Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-04 00:00:00

29 травня 2020 року [PERSON] звернувся до Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] про позбавлення права користування житловим приміщенням шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позовна заява мотивована тим, що позивачу належить на праві власності житловий будинок з господарськими будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS] . У належному йому будинку, окрім нього, також зареєстрована його мати - [PERSON] та батько - [PERSON] . Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14.05.2013 року шлюб між батьками позивача було розірвано. Ще до розірвання шлюбу, у вересні 2012 року, відповідач пішов з сім`ї, добровільно обравши інше місце проживання, після чого вони не підтримують стосунки та не спілкуються. Відповідач не проживає у належному позивачу будинку з вересня 2012 року та не сплачує комунальні послуги, тим самим реєстрація відповідача обмежує позивача його права як власника на вільне володіння та розпорядження будинком. Посилаючись на викладене, позивач просив суд задовольнити його позовну заяву. Позивач у судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового розгляду був повідомлений належним чином, що підтверджується матеріалами справи, про причини неявки суд не повідомив. У зв`язку з цим, за згодою позивача, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів відповідно до положень ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, давши відповідну правову оцінку наявним у справі доказам, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 05.06.2015 року, виданого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Пахомовою Н.І. після смерті діда, [PERSON] , - на 1/2 частину будинку та свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 12.05.2020 року, виданого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Терещенком М.С. після смерті баби, [PERSON] , - на іншу 1/2 частину будинку, належить на праві приватної власності житловий будинок з господарськими будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с.14-19). Згідно довідки Криворізької об`єднаної міської довідково-інформаційної служби від 27.02.2020 року, відповідач зареєстрований за вищевказаною адресою, однак не проживає там з вересня 2012 року, що також підтверджується довідкою квартального комітету №27 від 28.05.2020 року та актом від 28.05.2020 ку (а.с.37, 38). [PERSON] є батьком позивача, що підтверджується свідоцтвом про народження останнього (а.с.10). Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Всім власникам забезпечуються рівні умови для здійснення своїх прав. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Крім того, ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Оскільки відповідач не проживає у будинку, будь-якої домовленості між сторонами щодо користування житлом немає, відповідно може бути визнаний таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою, складає 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява подається до суду, становить 840,80 грн., тому, з урахуванням звільнення позивача від сплати судового збору при зверненні до суду з позовом, судовий збір в силу вимог ч. 6 ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача в дохід держави. На ідв викладеного,

Outcome: approved