 року (а.с.8). Також суд встановив, що сторонни проживають разом за однією адресою, однак подружніх стосунків не підтримують, їх сім'я фактично розпалася й подальше подружнє життя є неможливим. Причинами розпаду сім'ї є відчуження один від одного, відсутність взаєморозуміння. Відповідно до ч.4 ст.174 ЦКП України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для цього законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. У судовому засіданні відповідач визнав, що він визнає позовні вимоги щодо розірвання шлюбу та не заперечує відносно задоволення позовних вимог в цій частині. Положеннями ч.1 ст. 24 Сімейного кодексу України передбачено, що шлюбу ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно частин 3, 4 статті 56 СК України, кожен з подружжя має праве припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. У відповідності до частини 3 статті 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Добровільність шлюбу одна з основних засад, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка та припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред»явлений одним із подружжя (ч.1 ст.110 СК України), який виявив прояв з власної ініціативи, з поваги до себе. Позивач скористалася даним правом та звернулася до суду з цим позовом, наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має наміру зберігати шлюб з відповідачем. Відповідно до частин 1, 2 статті 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної резолюцією 217 А (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року, чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються. У відповідності до частин 3, 4 статті 23 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, прийнятого 16 грудня 1966 року, жоден шлюб не може бути укладений без вільної і цілковитої згоди тих, ще одружуються. Держави, які беруть участь у цьому Пакті, повинні вжити належних заходів для забезпечення рівності прав і обов'язків обох з подружжя щодо одруження., під час перебування в шлюбі і при його розірванні. В разі розі рвання шлюбу має передбачатися необхідний захист усіх дітей. Приймаючи до уваги заяву позивача, яка наполягає на розірванні шлюбу, враховуючи визнання відповідачем позовних вимог в цій частині, суд робить висновки про те, що причини, що спонукають її наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, що має істотне значення, внаслідок чого позовні вимоги про розірвання шлюбу необхідно задовольнити. Відповідно до ч.ч.1, 2 статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків де виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини де кожного з них, вік дитини, стан її здоров 'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Принцип 6 Декларації про права дитини від 20 листопада 1959 року, затвердженої Резолюцією № 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року передбачає, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір'ю. На суспільстві і на органах публічної влади повинен лежати обов'язок здійснювати особливе піклування про дітей що не мають сім'ї, і про дітей, що не мають достатніх засобів для існування. Бажано, щоб багатодітним сім'ям надавалась державна або інша допомога на утримання дітей. В силу вимог абзацу 1 пункту 14, пункту 18 ППВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», у випадку коли при розірванні шлюбу в судовому порядку встановлено, що подружжя не досягло згоди про те, з ким із них будуть проживати неповнолітні діти, про порядок та розмір виплати коштів на утримання дітей, дружини (чоловіка), а також про поділ спільного майна подружжя, або буде встановлено, що такої згоди досягнуто, але вона порушує інтереси дітей чи одного з подружжя, суд вирішує зазначені питання по суті одночасно з вимогою про розірвання шлюбу з дотриманням закону, який регулює ці правовідносини. При вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст. 160 СК України, якою передбачено, ще місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Тобто, під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. У правовідносинах, які склалися між сторонами виключних (виняткових) обставин, які б давали підстави малолітню дитину - дочку [PERSON], [INFO] розлучити із матір'ю немає і таких судом не встановлено. Відповідно до ч.5 ст.19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (ч.6 ст.19 СК України). Висновок органу опіки та піклування Радехівської рай адміністрації за № 02-28/2125-1 від 7.11.2014 року, який був наданий суд, має для суду лише рекомендаційний характер та оцінюватиметься поряд з іншими доказами у справі, оскільки повноваження органу опіки та піклування щодо збирання інформації є обмеженими порівняно із повноваженнями суду щодо витребування та дослідження доказів. Суд, дослідивши усі докази по справі, не погоджується з висновком органу опіки та піклування, так як він є недостатньо обгрунтованим, суперечить інтересам дитини. Узагальнюючи наведене, враховуючи відсутність виключних (виняткових) обставин, які б давали підстави малолітню дитину - дочку [PERSON], [INFO] розлучити із матір'ю, вік дитини ( 4 роки та 6 місяців), яка не здатна самостійно сформувати свою думку з ким саме вона бажає проживати, відсутність судових рішення про позбавлення позивача материнських прав, притягнення її до будь-якого виду відповідальності чи ведення нею аморального способу життя, а також намір позивачки виховувати свою дочку, суд робить висновки про те, що місце проживання дитини необхідно визначити разом із позивачем.

Outcome: approved