Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-29 00:00:00

7 лютого 2018 року, [PERSON] звернулася до суду з названим позовом, в якому просила суд, зняти арешт з усього нерухомого майна за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, с. Доброолександрівка, вул. Леніна, 8 (реєстраційний номер обтяження : 9609152), накладений постановою ВДВС Овідіопольського РУЮ Одеської області від 02.11.2009 р. на підставі ухвали Жовтневого райсуду м. Дніпропетровська, від 23.06.2009 р. № 2-7718 та стягнути з відповідачів судові витрати в сумі 704,80 грн., мотивуючи це тим, що у серпні 2017 року вона разом із членами своєї родини [PERSON] і [PERSON] звернулися до приватного нотаріуса Овідіопольського районного нотаріального округу [PERSON] для укладення договору дарування, з метою подарувати [PERSON] їхні 3/4 частини житлового будинку за адресою : с. Доброолександрівка, вул. Яна Бароліса (колишні назви - «Леніна», «Центральна»), №8 та подальшої приватизації ним земельної ділянки, що знаходиться під цим будинком, на своє імя. Але в процесі перевірки заборон вона дізналася, що на будинок за цією адресою за зобовязанням абсолютно чужої для неї людини відповідача [PERSON] було накладено арешт, який, 28.12.2007 року спільно зі своїм батьком відповідачем [PERSON] уклали з ПАТ КБ «ПриватБанк» договір іпотеки, відповідно до якого був переданий ними в іпотеку будинок за вказаною адресою, який належить їй. Згодом виявилося, що через помилку колишнього голови Доброолександрівської сільської ради зовсім іншому будинку, який належить на праві власності [PERSON], також був присвоєний такий же номер, як і їхньому будинку, а саме: с. Доброолександрівка, вул. Леніна, 8, хоча даний будинок раніше знаходився за адресою: с. Доброолександрівка. пров. Леніна, 8. В подальшому, постановою Державного виконавця Овідіопольського РВ ДВС ГТУЮ в Одеській області [PERSON] від 02.11.2009 року, на підставі ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська по справі № 2-7718 від 23.06.2009 року, яка була винесена за зверненням ПАТ КБ «ПриватБанк» за зобовязаннями вказаних осіб з договору іпотеки № ОООУСА00000634 від 28.12.2007 року, що був укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] і [PERSON], на будинок [PERSON] за адресою: с. Доброолександрівка. вул. Леніна, 8, був накладений арешт. Хоча їх будинок за адресою с. Доброолександрівка, вул. Леніна, 8, та будинок [PERSON], якому була присвоєно така ж адреса, знаходяться далеко один від одного в різних частинах села. Будинок за адресою: с. Доброолександрівка, вул. Леніна, згодом - «Центральна», а затим - «Яна Бароліса» (остання назва), № 8 належить їй і членам її сімї на праві власності з 1995 року на підставі свідоцтва про право власності на житло. У цьому будинку весь час лише вона зі своїми дітьми та чоловіком були зареєстровані й проживають на сьогодні. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] ніякого відношення до їхнього будинку ніколи не мали й не мають, у їхньому будинку ніколи не проживали й не були зареєстровані, право власності на цей будинок їм також ніколи не належало. Накладення арешту на їх будинок є результатом помилки, яка сталася при присвоєнні будинку [PERSON] тотожної адреси. Позивачка в судове засідання не зявилась, про дату, час та місце судового розгляду повідомлялась належим чином, особисто під розписку, причини неявки суду не повідомила, надавши до суду письмову заяву, в якій свій позов повністю підтримала, просила його задовольнити та слухати справу за її відсутності (а.с. 51,62). Представниця ПАТ КБ «ПриватБанк» в судове засідання не зявилась, про дату час та місце судового розгляду була повідомлена належним чином, поштовим повідомленням про вручення судової повістки з відміткою про вручення, причини своєї неявки суду не повідомила, надіславши до суду письмовий відзив на позовну заяву, в якому просила суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі з огляду на те, що оспорюваний арешт вже скасовано ухвалою Жовтневого райсуду м. Дніпропетровська від 06.06.2011 р. за їхньої заявою про залишення позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] без розгляду на підставі п. 5 ч. 1 ст. 207 ЦПК України та проханням про скасування арешту (а.с. 32,41-43). Відповідачі [PERSON], [PERSON] в судове засідання не зявились, про дату, час та місце судового розгляду повідомлялись належним чином, особисто під розписку, причини неявки суду не повідомили, надавши до суду письмові заяви, в яких позов визнали частково, в частині зняття арешту з майна, і не визнали в частині, що стосується стягнення з них на користь позивачки судових витрат, мотивуючи це тим, що вищевказана помилка, наслідком якої стало накладення арешту на будинку позивачки відбулася не за їх вини, а тому просили суд, відмовити в задоволенні позову в цій частині та проханням про слухання справи за їх відсутності (а.с. 51,63,64). Треті особи [PERSON], [PERSON], в судове засідання не зявились, про дату час та місце судового розгляду були повідомлені належним чином, причини своєї неявки суду не повідомили, надіславши при цьому до суду свої заяви в яких не заперечували проти задоволення позову, та просили розгляд справи проводити за їх відсутності (а.с. 53,55). Представник 3-ої особи : Овідіопольський РВ ДВС ГТУЮ в Одеській області в судове засідання повторно не зявився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, особисто під розписки, причини неявки суду не повідомив, заяви про слухання справи за його відсутності суду не надав (а.с. 39,57). Дослідивши матеріали справи, суд вважає що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною [PERSON] України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною [PERSON] України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обовязковість якого надана Верховною [PERSON] України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, повязаних із відповідними процесуальними діями, тощо. \~ Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) розяснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обовязки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обовязків. \~ Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. \~ Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною [PERSON] України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обовязковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. \~ У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. \~ Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. \~ Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. \~ Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. \~ Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. \~ Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобовязати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. \~ Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. \~ Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. \~ Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. \~ Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. \~ Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. \~ Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. \~\~ Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обовязковою для суду. \~\~ Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. \~\~ Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. \~\~ Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи Відповідно до ст. 1 Протоколу до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Зазначені принципи сформулювано і в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» (23 вересня 1982 р.), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невідємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст. 1 Першого протоколу. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини - стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «[PERSON] проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy) [ВП], заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії» (&?,;...&?с;) [ВП], заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року). Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року). Суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» (James and Others v. the United Kingdom), п. 50, Series A № 98). Відповідно до положення ст. 47 Конституції України держава створює умови, за яких громадянин матиме змогу придбати житло у власність. Стаття 41 Конституції України наголошує кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному Законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтями 316-320,321,328 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава - не втручається у здійснення власником права власності. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності набувається на підставах, що не заборонені Законом, зокрема із правочинів і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із Закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статями 386-393 ЦК України передбачено держава забезпечує рівний захист усіх субєктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Статтею 60 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Судом встановлено, що у серпні 2017 року позивачка, разом із членами своєї родини [PERSON] і [PERSON] звернулися до приватного нотаріуса Овідіопольського районного нотаріального округу [PERSON] для укладення договору дарування, з метою подарувати [PERSON] їхні 3/4 частини житлового будинку за адресою : с. Доброолександрівка, вул. Яна Бароліса (колишні назви - «Леніна», «Центральна»), № 8 та подальшої приватизації ним земельної ділянки, що знаходиться під цим будинком, на своє імя. Але в процесі перевірки заборон вона дізналася, що на будинок за цією адресою, який належить позивачці та третім особа на праві приватної спільної часткової власності згідно свідоцтва на право власності на житло від 14.12.1995 р. виданого згідно з розпорядженням органу приватизації № 240 від 03.12.1995 р. - за зобовязанням абсолютно чужої для неї людини відповідача [PERSON] було накладено арешт, який, 28.12.2007 року спільно зі своїм батьком відповідачем [PERSON] уклали з ПАТ КБ «ПриватБанк» договір іпотеки, відповідно до якого був переданий ними в іпотеку будинок за вказаною адресою, який належить їй. Згодом виявилося, що через помилку колишнього голови Доброолександрівської сільської ради зовсім іншому будинку, який належить на праві власності [PERSON], також був присвоєний такий же номер, як і їхньому будинку, а саме: с. Доброолександрівка, вул. Леніна, 8, хоча даний будинок раніше знаходився за адресою: с. Доброолександрівка. пров. Леніна, 8. В подальшому, постановою Державного виконавця Овідіопольського РВ ДВС ГТУЮ в Одеській області [PERSON] від 02.11.2009 року, на підставі ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська по справі № 2-7718 від 23.06.2009 року, яка була винесена за зверненням ПАТ КБ «ПриватБанк» за зобовязаннями вказаних осіб з договору іпотеки № ОООУСА00000634 від 28.12.2007 року, що був укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] і [PERSON], на будинок [PERSON] за адресою: с. Доброолександрівка. вул. Леніна, 8, був накладений арешт. Хоча їх будинок за адресою с. Доброолександрівка, вул. Леніна, 8, та будинок [PERSON], якому була присвоєно така ж адреса, знаходяться далеко один від одного в різних частинах села. Будинок за адресою: с. Доброолександрівка, вул. Леніна, згодом - «Центральна», а затим - «Яна Бароліса» (остання назва), № 8 належить їй і членам її сімї на праві власності з 1995 року на підставі свідоцтва про право власності на житло. У цьому будинку весь час лише вона зі своїми дітьми та чоловіком були зареєстровані й проживають на сьогодні. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] ніякого відношення до їхнього будинку ніколи не мали й не мають, у їхньому будинку ніколи не проживали й не були зареєстровані, право власності на цей будинок їм також ніколи не належало. Накладення арешту на їх будинок є результатом помилки, яка сталася при присвоєнні будинку [PERSON] тотожної адреси (а.с. 9-13). Так, постановою Державного виконавця Овідіопольського РВ ДВС ГТУЮ в Одеській області [PERSON] від 02.11.2009 року, на підставі ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська по справі № 2-7718 від 23.06.2009 року, був накладений арешт на будинок [PERSON] за адресою: с. Доброолександрівка. вул. Леніна, 8, що підтверджується копією довідки зі спецпідрозділу ВП № 15607326 (а.с. 18-19). \~ \~ \~ \~Відповідно до листа начальника Овідіопольського РВДВС ГТУЮ в Одеській області [PERSON], встановлено, що відділі на примусовому виконанні перебувало виконавче провадження по примусовому виконанні ухвали № 2-77189 від 23.06.2009 року виданого Жовтневим районним судом про накладання арешту на все майно, що належить [PERSON], а саме: нерухоме майно, що знаходиться за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Доброолександрівка, вул. Леніна, 8, інше нерухоме майно, що знаходиться за місцем реєстрації боржника, грошові кошти, що обліковуються на рахунках боржника автомобіль Daewoо (модель Nexia, рік випуску: 2007, тип ТЗ, легковий седан, № кузова/шасі XWB3D31UD7A108106, реєстраційний номер [NUMBER]), та в межах вказаного виконавчого провадження 02.11.2009 року накладено арешт на вказане майно, однак вказане виконавче провадження знищено у звязку із закінченням строку зберігання виконавчих проваджень (а.с. 14,15,20). Також судом встановлено, що згідно листа доручення виданого представницею ПАТ КБ «ПриватБанк», заборгованість за кредитним договором № ODOVGA00000634 від 28.12.2017 року та договором застави у [PERSON], відсутня у звязку із повним виконанням зобовязань за вказаними договорами (а.с. 14-15). З матеріалів позову, а саме з відповіді приватного нотаріуса Овідіопольського районного нотаріального округу [PERSON], вбачається існування арешту всього нерухоме майно [PERSON], враховуючи вищевикладене, зазначений арешт, який накладений саме на житловий будинок, що належить позивачці - прямо порушує її права власності і був накладений за борговими зобовязаннями відповідачів [PERSON] та [PERSON] перед ПАТ КБ «ПриватБанк», який на сьогодні є погашеним, і до яких позивачка та члени її сімї не мають жодного відношення, і відповідно оспорюваний арешт створює обєктивні перешкоди у вільному володінні, користуванні та розпорядженні власним майном, а тому позов в цій частині є обґрунтованим і підлягає задоволенню (а.с. 8). Однак, суд звертає увагу на те, що особа, яка надала доказ на вимогу суду, має право вимагати виплати грошової компенсації своїх витрат, повязаних з наданням такого доказу. Розмір грошової компенсації визначає суд на підставі поданих такою особою доказів здійснення відповідних витрат, однак позивачкою не надано жодного належного та допустимого доказу які б підтверджували витрати які позивачка понесла у звязку із витребуванням доказів, витратами на виклик свідків, що не було зроблено позивачкою по даній справі взагалі, а тому позивачка не понесла очікуваних витрат. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~Що стосується\~стягнення з\~відповідачів судового\~збору у\~розмірі 704,80\~грн.\~-\~суд вважає,\~що з\~матеріалів позову\~не вбачається\~жодної вини\~відповідачів у\~порушені прав\~власності позивачки\~з приводу\~накладення арешту\~на її\~будинок,\~що стало\~наслідком вищевказаної\~помилки у\~тотожності адресі\~будинків позивачки\~та відповідачів,\~до якої\~останні не\~мають відношення, а тому суд вважає необхідним відмовити позивачці в задоволенні позову в частині стягнення з відповідачів судових витрат по справі.

Outcome: partial