Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-03 00:00:00

29 вересня 2016 року позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 27 вересня 2013 року уклала шлюб із відповідачем,який є громадянином [PERSON] Федерації, шлюб було зареєстровано в Люберецькому управлінні РАЦС Головного управління РАЦС Московської області. Від шлюбу мають малолітню дитину [PERSON],[INFO], яка проживає із нею. Шлюбні відносини із відповідачем припинені на початку 2015 року, із відповідачем проживають окремо, спільного господарства не ведуть, відповідач залишився проживати на території [PERSON] Федерації. Зазначає, що подальше збереження шлюбу неможливо, оскільки між сторонами втрачене взаємне порозуміння, повага та почуття одне до одного. Просить розірвати шлюб із відповідачем. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] до судового засідання не зявились, представник позивача надала до суду письмову заяву, згідно якої позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити з підстав викладених в позовній заяві, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Також задля належного повідомлення відповідача [PERSON] судом було надіслано доручення компетентним органам [PERSON] Федерації про вручення [PERSON] копії позовної заяви з додатками до неї та допиту останнього по суті позову. Проте, доручення повернуто на адресу суду без виконання у звязку з неявкою відповідача до Люберецького міського суду Московської області. Згідно ст. 169 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, або причину неявки буде визнано неповажною, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів, також на підставі ст.ст. 224, 225, 226 ЦПК України, суд за згодою позивача вправі постановити заочне рішення. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. 27 вересня 2013 року укладено шлюб між громадянкою України [PERSON], [INFO] та громадянином [PERSON] [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії ІІІ-ИК №712755, виданого повторно 12.02.2014 року. (а.с.4) Сторони мають від шлюбу малолітню дитину [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії IV-ИК №835335. (а.с.5). З матеріалів справи вбачається, що подружні стосунки сторони фактично припинили на початку 2015 року. Відповідно до ст. 58 Закону України «Про міжнародне приватне право», шлюб між громадянами України, шлюб між громадянином України та іноземцем, шлюб між громадянином України та особою без громадянства, що укладений за межами України відповідно до права іноземної держави, є дійсним в Україні за умови додержання щодо громадянина України вимог Сімейного кодексу України щодо підстав недійсності шлюбу. Згідно ст. 60 Закону України «Про міжнародне приватне право» правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності-правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний звязок іншим чином. Відповідно до ст. 63 Закону України «Про міжнародне приватне право», припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу. Але, відповідного до ст. 3 Закону України «Про міжнародне приватне право» якщо міжнародним договором України передбачено інші правила, ніж встановлені цим Законом, застосовуються правила цього міжнародного договору. Так, відповідно до ст.ст. 28, 29 Конвенції про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, по справах про розірвання шлюбу застосовується законодавство Договірної Сторони, громадянами якої є подружжя на момент подачі заяви. Якщо один з подружжя є громадянином однієї Договірної Сторони, а другий - іншої Договірної Сторони, застосовується законодавство Договірної Сторони, установа якої розглядає справу про розірвання шлюбу. Так позивач [PERSON] є громадянкою України, має зареєстроване у встановленому порядку місце проживання на території України, а тому у даному випадку застосовується чинне законодавство України та вимоги Сімейного кодексу України (далі СК України). Відповідно до ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути предявлений до суду одним з подружжя. Відповідно до ч.1 ст.24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно ч.3, 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до розяснень викладених у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу. Так, судом встановлено, що з червня 2015 року сторони фактично не підтримують шлюбно-сімейних стосунків, не ведуть спільного господарства. В ході розгляду справи судом не встановлено обставин, які свідчать про те, що надання строку для примирення сторонам дійсно допоможе збереженню сім`ї, оскільки їх шлюб носить формальний характер. Відповідно до ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Згідно до положень ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Таким чином, зважаючи, що між сторонами не склалися нормальні сімейні відносини з різних причин, шлюбних стосунків вони не підтримують, спільного господарства не ведуть, суд вважає, що подальше збереження сім'ї є неможливим, а шлюб підлягає розірванню. Згідно ч. 2 ст. 114 Сімейного кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. \~ \~

Outcome: approved