Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-21 00:00:00

30 травня 2017 року Національний юридичний університет імені [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому просить стягнути з відповідача на свою користь кошти в сумі 10117,15 грн., з яких: (за Угодою №2 від 26.12.2003 р.: 2777,52 грн.; за Угодою №13 від 06.12.2004 р. 6288,46 грн.; штрафні санкції на період з 02.02.2016 р. по 30.08.2016 р. за несвоєчасно сплачені кошти, згідно з рішенням Апеляційного суду Донецької області 1051,17 грн.), посилаючись на те, що між Національною юридичною академією України імені [PERSON] та [PERSON] було укладено дві Угоди про надання цільового пільгового державного кредиту для здобуття вищої освіти, а саме: -за № 2 від 26 грудня 2003 року для здобуття у навчальному закладі вищої освіти за рахунок коштів державного бюджету за освітньо-кваліфікаційним рівнем «спеціаліст» та напрямом підготовки (спеціальністю) правознавство, код (7060101) за денною формою навчання у розмірі 5500,00 грн. за 6 семестр 2003-2004 навчального року, та -за № 13 від 06 грудня 2004 року для здобуття у навчальному закладі вищої освіти за рахунок коштів державного бюджету за освітньо-кваліфікаційним рівнем «спеціаліст» та напрямом підготовки (спеціальністю) правознавство, код (7060101) за денною формою навчання у розмірі 11000,00грн. за навчальний рік 2004-2005. Відповідно до розділу 1 укладених Угод, університет надав [PERSON] кредит в повному обсязі, проте відповідач систематично ухиляється від повернення кредиту. Відповідно до п.6.1 зазначених вище Угод одержувач кредиту повертає використаний на навчання кредит і відсотки за користування ним у сумі 3% річних, готівкою або в безготівковому порядку на банківський рахунок до 31 грудня кожного року 1/15 частини від загальної суми одержаного кредиту та відсотки за користуванням ним, починаючи з травня 2006 року по травень 2021 року згідно з Угодою № 2 від 26.12.2003 року та починаючи з травня 2007 року по травень 2022 року згідно з Угодою № 13 від 06.12.2004 року. Тобто, за умовами обох Угод, 1/15 частина кредиту та відсотків за користування кредитом вважаються погашеними у разі їх несплати до 31 грудня поточного року. Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 02.02.2016 року на користь Національного юридичного університету імені [PERSON] стягнуто: - заборгованість за угодою № 2 про надання цільового пільгового державного кредиту для здобуття вищої освіти від 26 грудня 2003 року в розмірі 1185 (одна тисяча сто вісімдесят п'ять) гривень 85 коп., з яких заборгованість за кредитом за період з 01 січня 2012 року по 31 грудня 2014 року - 1100,01 грн., пеня за прострочення повернення кредиту за період з 20 липня 2014 року по 31 грудня 2014 року - 85,84 грн.; - заборгованість за угодою № 13 про надання цільового пільгового державного кредиту для здобуття вищої освіти від 06 грудня 2004 року в розмірі 2371 (дві тисячі триста сімдесят одна) гривня 65 коп., з яких заборгованість за кредитом за період з 01 січня 2012 року по 31 грудня 2014 року - 2199,99 грн., пеня за прострочення повернення кредиту за період з 20 липня 2014 року по 31 грудня 2014 року - 171,66 грн.; - на відшкодування понесених судових витрат по сплаті судового збору 134 (сто тридцять чотири) гривні 32 коп. Кошти в сумі 3557,50 грн. відповідачем сплачено в примусовому порядку в межах виконавчого провадження 31.08.2016 року. З урахуванням пункту 30.1 статті 30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» моментом виникнення грошового зобовязання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора. Відповідно до ст.319 ЦПК України, рішення або ухвала апеляційного суду набирають законної сили з моменту їх проголошення. Правові наслідки порушення фізичними особами своїх грошових зобовязань передбачені зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 ЦК України. З урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 ЦК України, правовими наслідками порушення грошового зобовязання, тобто зобовязання сплатити гроші, є обовязок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу. Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Крім того, відповідно до п.7.2. укладених Угод № 2 від 26.12.2003 року та № 13 від 06.12.2004 року, у випадку ухилення одержувача кредиту від повернення кредиту чи відсотків за користування ним, одержувач кредиту сплачує навчальному закладу пеню в розмірі подвійної кредитної ставки Національного банку України від неповернутої в строк суми. Таким чином, розрахунок пені та інфляційних нарахувань за порушення грошових зобовязань здійснено за період з 01.01.2015 року по 30.08.2016 року за несвоєчасно повернуті кошти за рішенням Апеляційного суду Донецької області від 02.02.2016 року. Загальна сума пені за період з 01.01.2015 року по 30.08.2016 року включно становить 610,04 грн. Загальна сума інфляційних нарахувань пені за період з 01.01.2015 року по 30.08.2016 року включно становить 441,13 грн. Відповідно до ч.2 ст.1052 ЦК України, яка з огляду на положення ст.1054 ЦК України застосовується до відносин за кредитним договором, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу. Таким чином, передбачене ст.1050 ЦК України право кредитодавця вимагати від позичальника дострокового повернення частини позики, що залишилася, є наслідком невиконання чи неналежного виконання боржником своїх договірних зобовязань та одним із способів цивільно-правової відповідальності боржника. Крім того, п.4.3 Угоди передбачено право навчального закладу стягнути в судовому порядку кредит та відсотки за ним з одержувача кредиту в разі ухилення від повернення кредиту в повному обсязі. Пунктом 29 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», передбачено, що при вирішенні спорів про дострокове повернення кредиту суд має враховувати положення статей 1050, 1054 ЦК і виходити з того, що якщо договором встановлено обов'язок позичальника повернути кредит частинами (із розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини кредитодавець має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, та сплати процентів, належних йому від суми кредиту. Передбачене статтею 1050 ЦК право кредитодавця вимагати від позичальника дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, є самостійним. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеної у постанові від 03.02.2016 року (справа за № 6-18цс16), у разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобовязання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами стаття 1048 ЦК України ), що підлягає сплаті. Таким чином, заборгованість відповідача за вимогою з поточної заборгованості та дострокового повернення кредиту, яка підлягає стягненню з відповідача згідно з розрахунками, складає: -за угодою № 2 від 26.12.2003 року за період з 2016 року по 2022 рік 2322,21 грн. (5500,00-3177,80), з яких 5500 грн. це тіло кредиту, 3177,80 грн. сума заборгованості за тілом кредиту станом на 31.12.2014 року; -за угодою № 13 від 06.12.2004 року за період з 2016 року по 2022 рік 5377,81 грн. (11000,00-5622,19), з яких 11000,00 грн. це тіло кредиту, 5622,19 грн. сума заборгованості за тілом кредиту станом на 31.12.2014 року. Таким чином, заборгованість відповідача за Угодою № 2 від 26.12.2003 року складає 2777,52 грн., а саме: -за вимогою з поточної заборгованості та дострокового повернення кредиту в сумі 2322,21 грн. (за 2015 366,67 грн., за 2016 366,67 грн., за 2017 366,67 грн., за 2018 366,67 грн., за 2019 366,67 грн., за 2020 366,67 грн., за 2021 122,19грн.; -пеня по кредиту за період з 01.01.2016 року по 16.05.2017 року 205,61 грн.; -інфляційні витрати 249,70 грн. Заборгованість відповідача за Угодою № 13 від 06.12.2004 року складає 6288,46 грн., а саме: -за вимогою з поточної заборгованості та дострокового повернення кредиту в сумі 5377,81 грн. (за 2015 733,33 грн., за 2016 733,33 грн., за 2017 733,33 грн., за 2018 733,33 грн., за 2019 733,33 грн., за 2020 733,33 грн., за 2021 733,33 грн., за 2022 244,50 грн.); -пеня по кредиту за період з 01.01.2016 року по 16.05.2017 року 411,25 грн.; -інфляційні витрати 499,40 грн. -Штрафні санкції за період з 02.02.2016 року по 30.08.2016 року за несвоєчасно сплачені кошти згідно з рішенням Апеляційного суду Донецької області складають 1051,17 грн. (610,04+441,13). Загальна сума боргу з урахуванням штрафних санкцій за Угодою № 2 від 26.12.2003 року та за Угодою №13 від 06.12.2004 року складає 10117,15 грн. Представник позивача за довіреністю [PERSON] в судове засідання не зявилася, надавши суду заяву про розгляд справи в її відсутність (а.с.54). Відповідач, повідомлена про час та місце розгляду справи належним чином, у судове засідання не з'явилася, надавши суду заяву про розгляд справи в її відсутність з посиланням на часткове визнання позову - в сумі 2322,21 грн. за угодою № 2 від 26.12.2003 та в сумі 5377,67 грн. за угодою № 13 від 06.12.2004. Вимоги щодо стягнення пені та штрафних санкцій вважає необґрунтованими з огляду на Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». Суд, зясувавши позицію сторін, дослідивши надані сторонами докази у справі, дістає таких висновків. Відповідно до частини 3 ст.11 Закону України від 05.02.1993 р. № 2998-XII «Про сприяння соціальному становленню та розвитку молоді в Україні», молоді громадяни можуть одержувати за рахунок коштів державного чи місцевих бюджетів пільгові довгострокові кредити для здобуття освіти у вищих навчальних закладах за різними формами навчання, незалежно від форм власності, що діють на території України. Зазначені кошти передбачаються у відповідних бюджетах окремим рядком. Порядок надання зазначених кредитів визначає Кабінет Міністрів України. Судом встановлено, що 26 грудня 2003 року між Національною юридичною академією України імені [PERSON] та [PERSON] укладено Угоду № 2 про надання цільового пільгового державного кредиту для здобуття вищої освіти. За умовами Угоди навчальний заклад відповідно до Порядку надання цільових пільгових державних кредитів для здобуття вищої освіти, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 червня 2003 року № 916, надає одержувачу кредиту цільовий пільговий державний кредит для здобуття у Навчальному закладі вищої освіти за рахунок коштів державного бюджету за освітньо-кваліфікаційним рівнем спеціаліст та напрямком підготовки за спеціальністю правознавство за денною формою навчання у розмірі 5500 грн. за 6 семестр 2003-2004 років (а.с.23-24). 06 грудня 2004 року між Національною юридичною академією України імені [PERSON] та [PERSON] укладено Угоду № 13 про надання цільового пільгового державного кредиту для здобуття вищої освіти. За умовами угоди навчальний заклад відповідно до Порядку надання цільових пільгових державних кредитів для здобуття вищої освіти, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 червня 2003 року № 916, надає одержувачу кредиту цільовий пільговий державний кредит для здобуття у навчальному закладі вищої освіти за рахунок коштів державного бюджету за освітньо-кваліфікаційним рівнем спеціаліст та напрямком підготовки за спеціальністю правознавство за денною формою навчання у розмірі 11000 грн. за 2004-2005 навчальні роки (а.с.28-29). Відповідно до п.п.3.3, 3.4 Угоди від 26 грудня 2003 року № 2 та Угоди від 06 грудня 2004 року № 13 одержувач кредиту зобовязаний повернути протягом 15 років всю суму наданого навчальним закладом кредиту та три відсотки річних за користування кредитом після закінчення навчання, починаючи з дванадцятого місяця, а у разі відрахування одержувача кредиту із навчального закладу починаючи з третього місяця після відрахування. За наявності обставин, що є підставою для звільнення одержувача кредиту від повернення кредиту, надавати щорічно навчальному закладу після закінчення навчання відповідний підтвердний документ про такі обставини. Відповідно до диплому спеціаліста серії ХА №23691719 про закінчення Національної юридичної академії України імені [PERSON], відповідач отримала повну вищу освіту за спеціальністю «Правознавство» та здобула кваліфікацію юриста, ця обставина сторонами не оспорюється. Умови Угод від 26 грудня 2003 року № 2 та Угоди від 06 грудня 2004 року № 13 позивач як одержувач цільового пільгового державного кредиту по його поверненню не виконувала. Чинним рішенням Апеляційного суду Донецької області від 02 лютого 2016 року стягнуто з [PERSON] на користь Національного юридичного університету імені [PERSON] заборгованість за угодою № 2 про надання цільового пільгового державного кредиту для здобуття вищої освіти від 26 грудня 2003 року в розмірі 1185 (одна тисяча сто вісімдесят п'ять) гривень 85 коп., з яких заборгованість за кредитом за період з 01 січня 2012 року по 31 грудня 2014 року - 1100,01 грн., пеня за прострочення повернення кредиту за період з 20 липня 2014 року по 31 грудня 2014 року - 85,84 грн.; заборгованість за угодою № 13 про надання цільового пільгового державного кредиту для здобуття вищої освіти від 06 грудня 2004 року в розмірі 2371 (дві тисячі триста сімдесят одна) гривня 65 коп., з яких заборгованість за кредитом за період з 01 січня 2012 року по 31 грудня 2014 року - 2199,99 грн., пеня за прострочення повернення кредиту за період з 20 липня 2014 року по 31 грудня 2014 року - 171,66 грн.; на відшкодування понесених судових витрат по сплаті судового збору - 134 (сто тридцять чотири) гривні 32 коп. (а.с.12-19). Відповідно до виписки банку по рахунках від 31.08.2016 р. [PERSON] сплачено заборгованість в сумі 3557,50 грн. (а.с.20). Згідно зі ст.629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Згідно зі ст.ст.526, 527, 530 ЦК України зобовязання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до ст.610 ЦК України порушення зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Виходячи з наведеного, суд дістає висновку про обґрунтованість позову в частині вимог стягнення поточного боргу та дострокового повернення кредиту за в сумі 2322,21 грн. (за 2015 366,67 грн., за 2016 366,67 грн., за 2017 366,67 грн., за 2018 366,67 грн., за 2019 366,67 грн., за 2020 366,67 грн., за 2021 122,19 грн.) за Угодою № 2 від 26.12.2003 року; в сумі 5377,81 грн. (за 2015 733,33 грн., за 2016 733,33 грн., за 2017 733,33 грн., за 2018 733,33 грн., за 2019 733,33 грн., за 2020 733,33 грн., за 2021 733,33 грн., за 2022 244,50 грн.) за Угодою № 13 від 06.12.2004 року, що підтверджено наданим позивачем розрахунком (а.с.11), та визнано відповідачем. Тож в цій частині позов підлягає задоволенню. Щодо вимоги стягнення інфляційних витрат в сумі +- 249,70 грн. за Угодою № 2 від 26.12.2003 та 499,40 грн. за Угодою № 13 від 06.12.2004: За приписами ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов'язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постанові № 6-2168цс15 від 30 березня 2016 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. З огляду на те, що відповідач несвоєчасно повернула грошові кошти за рішенням Апеляційного суду Донецької області від 02.02.2016 р., тобто належним чином не виконала грошові зобовязання, суд дістає висновку про необхідність задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат за весь час прострочення в заявленій до стягнення сумі за наведеним позивачем розрахунком (а.с.26,32). Позов в цій частині також підлягає задоволенню. Щодо вимог стягнення пені: 02 вересня 2014 року Верховною Радою України прийнято Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», який набув чинності з 15 жовтня 2014 року (далі - Закон № 1669 -УП). Відповідно до ст.2 Закону № 1669-УП на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобовязань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому КМУ переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особа підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому КМУ переліку, де проводилася антитерористична операція (ч.1). Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобовязані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобовязань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції (ч.2). Відповідно до ч.ч.1,2,3 ст.11 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1669 УП цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування і втрачає чинність через шість місяців з дня завершення антитерористичної операції, крім пункту 4 ст.11 «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону. На виконання абзацу 3 п.5 ст.11 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30.10.2014 р. № 1053-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 р. № 1079-р зупинено дію розпорядження Кабінету Міністрів України від 30.10.2014 р. у № 1053 «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція». 02 грудня 2015 року Кабінетом Міністрів України прийнято розпорядження № 1275-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України». Пунктом 1 та 3 вказаного Розпорядження, затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, згідно з додатком та визнано такими, що втратили чинність: розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року № 1053 «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція»; розпорядження Кабінету Міністрів України від 5 листопада 2014 року № 1079 «Про зупинення дії розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року № 1053». Як встановлено судом, останнім місцем проживання [PERSON] за реєстрацією є м. Костянтинівка Донецької області. Місто Костянтинівка Донецької області відповідно до розпоряджень КМУ від 30.10.2014 р. та від 02.12.2015 р. входить до переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. За наведених підстав, суд вважає, вимоги стягнення пені необґрунтованими. В цій частині позов задоволенню не підлягає. Також не підлягають задоволенню вимоги стягнення штрафних санкцій як необґрунтовані, оскільки ці вимоги позивачем не мотивовані, правова природа таких штрафних санкцій ним не визначена, що унеможливлює встановлення наявності підстав для покладення обовязку на відповідача по їх сплаті. З огляду на наведене загальний розмір заборгованості [PERSON] за угодами про надання цільового пільгового державного кредиту для здобуття вищої освіти визначений судом в розмірі 8448,98 грн.: - 2322,21 грн. заборгованість за угодою № 2 від 26.12.2003; - 5377,67 грн. - заборгованість за угодою № 13 від 06.12.2004; - 249,70 грн. інфляційні втрати за Угодою № 2 від 26.12.2003 та 499,40 грн. інфляційні втрати за Угодою № 13 від 06.12.2004. Тож позов підлягає частковому задоволенню, а саме стягненню з відповідача на користь позивача заборгованість за угодою № 2 про надання цільового пільгового державного кредиту для здобуття вищої освіти від 26 грудня 2003 року в розмірі 2571 гривня 91 коп. (2322,21 грн. + 249,70 грн.), заборгованість за угодою № 13 про надання цільового пільгового державного кредиту для здобуття вищої освіти від 06 грудня 2004 року в розмірі 5877 гривень 07 коп. (5377,81 грн. + 499,40 грн.), а загалом 8449 (вісім тисяч чотириста сорок девять) грн. 12 коп. У звязку із частковим задоволенням позову суд присуджує позивачеві з відповідача понесені ним судові витрати по сплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, що дорівнює 1600,00 грн.

Outcome: partial