Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-22 00:00:00

8 лютого 2018 р., [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, який в подальшому, до початку підготовчого судового засідання уточнила та в остаточній редакції якого від 13.03.2018 р., просила суд, визнати за нею право власності на окремий об'єкт нерухомого майна - садовий будинок з господарчими будівлями та спорудами, і складається в цілому з : під літ. «А,а,а1,а2» - садовий будинок, загальною площею 32,3 кв.м, житловою 14,5 кв.м, під літ. «Д» - вбиральня, під № 1,2,І - споруди, що розташований за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, с. Кароліно-Бугаз, СК «Дружба», будинок [NUMBER], мотивуючи це рішенням державного реєстратора про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень з підстав невідповідності поданих документів вимогам для поділу, виділу а натурі частки майна, що перебуває у спільній власності та має наслідком припинення права спільної власності для всіх або одного із співвласників, а саме відсутності договору про поділ спільного майна, договір про виділ у натурі частки із спільного майна або відповідне рішення суду. Позивачка [PERSON] в підготовче судове засідання не з'явилась, про дату, час та місце засідання повідомлялась належним чином - поштовим повідомленням про вручення судової повістки під підпис, причини неявки суду не повідомила, надіславши до суду заяву, в якій повністю підтримала свої позовні вимоги та проханням про слухання справи за її відсутності (а.с. 42,50). Відповідачка в підготовче судове засідання не з'явилась, про дату, час та місце засідання повідомлялась належним чином - поштовим повідомленням про вручення судової повістки під підпис, причини неявки суду не повідомила, надіславши до суду заяву, в якій повністю визнала позов в підготовчому судовому засіданні та проханням про слухання справи за її відсутності (а.с. 49,51). З урахуванням вимог ч. 3 ст. 200 ЦПК України, відповідно до якої, за результатами розгляду підготовчого провадження, суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем, суд вважає необхідним ухвалити рішення в підготовчому судовому засіданні Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов'язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов'язковою для суду. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об'єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи. У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. У відповідності до ст. 356 ЦК України - власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб'єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади Статті 357,358 ЦК України передбачають, що частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. Співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна. Співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності. Поліпшення спільного майна, які можна відокремити, є власністю того з співвласників, який їх зробив, якщо інше не встановлено домовленістю співвласників. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов'язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Згідно із ст.ст. 360,361 ЦК України - співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном. Співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Відповідно до умов ст.ст. 364,365 ЦК України - співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ - право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Відповідно до ст. 367 ЦК України - майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно до ст. 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред 'явиті позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Постановою Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04.10.1991 р. «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» - зокрема передбачено, що при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, це можливо - якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. При неможливості виділу частки будинку в натурі або встановлення порядку користування ним, власнику, що виділяється, за його згодою присуджується грошова компенсація, яка визначається за угодою сторін, а при відсутності такої угоди - судом по дійсній вартості будинку на час розгляду справи. В спорах про поділ будинку в натурі, учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Якщо виділ технічно можливий, але з відхиленням від розміру часток кожного співвласника - суд з врахуванням конкретних обставин може провести його зі зміною у зв'язку з чим ідеальних часток і присудженням грошової компенсації учаснику спільної власності, частка якого зменшилась. У тих випадках, коли для поділу необхідне переобладнання та перепланування будинку, він проводиться при наявності на це - дозволу виконкому місцевої Ради, як це передбачено ст. 152 ЖК України. Якщо сторона оспорює рішення виконкому щодо дозволу на переобладнання та перепланування і воно є необґрунтованим, суд може не погодитись з ним, мотивуючи це в рішенні. В судовому засіданні встановлено, що позивачка перебувала у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] з 1965 року по 05.10.2004 р., коли рішенням Овідіопольського райсуду Одеської області шлюб було розірвано. В період шлюбу, подружжю було виділено земельну ділянку, площею 0,067 га, яка розташована за адресою : ділянка [NUMBER], СК «Дружба», с. Кароліно-Бугаз, Овідіопольський район, Одеська область, на якій, у 1974 р. подружжям за спільні кошти було побудовано садовий будинок. У 2001 р., позивачка отримала державний акт на право приватної власності на вказану ділянку серії [NUMBER] від 29.12.2001 р. Рішенням К.-Бугазької с/р № 331 від 10.12.1999 р. було вирішено видати на ім'я позивачки свідоцтво про право приватної власності на садовий будинок [NUMBER] в СК «Дружба» в с. К.-Бугаз, Овідіопольського району Одеської області (а.с. 17). В зв'язку з тим, що на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, за взаємною згодою подружжя, 14.06.2003 р. було відчужено земельну ділянку площею 0,0366 га із 0,067 га, розмір ділянки [NUMBER] в СК «Дружба» зменшився до розміру 0,0304 га. Після розірвання шлюбу, [PERSON] звернувся до суду із позовом про поділ вказаних вище земельної ділянки та розташованого на ній садового будинку. І рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 28.07.2005 р., яке набрало законної сили 29.08.2005 р., зазначені вище земельну ділянку та садовий будинок було між ними поділено з виділенням позивачці - 47/100 частини домоволодіння, а чоловіку [PERSON] - 53/100 ідеальних частини будинку та поділено земельну ділянку, площею 0,0304 га, а саме по 152 кв.м кожному з подружжя в межах згідно висновку експертизи (а.с. 18-20). [PERSON] отримав в КП «Овідіопольське РБТІ» витяг про реєстрацію прав на 53/100 у праві приватної спільної часткової власності садового будинку з господарчими будівлями та спорудами [NUMBER] в СК «Дружба», с. К.-Бугаз, Овідіопольського району Одеської області на підставі вказаного рішення суду (а.с. 33). 22.05.2012 р. в КП «Овідіопольське РБТІ», позивачка отримала витяг про державну реєстрацію прав на 47/100 частин на праві спільної часткової власності садового будинку з господарчими будівлями та спорудами [NUMBER] в СК «Дружба», с. К.-Бугаз, Овідіопольського району Одеської області на підставі вказаного рішення суду (а.с. 21). В подальшому, на підставі 13 сесії V скликання К.-Бугазької с/р від 25.10.2007 р. № 972-V, позивачка отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 13.07.2009 р. на ділянку, площею 0,013 га з цільовими призначенням для ведення садівництва за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, с. Карогліно-Бугаз, СК «Дружба», ділянка [NUMBER] (а.с. 10). 14.10.2005 р., позивачка отримала на своє ім'я технічний паспорт на 47/100 частин будинку [NUMBER] за вказаною адресою (а.с. 11-16). 08.10.2007 р. колишнє подружжя уклали між собою мирову угоду про поділ земельної ділянки, відповідно до якої кожний отримав по 152 кв.м згідно рішення суду та сторони дійшли згоди щодо встановлення нумерації земельних ділянок після поділу : залишити за частиною позивачки [NUMBER], а за [PERSON] встановити [NUMBER]-б (а.с. 27-29). 25.11.2009 р., [PERSON] отримав на своє ім'я технічний паспорт на 53/100 частин будинку [NUMBER]-б за вказаною адресою (а.с. 22-26). Рішенням Кароліно-Бугазької сільської ради Овідіопольського району Одеської області за 154 від 05.11.2009 р., належні [PERSON] - 53/100 частини вказаного вище садового будинку було виділено в окреме господарство і присвоєно нову адресу: будинок [NUMBER]-Б, СК «Дружба», с. Кароліно-Бугаз, Овідіопольський район, Одеська область та видано свідоцтво про право власності. 14.11.2015 р. [PERSON] помер та його єдиним спадкоємцем за законом є спільна донька сторін (відповідач) [PERSON], яка прийняла спадщину після смерті батька [PERSON] і отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на садовий будинок з господарськими будівлями та спорудами, а право власності на земельну ділянку вона отримала згідно рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 27.07.2016 р., зареєстрував своє право власності на земельну ділянку, площею 0,0178 га т на садовий будинок № 74Б (а.с. 35-39). Підставою звернення до суду позивачки стало її бажання виділити в натурі належних їй 47/100 частин будинку з господарськими будівлями та спорудами № 47 за адресою : будинок [NUMBER], СК «Дружба», с. Кароліно-Бугаз, Овідіопольський район, Одеська область.? Рішенням Кароліно-Бугазької сільської ради Овідіопольського району Одеської області за 1409-УП від 21.12.2017 р., належні позивачці - 47/100 частини вказаного садового будинку було виділено в ціле домоволодіння і присвоєно окрему адресу: будинок [NUMBER], СК «Дружба», с. Кароліно-Бугаз, Овідіопольський район, Одеська область (а.с. 5).? В подальшому, позивачка звернулась до Центру надання адміністративних послуг Овідіопольської районної державної адміністрації із заявою про реєстрацію права власності на окремий об'єкт нерухомого майна - садовий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: будинок [NUMBER], СК «Дружба», с. Кароліно-Бугаз, Овідіопольський район, Одеська область. Але державним реєстратором ЦНАП позивачці було відмовлено в державній реєстрації права власності на вказаний вище об'єкт нерухомого майна та роз'яснено, що вирішити вказане питання можливо лише в судовому порядку. Згідно технічного паспорту, складеного на ім'я позивачки 21.02.2018 р. - садовий будинок з господарчими будівлями та спорудами, що розташований за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, с. Кароліно-Бугаз, СК «Дружба», будинок [NUMBER] складається в цілому з : під літ. «А,а,ай,а2» - садовий будинок, загальною площею 32,3 кв.м, житловою 14,5 кв.м, під літ. «Д» - вбиральня, під № 1,2,І - споруди, (а.с. 44-48). На підставі викладеного, суд вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню.

Outcome: approved