Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-03 00:00:00

30.11.2016 року [PERSON] звернулася до суду в своїх інтересах та в інтересах своїх неповнолітніх дітей : [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] до [PERSON], про вселення позивачки разом з неповнолітніми дітьми в квартиру № 19/2 будинку № 7 по вул. Музичній в м. Чернігові. Позов мотивовано тим, що позивачка перебувала із відповідачем у цивільному шлюбі з 2004 року. В установленому законом порядку вона та її донька [PERSON], [INFO], у вересні 2005 року були вселені у квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]/2, власником якої є відповідач. У 2006 році від цивільного шлюбу з відповідачем народився син, [PERSON], який зареєстрований вищезазначеній квартирі. Під час спільного проживання відповідач зловживав спиртними напоями , вчиняв сварки, внаслідок чого у 2013 році вони з відповідачем припинили шлюбні стосунки, відповідач виїхав з квартири у невідомому напрямку, а вона з дітьми залишилася проживати за місцем реєстрації. Спірна квартира для неї з дітьми це єдине житло, іншого у її сімї немає. Але, у 2015 році відповідач змінив замки на вхідних дверях квартири та не впускає її з дітьми до помешкання, не дивлячись на те, що в квартирі залишились їх з дітьми речі та меблі. Незважаючи на неодноразові звернення до ЖРЕД, дільничного інспектора, поліції, органу опіки та піклування, відповідач продовжує перешкоджати позивачці та її дітям користуватися житловим приміщенням, у звязку з чим вони змушені тимчасово проживати у знайомих, родичів та орендованих квартирах. Ухвалою суду від 04.07.2017 року судом прийнято зустрічний позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою : [ADDRESS]/2. з 01.11.2012 року. Позов мотивовано тим, що квартира, за вищевказаною адресою, належить позивачу на підставі договору купівлі-продажу від 20.02.2004 року, складається з однієї кімнати , площею 21,7 кв.м. З 2005 року він став спільно проживати без реєстрації шлюбу із [PERSON] та її дочкою [PERSON] які 08.09.2005 року були зареєстровані в [INFO]. 02.08.2006 року у них народився син, [PERSON], який зареєстрований у зазначеній квартирі. У 2011 році стосунки із [PERSON] погіршились , з жовтня 2011 року по липень 2012 року він проживав із сином у м. Первомайську Луганської області . Після цього . [PERSON] забрала дитину до м. Чернігова. У вересні 2012 року він повернувся у м. Чернігів, [PERSON] заявила, що вона зустріла своє перше кохання, вагітна, після цього він поїхав у м. Київ на заробітки. Вона вивезла своє майно у сусідню кімнату та з жовтня 2012 року з дітьми проживає у ній. Працюючи у м. Києві, познайомився із [PERSON] , з якою 27.05.201 року зареєстрував шлюб. Зараз у нього на вихованні троє неповнолітніх дітей дружини. Він та його сімя житлом не забезпечені. У м. Сєвєродонецьку він , дружина , діти та його мати проживають в орендованій квартирі, оскільки квартира матері в м. Первомайську знаходиться на тимчасово окупованій території. Крім того , дочка відповідачки [PERSON] 01.01.2017 року досягла повноліття, вселенню в квартиру разом із матірю, як неповнолітня не підлягає. Також зазначив, що на даний час він не заперечує проти залишення зареєстрованим у квартирі сина [PERSON] У судовому засіданні позивач-відповідач, [PERSON] позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини викладені в позові та наявні в матеріалах справи докази. Додатково пояснила, що в спірній квартирі вона з дітьми проживала з 2004 року до 2015 року, після цього відповідач їх вигнав. На даний час відповідач проживає у своєї матері в с. Первомайську, Сватовського району, а вони з дітьми проживають в орендованій поруч квартирі. У спірній квартирі залишились її речі, які вона купляла, коли відповідач проживав у м. Первомайську , але вона забрати їх не може. До 2014 року вона платила за комунальні послуги, потім платити було нічим, оскільки сама утримує дітей, відповідач має заборгованість по аліментах 33 тисячі гривень. У задоволенні зустрічного позову просила відмовити . Представник позивача-відповідача в судовому засіданні доповнила , що позивачка речі з квартири не забирала, відповідач їх вигнав. [PERSON] в спірній квартирі не проживає довгий час, він її закрив. [PERSON] з дітьми зареєстрована в даній квартирі , але вимушена проживати поряд , в сусідній кімнаті, в якій їй дозволила проживати сусідка. Що стосується проживання [PERSON], то у його теперішньої дружини є власне житло , в м. Первомайськ, Сватовського району є будинок. Відповідач позивач . [PERSON] в судове засідання не зявився , про час та місце судового засідання повідомлений в установленому законом порядку. Представник відповідача-позивача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, посилаючись на обставини, викладені в зустрічному позові. Просить в задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний задовольнити. Жодних звернень позивача до відповідача щодо проживання в квартирі не було. Житло в м. Первомайськ це окупована територія, вона не контролюється українською владою. Додатково пояснив, що відповідач спілкується зі своїм сином. У [PERSON] велика родина, проживати в спірній квартирі, площею 21 кв.м. не можливо. Позивачка в квартирі, якій проживає на даний час, зробила ремонт, вставила вікна. Відповідач не заперечує, щоб у його квартирі проживав його син, але категорично проти, щоб тут проживали позивачка та її дочка. Представник органу опіки та піклування Новозаводської районної у місті Чернігові ради в судовому засіданні просила прийняти рішення з урахуванням інтересів дитини. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона доводиться кумою [PERSON] Знає, що позивачка та відповідач жили разом. [PERSON] у 2013 році поїхав на Схід , вона його давно не бачила. [PERSON] взяла із собою тільки особисті речі казала що треба шукати квартирою із меблями. [PERSON],коли випивав, був агресивним, висаджував двері. Вона була свідком того, як [PERSON] побив багато посуду у квартирі, де разом проживали. Коли виселяв [PERSON] вона не бачила. Свідок [PERSON] пояснила, що її сімя товаришувала із сімєю [PERSON], жили поряд. Вони поїхали жити в Луганську область, коли повернулись між ними, наче кішка пробігла. [PERSON] вигнав [PERSON] з дітьми , в 2015 році , перед Новорічними святами. Зі слів [PERSON] , вона намагалася зберегти сімю, розмовляла з [PERSON] , але він не захотів. Їй відомо, що [PERSON] купував спірну квартиру, коли вже проживав із [PERSON] Квартира має 25 кв.м.. а кімната де зараз наймає [PERSON] має 10 кв.м. Заслухавши пояснення позивача-відповідача, представників сторін , представника органу опіки та піклування, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню частково, вимоги зазначені в зустрічному позові не підлягають задоволенню з наступних підстав: Судом встановлено, що [PERSON] належить квартира 19/2 у будинку 7 по вул. Музикальній у м. Чернігові, що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 20.02.2004 року (а.с.76). В квартирі 19/2 будинку № 7 по вул. Музичній у м. Чернігові, крім відповідача, зареєстровані позивачка [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], що підтверджується копією довідки про склад сімї та зареєстрованих у будинку осіб, виданої паспортною службою КП «[PERSON] заводське» № 1391 від 29.02.2016 року (а.с.5). Згідно свідоцтва про народження [PERSON], [INFO], батьками зазначені: батько [PERSON] - відповідач по справі, та мати [PERSON] (а.с.4). Згідно свідоцтва про народження [PERSON], [INFO], батьками зазначені: батько [PERSON] та мати [PERSON] (а.с.53) . В судовому засіданні встановлено, що на даний час [PERSON] разом з дітьми не має можливості користуватися житловим приміщенням, яке належить відповідачу на праві власності, в якій позивачка разом з дітьми проживали окремо від відповідача з 2013 року по 2015 рік, що крім пояснень позивачки та свідків , підтверджується письмовими документами; відповідач, за даний період, у квартирі не проживав та не проживає , не сплачує за комунальні послуги та не дає можливості позивачці проживати у квартирі , що слідує зі змісту зустрічного позову . Протиправна поведінка відповідача щодо членів своєї сім»ї підтверджується і документами, виданими органами внутрішніх справ, органами опіки та піклування (а.с.57, 59). Право на житло гарантоване людині статтями 47, 48 Конституції України. Так, ч. 3 ст. 47 Конституції проголошує, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону та за рішенням суду. Правові позиції Європейського Суду з прав людини, пункт 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі Конвенція) гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла, що охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно ст. 405 ЦК , члени власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Як зясовано в судовому засіданні, між сторонами не укладалось угоди про порядок користування спірним приміщенням, відповідач змінив замки на вхідних дверях квартири. Пізніше, позивачка змушена була покинути квартиру, в якій проживала з дітьми та на даний час проживає у своїх знайомих, через перешкоди, які їй чинить [PERSON], інтересу до житла позивач не втрачала, що підтверджується зверненнями позивачки до органів місцевого самоврядування, правоохоронних органів, підтверджується поясненнями позивачки. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 11 Закон України «Про охорону дитинства» сімя є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сімї разом з батьками або в сімї одного з них та на піклування батьків. А отже обовязок і відповідальність за створення належних умов для проживання дитини покладається на її сімю, тобто в даному випадку батьків. Згідно ч. 2 ст. 18 цього Закону діти мають право користуватися займаним приміщенням як члени сімї наймача або власника жилого приміщення. Виходячи з вищевикладеного, принципів розумності та справедливості, суд вважає, що житлові права [PERSON] та неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] підлягають захисту шляхом вселення їх у квартиру 19/2 у будинку 7 по вул. Музикальній у м. Чернігові, де вони зареєстровані, в судовому порядку. Позовні вимоги в частині вселення [PERSON] до даної квартири , не підлягають задоволенню, оскільки згідно свідоцтва про народження [PERSON], [INFO], на даний час є повнолітньою, позову про усунення перешкод у користування квартирою , шляхом вселення до суду не подавала. Щодо зустрічного позову [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщення, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Згідно із ч. 3 ст. 9 ЖК ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Виходячи зі змісту норм ст. ст. 1, 6, 9, 61 ЖК , місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право й у разі тимчасової відсутності. Цивільним законодавством України, а саме ст. 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Верховний Суд України в Постанові від 16.11.2016 у справі № 6-709цс16 вказав на те, що положення ст. ст. 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сімї, а положення ст. 405 ЦК України, ст. ст.150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сімї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сімї власника без поважних причин понад один рік В судовому засіданні суду не надано жодного доказу того, що [PERSON] разом із дітьми порушила права позивача щодо його власності. Не надано суду доказів про те, що у відповідачки чи її дітей є інше житло, навпаки згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно , у [PERSON] відсутнє нерухоме майно ( а.с.116). Дослідивши докази у справі, суд прийшов до висновку, що [PERSON] та [PERSON] не проживали у квартирі 19/2 у будинку 7 по вул. Музикальній у м. Чернігові, що належить на праві власності [PERSON] з поважних причин. За таких обставин , суд прийшов до висновку , що правові підстави для визнання відповідачів по зустрічного позову такими, що втратили право користування житловим приміщенням відсутні, тому зустрічний позов не підлягає задоволенню.

Outcome: partial