Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-21 00:00:00

29 липня 2014 року публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі Банк) звернулося до Шосткинського міськрайонного суду Сумської області з позовом про стягення у солідарному порядку з відповідачів [PERSON] та [PERSON] загальної заборгованості за договором про надання споживчого кредиту №11347242000 від 16.05.2008 (далі Кредитний договір) в розмірі 12421,26 доларів США, що станом на 03.07.2014р. становило 147081,49 грн, з яких заборгованість за кредитом в сумі 11562,83 доларів США, що за курсом НБУ станом на 03.07.2014 року становить 136916,73 грн., заборгованість за процентами в розмірі 648,53 доларів США, що за курсом НБУ станом на 03.07.2014 року становить 7679,31грн.; пені за прострочення сплати кредиту в сумі 196,61 доларів США, що за курсом НБУ станом на 03.07.2014 року становить 2328,10 грн., а також пені за прострочення сплати процентів в розмірі 13,29 доларів США, що за курсом НБУ станом на 03.07.2014 року становить 157,35 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачами своїх зобов`язань за вказаним кредитним договором та договором поруки. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності, також в цьому клопотанні зазначив, що позовні вимоги він підтримує в повному обсязі. Відповідач [PERSON], належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, в судові засідання жодного разу не з`явилась, заперечень проти позову не надала. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечував, зазначаючи, що строк виконання кредитного зобов`язання ще не настав, а отже кредитор не має права пред`являти до нього вимоги щодо стягнення заборгованості, крім того, вимога Банку про погашення заборгованості направлялись за адресою, де він фактично на той час не мешкав, оскільки починаючи з 01 грудня 2013 року і майже до кінця 2016р. він займався волонтерською діяльністю, пересувався по території країни, з метою надання допомоги українським військовим, у тому числі періодично знаходився у тривалих відрядженнях до зони АТО. Крім того, відповідач у письмових запереченнях на позов, що надійшли до суду 10.05.2017р. вказував, що умови договору щодо надання кредиту в іноземній валюті не відповідають вимогам ст.ст.. 524, 533 ЦК України, крім того звернення Банка з даним позовом суперечить умовам п. 2.1 Кредитного договору, оскільки Банк має можливість задовольнити свої вимоги за рахунок заставного майна квартири [PERSON], а також вказував на пропуск Банком преклюзивного строку, визначеного ч. 4 ст. 559 ЦК України, на звернення з вимогами до нього, як до Поручителя. Суд, заслухавши думку відповідача [PERSON], вившивши матеріали справи, дослідивши обставини та факти, якими обгрунтовуються вимоги, перевіривши їх доказами, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 16 травня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено Кредитний договір. Рішенням Загальних Зборів Акціонерів від 27 жовтня 2009 року Акціонерний комерційний інноваційний банк «УкрСиббанк», у звязку з приведенням своєї діяльності у відповідність до норм Закону України «Про акціонерні товариства», змінив своє найменування на Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», яке виступає правонаступником по всіх правах та зобовязаннях Акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк» /том 1, а.с.36-39/. Так, відповідно до умов статті 1 Кредитого договору позивач надав [PERSON] (Позичальник) кредит в іноземній валюті в сумі 23000,00 доларів США, а [PERSON] зобовязалася повернути наданий кредит у повному обсязі в терміни та розміри, що встановлені графіком погашення кредиту згідно з додатком № 1 до цього договору, але не пізніше 15.05.2018 року та сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі 14 відсотків річних у строк з 01 по 10 число кожного місяця, наступного за тим, за який були нараховані Банком такі проценти. Крім того, сторонами був узгоджений і підписаний Графік погашення кредиту /том 1, а.с.12-14/. Отже, поряд з установленням остаточного строку повернення кредиту, сторони встановили й строки виконання Позичальником окремих зобовязань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобовязання, яке виникло на основі договору. При цьому, доводи [PERSON] про те, що дана угода не відповідає вимогам ст.ст.. 524, 533 ЦК України судом до уваги не приймаються, з огляду на наступне. Частиною 1 ст.524 ЦК України дійсно передбачено вираження зобовязання в національній валюті України. Частина 1 ст.533 ЦК також регулює виконання грошового зобовязання в гривнях. Як вбачається з умов п. 1.1 Кредитного договору і Додатку №1 до договору валютою як кредитування, так і повернення, є долари США. Ст. 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. В той же час, ні Конституцією України, ні іншими нормативно - правовими актами не встановлено заборони на використання іноземної валюти на території України і вона без обмежень приймається на всій території України. В свою чергу, відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання та валютного контролю є Декрет КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» встановлено, що кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи її еквівалент. Відповідно до ст.47, ст.49 даного Закону на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати кредитні операції з валютними цінностями. Відповідно до ст. 5 вище приведеного Декрету КМУ операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ і операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій і валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього Декрету. З цього випливає, що уповноважені банки на підставі банківської ліцензії для здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювані операції з надання кредитів в іноземній валюті. Тобто, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті, згідно з вимогами ст. 5 Декрету КМУ, є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку. Позивачем ще 24.12.2001 була отримана банківська ліцензія № 75 на право здійснення банківських операцій, визначених частиною першою та пунктами 5-11 ч.2 статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», серед яких передбачено право здійснювати операції з валютними цінностям /т.с. 1а.с. 30-41/. Крім того, не впливає на правомірність Кредитного договору, з огляду на дату його укладання, і заборона надання споживчих кредитів в іноземній валюті, встановлена абз.3 п.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції Закону № 3795-VI від 22.09.2011року), ч. 4 ст. 3 Закону України «Про споживче кредитування» від 15 листопада 2016 року за № 1734 VIII. Також слід зазначити, що вказаний договір визнаний недійсним у судовому порядку не був, у тому числі не оспорювався він і [PERSON] З врахуванням викладеного вище, суд вважає доводи відповідача про невідповідність Кредитного договору вимогам закону неспроможним та таким, що не заслуговують на увагу. У відповідності до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. При цьому, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави «Позика», якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. На виконання умов Кредитного договору Банком відповідачу [PERSON] було надано кредит у сумі 23000 доларів США, що підтверджується наявними у матеріалах справи документами та не спростовується відповідачами. Крім того, з метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобовязань [PERSON] за Кредитним договором між позивачем та [PERSON]О (Поручитель) був укладений Договір поруки №204435 від 16 травня 2008 року (далі Договір поруки), відповідно до умов якого Поручитель зобовязався відповідати у повному обсязі за виконання Позичальником, тобто [PERSON], усіх зобовязань, що виникли з Кердитного договору. При цьому, за умовами п. 1.3, 1.4 вказаного договору Поручитель відповідає перед Кредитором у тому ж обсязі, що і Позичальник, за всіма зобов`язаннями останнього за Кредитним договором, включаючи повернення основної суми боргу (в т.ч. суми кредиту, регресу), сплату процентів, комісій, відшкодування можливих збитків, сплату пені та інших штрафних санкцій, передбачених умовами Кредитного договору. Відповідальність Позичальника і Поручителя є солідарною. Згідно з ч. 2 ст. 509 ЦК України зобовязання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів. У відповідності до ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Зобовязання, в свою чергу, згідно вимог ст.ст. 525, 526 ЦК України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Одностороння відмова від виконання зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається. Але, як вбачається з розрахунку заборгованості за кредитним договором, проведеного Банком станом на 03.07.2014 /а.с. 17-28/, в порушення умов Кредитного договору, вимог ст.ст. 525, 526, 1054 ЦК України Позичальником зобовязання щодо повернення кредиту у строки, передбачені графіком погашення, а також сплати процентів належним чином не виконувалися. Так, станом на 23.05.2014р. за Позичальником утворилася прострочена заборгованість за кредитом в сумі 2363,07 доларів США, заборгованість за відсотками у сумі 318,33 доларів США. Частина 1 ст. 612 ЦК України визначає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом, а відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. У відповідності до ч. 1 ст. 549, п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки грошової суми, яку боржник повинен сплатити кредиторові у рази порушення ним зобовязання. Згідно ч. 3 ст. 549 ЦК України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожний день прострочення виконання. При цьому, відповідно до ст.ст. 1, 3 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань від 22.11.1996р. №543/96-ВР платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений ст. 1 вказаного Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Відповідно до п. 4.1 Кредитного договору за порушення Позичальником термінів погашення будь-яких свої грошових зобовязань, передбачених цим договором, зокрема, термінів повернення кредиту (всієї суми або його частини) та/або термінів сплати процентів, Позичальник зобовязався сплатити Банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла у період, за який сплачується пеня, від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого розраховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені, якщо сума такої заборгованості виражена у іноземній валюті. З дотриманням наведених умов Кредитного договору Банком за період з 03.07.2013р. по 03.07.2014р. згідно з розрахунком /а.с.27/ додатково було нараховано до сплати Позичальнику пеню за прострочення сплати кредиту в сумі 196,61 доларів США, що за курсом НБУ станом на 03.07.2014 року, тобто на день нарахування, становить 2328,10 грн., а також пеня за прострочення сплати процентів, що за курсом НБУ станом на 03.07.2014 року становить 157,35 грн. У звязку з порушенням боржником прийнятих на себез зобовязань з вчасного погашення кредиту та сплати процентів Банк, скориставшись передбаченим частиною другою статті 1050 ЦК України та пунктом 6.2 Кредитного договору правом вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, та сплати процентів, належних йому від суми кредиту, надіслав 24 червня 2014 року вимогу Позичальнику про дострокове повернення всієї суми кредиту та повязаних із ним платежів протягом 31 календарного дня з дати одержання цього повідомлення /т.с. 1 а.с. 45,46, 49,50/. При цьому, як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] не отримала вимогу за адресою, зазначеною у Кредитному договорі /т.с.1 а.с. 191, 192/, поштове відправлення було повернуто поштою з відміткою «за закінченням терміну зберігання». В свою чергу, відповідно до п. 6.2 Кредитного договору у випадку неотримання Позичальником вищевказаного повідомлення (вимоги) внаслідок зміни Позичальником адреси (без попереднього про це письмового повідомлення Банку) або з інших підстав, то терміни дострокового повернення кредиту та сплати процентів вважаються такими, що настали, а кредит і плата за кредит обовязковими до повернення і сплати у повному обсязі Банку з 41 календарного дня, рахуючи з дати відправлення Позичальнику повідомлення (вимоги) Банку про дострокове повернення кредиту та плати за кредит. Згідно з умовами п. 2.2 Договору поруки у випадку невиконання Позичальником своїх зобов`язань за Кредитним договором Банк має право пред`явити свої вимоги безпосередньо до Поручителя, які є обов`язковими до виконання останнім на 10-й робочий день з дати відправлення йому такої вимоги (рекомендованим листом). З огляду на наведені умови Договору поруки, Банк 24 червня 2014 року направив також Поручителю аналогічну вимогу про дострокове повернення всієї суми кредиту та повязаних із ним платежів /т.с. 1 а.с. 43,44, 47, 48/. При цьому, як вбачається з матеріалів справи, Поручитель також не отримав вимоги за адресою, зазначеною у відповідному договорі /т.с.1 а.с. 184, 185/. Поштове відправлення було повернуто з відміткою про не вручення через те, що [PERSON] не проживає за цією адресою. Згідно зі ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків. Однак до теперішнього часу у добровільному порядку заборгованість відповідачами погашена не була. Таким чином, як вбачається з розрахунку заборгованості за кредитним договором №11347242000 від 16.05.2008, станом на 03.07.2014 /том 1 а.с. 17-28/ за відповідачами утворилась заборгованість із повернення кредиту на загальну суму 12421,26 доларів США, яка складається з кредитної заборгованості - 11562,83 доларів США; заборгованості по процентам - 648,53 доларів США; пені за несвоєчасне погашення заборгованості у розмірі 2328,10 грн., а також пені за прострочення сплати процентів в розмірі 157,35 грн. При цьому, судом критично оцінюються доводи відповідача [PERSON], з приводу передчасного пред`явлення позивачем позову про стягнення заборгованості, оскільки предявивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату процентів за його користування та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України та наведених вище умов Кредитного договору змінив строк виконання відповідних зобовязань. При цьому, суд не приймаються до уваги і доводи [PERSON] про пропуск Банком преклюзивного строку, визначеного ч. 4 ст. 559 ЦК України, на звернення з вимогами до нього, як до Поручителя. Так, відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України (в редакції, що діяла на час виникнення відповідних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. В свою чергу, відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року N 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно зі статтею 526 ЦК зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Аналогічі позиції викладені і у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15 і у постанові Верховного Суду України від 22 червня 2016 року у справі № 6-368цс16, за якими якщо кредитор на підставі ч. 2 ст. 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобовязання, то передбачений ч. 4 ст. 559 цього Кодексу шестимісячний строк підлягає обрахуванню від цієї дати. Таким чином, реалізувавши право на дострокове повернення кредиту, Банк протягом встановленого строку ч. 4 ст. 559 ЦК України, скористався своїм правом на звернення з відповідними позовними вимогами до Поручителя, подавши позов 29.07.2014р. Крім того, посилання відповідача [PERSON] на неналежне направлення йому вимоги, суд вважає необгрунтованими з огляду на те, що укладаючи Договір поруки [PERSON] особисто повідомляв Банку свої анкетні дані, в тому числі й адресу для листування, при цьому підписуючи вказаний договір [PERSON] погодився з його умовами в тому числі і з п. 5.7, відповідно до якого, листування між сторонами здійснюється шляхом направлення або надання однією стороною відповідних повідомлень іншій стороні на її адресу, що визначена як адреса для листування у розділі 6 цього договору. Так, в розділі 6 Договору-2 як адреса для листування з Поручителем [PERSON] було зазначено: вул. Червона Слобода, буд. 83, с. Литвинівка, Вишгородського району, Київської області і саме за цією адресою була направлена вимога кредитора від 24.06.2017. Виходячи з викладеного [PERSON], знаючи про наявність в нього зобов`язань перед позивачем, зобов`язаний був повідомляти останнього про зміну свого місця проживання (перебування). Доказів наявності виключних і непереборних обставин, які б позбавляли [PERSON] виконати цей обовязок суду, надано не було. На переконання суду, за тих обставин відповідач щонайменше мав можливість повідомили Банку в якості адреси для листування місцезнаходження організації, від імені якої він здійснював волонтерську діяльність. Нарешті, факт неотримання [PERSON] вимоги Банку та причини цього жодним чином не звільняють [PERSON] від виконання прийнятих на себе зобовязань за Договором поруки. Крім того, судом відхиляться як неспроможні доводи відповідача про те, що звернення Банка з вимогами до нього, як до Поручителя, суперечить умовам п. 2.1 Кредитного договору, оскільки Банк має можливість задовольнити свої вимоги за рахунок заставного майна квартири [PERSON] Дані твердження відповідача грунтуються на помилковому тлумаченні цих умов Кредитного договору, якими жодної черговості у реалізації права Банка на отримання належного за рахунок заставного майна або шляхом звернення з відповідними вимогами до Поручителя не визначено. Враховуючи вищенаведене в сукупності, суд дійшов до висновку, що наявність та розмір заявленої до стягнення заборгованості відповідачів перед Банком витікає з умов укладених між сторонами по справі договорів, підтверджується наявними у матеріалах справи документами та не спростовано відповідачами. З огляду на викладене, суд вважає за правомірне позовні вимоги щодо стягнення з відповідачів заборгованості задовольнити в повному обсязі. При цьому, слід зазначити, що згідно зі статтею 524 ЦК України зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті. Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Ураховуючи умови Кредитного договору та положення статті 533 ЦК України, суд дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідачів суми заборгованості за кредитом та за процентами відповідно до умов договору та положень цієї норми, визначену за курсом долара США станом на день ухвалення судового рішення. Наведені висновки суду узгоджуються із правовою позицією ВСУ у справі за № 6-284цс17 від 01 березня 2017 року. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення заборгованість за кредитом в розмірі 11562,83 доларів США, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ (станом на 22 вересня 2017 року- день постановлення рішення) становить 303375 гривень 13 копійок; зі сплати процентів у розмірі 648,53 доларів США, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ (станом на 22 вересня 2017 року) становить 17015 гривень 55 копійок. Разом з тим, враховуючи, що приведеними вище умовами Кредитного договору передбачено сплату пені, розраховану в установленому розмірі від суми простроченого платежу саме в гривневому еквіваленті, а також враховуючи правову позицію ВСУ, викладену у постанові № 6-2667 цс 17 від 16.08.2017р., за змістом якої пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише в національній валюті України гривні, суд вважає за правомірне стягнути з відповідачів пеню за прострочення сплати кредиту в сумі 2328 гривень 10 копійок, а також пеню за прострочення сплати процентів в сумі 157 гривень 35 копійок. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд враховує вимоги ст.. 88 ЦПК України та п. 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», згідно з яким при повному або частковому задоволенні позову майнового характеру до кількох відповідачів судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується ними пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів. Таким чином, з відповідачів на користь позивача у дольовому порядку необхідно стягнути сплачений позивачем судовий збір у розмірі 1470 грн. 81 коп., а саме, по 735 грн. 41 коп. з кожного.

Outcome: approved