Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-25 00:00:00

29 жовтня 2019 року до Жовтневого районного суду м. Харкова звернулась [PERSON] із позовною заявою до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні майном, в якій просила суд усунути [PERSON] як власнику квартири [ADDRESS] шляхом виселення з неї відповідача [PERSON] та інших осіб, що проживають там з їхнього дозволу чи без такого дозволу (згоди), а також звільнення квартири від їхніх речей та майна - із одночасним вселенням до квартири [ADDRESS] власника [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 20 жовтня 2017 року Жовтневим районним судом м. Харкова по справі №639/21/17 було ухвалено рішення, за яким у квартиру [ADDRESS] був вселений відповідач по справі, [PERSON] , на підставі того, що він на той час був власником вищевказаної квартири. Коли відповідач вселився до спірної квартири, він змінив усі замки на вхідній двері. Постановою Харківського апеляційного суду від 16 липня 2019 року по справі № 638/3013/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] , Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Стрельченко Олени Володимирівни, третя особа: [PERSON] про визнання дій протиправними та скасування рішення позов [PERSON] було задоволено та право власності за [PERSON] було скасовано. На даний час [PERSON] є єдиним законним власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру власності на нерухоме майно, номер інформаційної довідки 183366348. Однак, незважаючи на те, що [PERSON] є єдиним законним власником вказаної вище квартири, відповідач по справі протиправно чинить їй перешкоди у вселенні до належної їй на праві власності квартири, у зв`язку з чим таке незаконне порушення прав та інтересів власника нерухомого майна підлягає судовому захисту. При цьому, самостійно захистити свої права позивач не зможе. Незважаючи на те, що спірна квартира цілком і повністю є її приватною власністю, а відповідач не має жодного законного права вселення та проживання у квартирі, позивач, все одно, не вважає себе вправі самостійно ламати вхідні замки на дверях до своєї власності та самостійно займати своє житло. Адже тоді його дії правоохоронні органи намагатимуться кваліфікувати як самоуправство, порушення недоторканості житла або як умисне пошкодження чужого майна. У свою чергу, [PERSON] неодноразово приходила за адресою належної їй на праві власності квартири, намагалася порозумітися з відповідачем, аби він дав позивачу доступ до її квартири і не чинили їй перешкод у реалізації нею свого права на проживання в своїй квартирі. Але відповідач жодного разу навіть не відкрив вхідні двері, не йшов на контакт із позивачем та не припинив чинити перешкоди у користуванні нею своїм власним житлом. Такі дії відповідача порушують права та інтереси власника майна, спричиняють їй прямі та опосередковані збитки, призводять до втрати вигоди. Відповідач по справі не є членом сім`ї і не має жодного права користуватися квартирою. До того ж, окрім перешкод у володінні і користуванні квартирою, [PERSON] зазнає незручності та ймовірні у майбутньому втрати у зв`язку із накопиченням відповідачем боргів за користування в належній позивачеві квартири послугами підприємств з надання комунальних послуг та можливим відключенням такими підприємствами в подальшому житлового приміщення від мережі постачання своїх послуг. Вказані обставини і вимусили позивача звернутися до суду з зазначеною позовною заявою. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 22 листопада 2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні майном. Призначено судове засідання. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 05 березня 2020 року у задоволенні заяви [PERSON] про зупинення провадження у цивільній справі №639/7664/19 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні майном до набрання законної сили остаточного рішення у цивільній справі № 638/3013/18 - відмовлено. Представник позивача [PERSON] який діє на підставі Довіреності від 03.03.2016 року, в судовому засіданні позовну заяву підтримав, просив суд її задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідач по справі в судове засідання не з`явився, про день, час та місце слухання справи повідомлений належним чином, причина неявки суду не відома. Клопотання про відкладення справи до суду не надходили. Відзив на позовну заяву до суду також не надходив. У зв`язку з цим, суд, згідно вимогам ч. 4 ст. 223 та ст. ст. 280, 281 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи, проти чого не заперечував і представник позивача по справі. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши надані позивачем та долучені до матеріалів справи докази, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. В судовому засіданні було встановлено, що постановою Харківського апеляційного суду від 16 липня 2019 року Апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 27 березня 2019 року скасовано. ухвалено нове. Позов [PERSON] до [PERSON] , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Стрельченко Олени Володимирівни, третя особа - [PERSON] про визнання протиправним та скасування рішення, скасування реєстрації права власності на нерухоме майно задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення про державну реєстрацію та їх обтяжень від 24 жовтня 2016 року, індексний номер - 32007568 про реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] , винесене приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стрельченко Оленою Володимирівною, номер запису про право власності: 17110098. В іншій частині позовних вимог відмовлено. (а.с. 7-14) Постановою Верховного Суду від 18 березня 2020 року постанова Харківського апеляційного суду від 16 липня 2019 року залишена без змін. (а.с. 84-89) Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 03.10.2019 року № 183366348, квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] . (а.с. 15-16) Представник позивача посилається на те, що на теперішній час позивач, як власник квартири [ADDRESS] , не може користуватися своїм майном та розпоряджатися ним, оскільки відповідач [PERSON] проживає у спірній квартирі та чинить перешкоди позивачу у користуванні квартирою. На підтвердження факту проживання відповідача у квартирі позивач надала рішення суду у цивільній справі № 639/21/17. Так, рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 20 жовтня 2017 року позовну заяву [PERSON] - задоволено. Вселено [PERSON] /ідентифікаційний номер [NUMBER] / до належної йому на праві власності квартири [ADDRESS] . Постановою Апеляційного суду Харківської області 22 лютого 2018 року рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 20 жовтня 2017 року залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 08 квітня 2019 року рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 20 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду Харківської області від 22 лютого 2018 року залишено без змін. Представник позивача також в судовому засіданні зазначив, що [PERSON] неодноразово приходила за адресою належної їй на праві власності квартири, намагалася порозумітися з відповідачем, аби він дав позивачу доступ до її квартири і не чинили їй перешкод у реалізації нею свого права на проживання в своїй квартирі. Але відповідач жодного разу навіть не відкрив вхідні двері, не йшов на контакт із позивачем та не припинив чинити перешкоди у користуванні нею своїм власним житлом. На думку представника позивача, такі дії відповідача порушують права та інтереси власника майна, спричиняють їй прямі та опосередковані збитки, призводять до втрати вигоди. Відповіднодо частини 1 статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі статтею 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 Цивільного кодексу України). За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Стаття 150 ЖК України передбачає, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до статті 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом, а припинення права власності можливе лише з підстав, передбачених статтею 346 ЦК України. Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом, то власник житла має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, згідно з положеннями ст. 391 ЦК України. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст. 109 ЖК України, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Відповідно до ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов`язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Частиною 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Всупереч вказаним положенням закону, позивачем по справі не було надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач по справі [PERSON] , або інші особи проживають у квартирі [ADDRESS] та чинять перешкоди позивачу у користуванні її майном. Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 20 жовтня 2017 року, яке набрало законної сили 22 лютого 2018 року про вселення [PERSON] до квартири [ADDRESS] , суд не може вважати належним та допустимим доказом на підтвердження того, що [PERSON] і на теперішній час проживає у спірній квартирі, оскільки з моменту набрання рішенням законної сили минуло вже більше двох років. Крім того, суду не було надано доказів на підтвердження того, що дане рішення суду виконано та [PERSON]. був вселений до спірної квартири. Як вбачається з відповіді відділу обліку та моніторингу інформації реєстрації місця проживання від 13.11.2019 року [PERSON] зареєстрований у м. Харкові не значиться. ( а.с. 28) Будь-яких інших належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів позивач не надала. Отже, достовірно встановити, що на теперішній час відповідач [PERSON] проживає у квартирі [ADDRESS] та чинить перешкоди власнику квартири - [PERSON] у проживанні в ній, у суду не має можливості. Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні майном задоволенню не підлягають. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати залишаються за позивачем по справі. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed