Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-28 00:00:00

31 березня 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Свої вимоги мотивував тим, що 04 грудня 1997 року померла [PERSON]. За життя остання склала заповіт, яким заповіла все своє майно [PERSON] позивачу по справі. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на спадкове майно, в тому числі і на земельну частку (пай), розміром 4,14 умовних кадастрових гектарів для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка перебувала у колективній власності сільськогосподарського акціонерно - пайового товариства закритого типу «Кальченківське». Право на земельну частку (пай) належало померлій на підставі сертифікату серії СМ № 004664, виданого на підставі рішення Білопільської районної державної адміністрації від 05 квітня 1996 року № 106. Своєчасно спадщину після смерті спадкодавця [PERSON] позивач не прийняв у звязку з тим, що не мав достатньо коштів для звернення до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та складними сімейними обставинами. Коли він звернувся до нотаріуса із заявою щодо переоформлення спадщини після смерті померлої на себе, то йому було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій у звязку з пропуском встановленого законом шестимісячного строку для прийняття спадщини. Посилаючись на те, що він не може реалізувати своє право на спадщину, позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визначити йому додатковий строк, достатній для подання заяви про прийняття спадщини після [PERSON], яка померла 04 грудня 1997 року. В судове засідання представник позивач [PERSON] за дорученням [PERSON] не зявився, надавши до суду письмову заяву про те, що підтримує заявлений позов, просить розглянути справу у його відсутність (а. с. 23 ). Представник відповідача Кальченківської сільської ради Білопільського району Сумської області в судове засідання не зявився. Сільський голова письмовою заявою повідомив, що проти позову не заперечує, просить розглянути справу без участі представника сільської ради (а. с. 20). Представник третьої особи Білопільської державної нотаріальної контори у судове засідання також не зявився. Нотаріус надіслала заяву про розгляд справи без її участі, при вирішенні справи покладається на розсуд суду (а. с. 21). Враховуючи вищевикладене, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін, на підставі наявних у справі доказів, у відповідності до ч. 2 ст. 197 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Повно, всебічно і обєктивно дослідивши матеріали справи та оцінивши їх в сукупності з точки зору належності, допустимості і взаємозвязку, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлені наступні фактичні обставини справи і відповідні їм правовідносини. Пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року визначено, що вказаний кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обовязків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Суд вважає, що до даних правовідносин слід застосовувати норми Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, який діяв на час їх виникнення, а також норми нині діючого Цивільного кодексу України 2003 року, оскільки спірні правовідносини продовжують існувати. Згідно ч. 1 ст. 524 ЦК Української РСР 1963 року спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Згідно ст. 525 Цивільного кодексу Української РСР, який діяв на час смерті [PERSON], часом відкриття спадщини визначається день смерті спадкодавця. Відповідно до ст. 527 Цивільного кодексу Української РСР, спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця. Зі змісту ч. 1 ст. 534 ЦК УРСР кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Згідно ст. 549 ЦК УРСР для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з дня відкриття спадщини. Зокрема п. 5 «Прикінцевих та перехідних положень» Цивільного кодексу України, який набрав чинності 01 січня 2004 року передбачено, що правила книги 6 Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилась, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Статтею 1216 ЦК України 2003 року визначено, що спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Статтею 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно ч. 1 ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Зі змісту ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.\~ Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, якщо він не заявив про відмову від неї. Згідно ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має право подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. У відповідності до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст.1270 цього кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За приписами ч. 3 ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Згідно п. 24\~Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої\~статті 1272 ЦК України.\~Відповідачами у такій справі є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Судом встановлено, що [PERSON] народився 04 листопада 1971 року в с. Червоне Білопільського району Сумської області, що підтверджується паспортом серії МА 278512, виданого Білопільським РВ УМВС України в Сумській області 09 квітня 1997 року (а. с. 4). У відповідності до свідоцтва про народження серії ЯС № 499472 батьками батька позивача [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] (а. с. 5). Згідно наявної в матеріалах справи копії сертифікату на право на земельну частку (пай) серії СМ № 004664, [PERSON] на підставі рішення Білопільської районної державної адміністрації від 05 квітня 1996 року № 106 належить право на земельну частку (пай) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка перебуває у колективній власності сільськогосподарського акціонерно - пайовогого товариства закритого типу «Кальченківське», розміром 4,14 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) на а. с. 11. У відповідності до наявної в матеріалах справи копії заповіту, посвідченого секретарем виконавчого комітету Кальченківської сільської ради Білопільського району Сумської області 15 травня 1988 року, зареєстрованого в реєстрі за № 11, [PERSON] все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що їй буде належати за законом на день смерті, заповіла [PERSON] позивачу по справі (а. с. 10). Відповідно до свідоцтва про смерть серії І-БП № 228529 [PERSON] померла 04 грудня 1997 року (а. с. 6). З довідки, виданої виконавчим комітетом Кальченківської сільської ради Білопільського району Сумської області від 09 грудня 2014 року № 322-02-20/1 вбачається, що [PERSON] постійно до дня смерті 04 грудня 1997 року проживала на території Кальченківської сільської ради за адресою: с. Червоне Білопільського району Сумської області. Заповіт від імені [PERSON] посвідчувався виконкомом Кальченківської сільської ради за № 11 від 15 травня 1988 року, за реєстраційним номером у спадковому реєстрі № 40837393. Заповіт не змінювався і не відмінявся (а. с. 12). Зі змісту довідки, виданої виконавчим комітетом Кальченківської сільської ради Білопільського району Сумської області від 02 січня 2001 року № 1 вбачається, що [PERSON] дійсно здійснив поховання [PERSON], яка померла 04 грудня 1997 року (а. с. 13). Згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру Білопільської районної державної нотаріальної контори Сумської області спадкова справа після [PERSON], яка померла 04 грудня 1997 року, не заводилась (а. с. 22). Таким чином, у судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] має право на спадщину після смерті [PERSON], однак він не може реалізувати його у звязку з пропуском встановленого законом строку для прийняття спадщини. З огляду на положення абз. 6 п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику у справах про спадкування від 30 травня 2008 року № 7, вирішуючи питання при визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, повязані з обєктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Зі змісту інформаційного листа ВССУ № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року, судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, незнання про існування заповіту, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини (наприклад, встановлення факту проживання однією сім'єю), невизначеність між спадкоємцями хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови. Як вбачається з позовної заяви, позивач [PERSON] пропустив встановлений законом строк для прийняття спадщини у звязку з тим, що після смерті [PERSON] він перебував у скрутному фінансовому становищі, не мав достатньо коштів для оформлення спадкової справи. Суд вважає причини пропуску позивачем, встановленого законом строку для прийняття спадщини, поважними і приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] та визначає йому додатковий строк для прийняття спадщини після [PERSON], яка померла 04 грудня 1997 року, тривалістю три місяці з дня набрання чинності рішенням суду. На підставі викладеного

Outcome: approved