Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-16 00:00:00

31 жовтня 2013 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом. Свої вимоги мотивували тим, що згідно постанови Голосіївського районного суду м. Києва від 05 квітня 2013 року відповідач [PERSON], який керував забезпеченим в ПАТ «СК «Інтер-Поліс» автомобілем [NUMBER], є винним у скоєнні ДТП, яка мала місце 13 березня 2013 року та внаслідок якої було пошкодженого його автомобіль [NUMBER]. Звернувшись до відповідача - ПАТ «СК «Інтер-Поліс із заявою про виплату страхового відшкодування та надавши всі необхідні документи для цього, в тому числі й звіт № 569 від 16 травня 2013 року, згідно якого розмір заподіяного йому матеріального збитку склав 19 016,44 грн., отримав від останнього відповідь про те, що вартість відновлювального ремонту його автомобіля за розрахунком компанії становить 12 041,48 грн., після чого отримав від страхової компанії виплату лише 3 976,98 грн. З огляду на викладене, просив суд стягнути солідарно з відповідачів на його користь у відшкодування матеріальної шкоди 15 039,46 грн. та 600,00 грн. у відшкодування витрат на проведення експертного дослідження та з відповідача [PERSON] також у відшкодування моральної шкоди, що полягає у душевних стражданнях, котрих він зазнав через пошкодження його майна, 7 000,00 грн. В ході подальшого розгляду справи позивач уточнив свої вимоги, та остаточно просив суд стягнути з ПАТ «СК «Інтер-Поліс» у відшкодування матеріальної шкоди 15 991,45 грн. та 600,00 грн. у відшкодування витрат на проведення експертного дослідження та з відповідача [PERSON] у відшкодування моральної шкоди, що полягає у душевних стражданнях, яких він зазнав через пошкодження його майна, 7 000,00 грн. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали обґрунтування позову та просили суд його задовольнити з урахуванням уточнень, виходячи з обставин, викладених в позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні категорично заперечив проти пред'явлених до нього вимог, посилаючись на те, що на момент дорожньо-транспортної пригоди його цивільно-правова відповідальність була застрахована в установленому законом порядку, а заявлена позивачем вимога щодо відшкодування моральної шкоди є необґрунтованою та безпідставною. Тому, просив суд відмовити у задоволенні позову (а.с. 45-47). Відповідач ПАТ «СК «Інтер-Поліс», будучи в установленому законом порядку повідомленим про час та місце розгляду справи, явку свого представника в судове засідання не забезпечив, про причини неявки суд не повідомив. За таких обставин, заслухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Так, в ході розгляду справи встановлено, що 13 березня 2013 року за участю автомобілів позивача та відповідача [PERSON] на перехресті вулиць Боженка - Володимиро-Либідської у м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої транспортні засоби останніх отримали пошкодження (а.с. 7). Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 05 квітня 2013 року винним у порушенні ПДР України, що призвело до пошкодження обох транспортних засобів та, як наслідок, до вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, визнано водія автомобіля [NUMBER] [PERSON] (а.с. 8). Як встановлено в ході розгляду справи, вказана постанова суду не є скасованою та набрала законної сили в установленому законом порядку. Доказів зворотного в розпорядження суду не надано. Згідно ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. З огляду на викладене та враховуючи, що вищевказана постанова суду на даний час не скасована і набрала чинності, суд дійшов до висновку про те, що позивач звільнений від доказування обставин події, що стала приводом для звернення до суду з цим позовом. Відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», Законом України «Про страхування» та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них. Так, ст. 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01 липня 2004 року № 1961-IV передбачено, що обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. Згідно п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. Пунктом 9.1. ст. 9 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що обов'язковий ліміт відповідальності страховика - це грошова сума, в межах якої страховик зобов'язаний провести виплату страхового, відшкодування відповідно до умов договору страхування. Статтею 6 вказаного закону закріплено, що страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором. Пункт 3 ст. 988 ЦК України покладає на страховика обов'язок у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором. Статтею 979 ЦК України передбачено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Згідно п. 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» відповідно до ст. 21 Закону № 1961-IV «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» на території України забороняється експлуатація транспортного засобу без поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, тобто володільці транспортних засобів, за винятком осіб, звільнених від обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності згідно з п. 13.1 ст. 13 цього Закону, зобов'язані застрахувати ризик своєї цивільної відповідальності, яка може настати внаслідок завдання шкоди життю, здоров'ю або майну інших осіб при використанні транспортних засобів. У зв'язку із цим при пред'явленні позовних вимог про відшкодування такої шкоди в результаті дорожньо-транспортної пригоди безпосередньо до особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, суд має право виключно в порядку, передбаченому ст. 33 ЦПК України, залучити до участі у справі страхову організацію (страховика), яка застрахувала цивільну відповідальність володільця транспортного засобу. Непред'явлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме зі страховика є підставою для відмови в позові до завдавача шкоди у відповідному розмірі. Оскільки відповідно до ст.. 3 Закону № 1961-IV обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється як з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди, так і захисту майнових інтересів страхувальників, враховуючи положення ст. 1194 ЦК України, питання про відшкодування шкоди самою особою, відповідальність якої застрахована, вирішується залежно від висловленої нею згоди на таке відшкодування та виконання чи невиконання нею передбаченого ст. 33 Закону № 1961-IV обов'язку щодо письмового надання страховику, з яким укладено відповідний договір (у передбачених випадках МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого зразка. У разі відсутності такої згоди завдана потерпілому шкода підлягає відшкодуванню страховиком у межах передбаченого договором страхування страхового відшкодування. Наявність такої згоди у вигляді відповідної заяви цієї особи та виконання нею передбаченого ст. 33 Закону № 1961-IV обов'язку з'ясовується судом першої інстанції, у зв'язку з чим до участі у справі може бути залучений страховик. При відшкодуванні страховиком шкоди, завданої особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, така особа сплачує потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Так, в ході розгляду справи судом встановлено та не заперечено сторонами, що автомобіль [NUMBER] є забезпеченим ПАТ «СК «Інтнр-Поліс» автомобілем відповідно до полісу № АВ/3657678 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів строком дії з 22 грудня 2012 року до 21 грудня 2013 року включно (а.с. 134). Згідно полісу № АВ/3657678 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну, встановлений у розмірі 50 000,00 грн. (а.с. 134). Як встановлено в ході розгляду справи та не заперечувалось сторонами. відповідачем, який категорично заперечив проти стягнення з нього суми страхового відшкодування, було повідомлено ПАТ «СК «Інтер-Поліс» про настання страхового випадку. Крім того, як встановлено судом та не заперечено жодною із сторін у справі, подія, яка мала місце 13 березня 2013 року, була визнана ПАТ «СК «Інтер-Поліс» страховим випадком. Останньою було отримано заяву позивача про виплату страхового відшкодування, розмір якого ним було визначено, виходячи з результатів звіту № 569 від 16 травня 2013 року, та всі необхідні документи з даного приводу, проте, виплату страхового відшкодування провела частково, а саме: у розмірі 3 976,98 грн., виходячи при цьому із розрахованого компанією розміру витрат на проведення відновлювального ремонту автомобіля позивача в 12 041,48 грн. (а.с. 9-33). Проведення відповідачем ПАТ «СК «Інтер-Поліс» розрахунку саме в такому розмірі без його обґрунтування, а також проведення лише часткової виплати в розмірі 3 976,98 грн. і послугували причиною звернення позивача до суду задля захисту своїх інтересів. Проте, слід зазначити, що належного обґрунтування в розрізі положень ст. ст. 57-59 ЦПК України щодо визначення розміру належної [PERSON] виплати відповідачем - ПАТ «СК «Інтер-Поліс» не було надано й в ході судового розгляду справи. Натомість, останнє клопотало про призначення автотоварознавчої експертизи по справі через непогодження із розміром страхового відшкодування, визначеного позивачем при зверненні до суду згідно звіту № 569 від 16 травня 2013 року, яке судом було задоволено, та ухвалою від 03 лютого 2014 року призначено у справі авто товарознавчу експертизу, проведення якої було доручено експертам Київського науково-дослідного інституту ту судових експертиз Міністерства юстиції України (а.с. 53-54). Згідно висновку експерта за результатами проведення судової автотоварознавчої експертизи № 2387/14-54 від 02 квітня 2014 року, який не викликає сумнівів, через що, на думку суду, може бути покладений в основу судового рішення, вартість матеріального збитку з врахуванням коефіцієнту фізичного зносу, завданого власнику автомобіля [NUMBER] [PERSON] внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася в м. Києві вул. Боженка - Вол. Либідська перехрестя 13 березня 2013 року за участі вищевказаного автомобіля, на момент завдання шкоди складає 19 968,43 грн. (а.с. 61-81). За загальним правилом, визначеним ч. 1 ст. 1167 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Тому, враховуючи зазначене, суд, оцінюючи належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, приходить до висновку про порушення прав позивача [PERSON], які відповідно до ст. 3 ЦПК України підлягають захисту, вважаючи обґрунтованою вимогу останнього щодо стягнення на його користь 15 991,45 грн. (19 968,43 грн. - 3 976,98 грн.), проте, гадає, що вказана сума відповідно до положень Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», про які мова йшла вище, з огляду на категоричну висловлену відповідачем [PERSON] незгоди на проведення ним відшкодування, підлягає стягненню лише з ПАТ «СК «Інтер-Поліс». Також, виходячи з положень ст. 22 ЦК України, стягненню з ПАТ «СК «Інтер-Поліс» на користь [PERSON] підлягають 600,00 грн., сплачених останнім за складання звіту № 569 від 16 травня 2013 року, яким останній обґрунтовував свої вимоги, звертаючись до суду (а.с. 30). Розглядаючи позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] щодо стягнення з останнього у відшкодування моральної шкоди 7 000,00 грн., суд дійшов до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову в цій частині, виходячи з наступного. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч. 2 ст. 1167 ЦК України (ч. 1 ст. 1167 ЦК України). Згідно з постановою Пленуму Верховного суду від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» визначено поняття моральної шкоди. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до п. 5 вказаної постанови обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Звертаючись до суду, позивачем в обґрунтування заподіяння йому з боку відповідача моральної шкоди було зазначено про те, що під час ДТП він зазнав душевних страждань через пошкодження його майна, тому з моменту пригоди перебуває в стані постійного стресу, у нього виникло безсоння. Крім того, негативні наслідки дорожньо-транспортної пригоди відчули на собі й його близькі, які змушені були відмовитись від реалізації запланованих раніше справ. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до положень ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи положення вказаних статей, приймаючи до уваги те, що позивачем як при зверненні до суду, так і в ході розгляду справи в обґрунтування моральної шкоди та формули розрахунку її компенсації, а також на підтвердження наявності такої шкоди, причинного зв'язку між діями відповідача та її виникненням, її розміром, не було надано доказів з точки зору їх відповідності положенням ст. ст. 57-59 ЦПК України, на які б він посилався як на підставу своїх вимог в даній частині позову, суд надходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог позивача в цій частині. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного та

Outcome: partial