Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-20 00:00:00

30.10.2018 позивач [PERSON] звернувся до Дзержинського райсуду м. Харкова з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, посилаючись на те, що 16.03.1985 року вони з відповідачем зареєстрували шлюб. Сімейне життя поступово погіршувалось, що призвело до фактичного припинення шлюбних відносин, які остаточно припинено у лютому 2017 р. На теперішній час спільне господарство не ведеться, сумісне життя не можливе, оскільки між ними втрачено почуття лобові, довіри та взаєморозуміння. Майновий спір відсутній. Примирення не можливе. Окрім того позивачем зазначено, що з відповідачем у шлюбі перебував більше десяти років, на теперішній час йому виповнилось 56 років, до досягнення пенсійного віку йому залишилось не більше 5 років, на його думку, він має гарантоване право на утримання. У звязку з чим позивач просив розірвати шлюб, стягнути з відповідача на його користь аліменти у розмірі 100 грн щомісяця. В судове засідання позивач звернувся до суду з заявою, в якій просив розглядати справу за його відсутності, позов підтримав та просив його задовольнити, не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не зявилась, про день та час слухання справи була повідомлена належним чином, про причини неявки суду не сповістила. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням\~ст. 280 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи вважає, позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено та з матеріалів справи вбачається те, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі, який зареєстрований 16.03.1985 у Ворошилівському районному РАЦС міста Донецьк, актовий запис № 252. Від шлюбу сторони дітей не мають. Згідно ч.2\~ст.104 СК України\~шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до приписів ст.112 СК України, при розгляді справ про розірвання шлюбу, суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що позивач наполягає на розірванні шлюбу, оскільки подальше спільне життя неможливе. Фактичні шлюбні відносини між сторонами припинені, спільне господарство не ведеться, на теперішній час сторони не мешкають разом, почуття любові, поваги та взаєморозуміння між подружжям втрачені, тому примирення сторін неможливе, так як останні посилаються на неможливість поновлення шлюбних відносин. Сторони майнового спору не мають. Згідно ч. 3\~ст. 105 СК України\~шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до\~статті 110 цього Кодексу. Вирішуючи питання про стягнення аліментів суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Оцінюючи докази суд зазначає, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст.\~55,\~124 Конституції України\~та\~ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом (постанова Верховного Суду України від 12.06.2014 року у справі № 6-32цс13). Відповідно до ч. 5,6\~ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв'язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об'єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Приписами ч.2 ст. 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до ч.1,2 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасник справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням заяви. Згідно \~ст.75 СК України, суд повинен пересвідчитися, що позивач є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, а відповідач може надавати матеріальну допомогу, при цьому заробітна плата, пенсія, доходи від використання майна, інші доходи не забезпечують позивачеві прожиткового мінімуму, встановленого законом. Суду не надано доказів того, що позивач є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, а відповідач може надавати матеріальну допомогу. Таким чином, оцінюючи наведені докази, суд приходить до висновку про можливість розірвати шлюб між сторонами та про відмову у задоволені позову про стягнення аліментів На підставі викладеного, ст. 75,76,104, 105, 110-114 СК України і

Outcome: partial