Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-28 00:00:00

31 грудня 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» звернулося до суду з позовом до відповідача, у якому просить стягнути заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № [NUMBER] від 11 жовтня 2013 року в сумі 21703 грн. 83 коп., за договором про надання споживчого кредиту № [NUMBER] від 12 листопада 2013 року в сумі 22213 грн. 08 коп. та за договором про надання споживчого кредиту № [NUMBER] від 08 січня 2014 року в сумі 13381 грн. 21 коп. У судове засідання представник позивача не зявився, подав клопотання, у якому просить справу розглянути без його участі та вказав, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач у судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на те, що вона не згодна з тим, що Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» передало право вимоги по її договорам Товариству з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», адже про цей факт її не було повідомлено та згоди на це вона не давала. Також, відповідач просить відмовити позивачу у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, адже останній платіж по договорам вона здійснила у березні 2014 року, а з позовом до суду позивач звернувся у грудні 2017 року. Заслухавши пояснення відповідача та дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку. У судовому засіданні встановлено, що 11 жовтня 2013 року між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту № [NUMBER], згідно умов якого відповідач отримала кредит на споживчі цілі в загальній сумі 18780 грн. зі сплатою відсотків за користування ним у розмірі 0,01% річних на 36 місяців (по 11 жовтня 2016 року) (а/с 19-23). Також, між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та [PERSON] 12 листопада 2013 року було укладено договір про надання споживчого кредиту № [NUMBER], у звязку з чим відповідач отримала кредит на споживчі цілі в загальній сумі 18780 грн. зі сплатою відсотків за користування ним у розмірі 0,01% річних на 36 місяців (по 12 листопада 2016 року) (а/с 36-38). Крім того, 08 січня 2014 року між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту № [NUMBER], згідно якого відповідач отримала кредит на споживчі цілі в загальній сумі 12520 грн. зі сплатою відсотків за користування ним у розмірі 0,01% річних на 36 місяців (по 08 січня 2017 року) (а/с 8-10). Пунктами 1.4.3, 1.4.3.1. договорів про надання споживчого кредиту передбачено, що проценти за користування кредитом нараховуються та сплачуються щомісяця одночасно з погашенням суми отриманого кредиту, виходячи із розміру процентної ставки, визначеної п. 1.1. даного договору. Розмір щомісячних процентів, належний до сплати, зазначений в графіку платежів. Проценти за користування кредитом нараховуються щоденно, на фактичну суму непогашених кредитних коштів за фактичний час користування такими коштами, виходячи з фактичної кількості днів у місяці та році, включаючи день видачі та виключаючи день повернення та сплачуються позичальником відповідно до умов цього договору. Крім того, пунктом 1.4.4 договорів про надання споживчого кредиту визначено, що за управління кредитом позичальник щомісяця, одночасно з погашенням суми кредиту і процентами, сплачує комісію, розмір якої зазначений в графіку платежів, що є невідємною частиною даного договору. 22 грудня 2014 року між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» був укладений договір факторингу № 22/12/14/1-1, за яким Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» передало, а Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» прийняло право грошової вимоги і стало кредитором за кредитними договорами, укладеними між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» і боржниками, в розмірі Портфеля заборгованості. За цим договором Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» одержало право вимагати від боржників належного виконання всіх зобовязань за кредитними договорами, у тому числі і за договорами про надання споживчого кредиту № [NUMBER] від 11 жовтня 2013 року, № [NUMBER] від 12 листопада 2013 року та № [NUMBER] від 08 січня 2014 року (а/с 45-48, 49). Статтею 1077 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобовязується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобовязується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до ч. 1 ст. 1078 Цивільного кодексу України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини. Стаття 512 Цивільного кодексу України передбачає, що кредитор у зобовязанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обовязку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обовязку боржника третьою особою. Кредитор у зобовязанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобовязанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 514 Цивільного кодексу України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобовязанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд не може прийняти до уваги доводи відповідача щодо відсутності її згоди на заміну кредитора у зобовязанні, оскільки частиною 1 статті 516 Цивільного кодексу України передбачено, що заміна кредитора у зобовязанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 статті 516 Цивільного кодексу України визначено, що, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобовязанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обовязку первісному кредиторові є належним виконанням. Як зазначено позивачем, відповідач свої зобовязання за договорами належним чином не виконала ні первісному, ні новому кредитору, у звязку з чим станом на 27 грудня 2017 року утворилася заборгованість: - за договором про надання споживчого кредиту № [NUMBER] від 11 жовтня 2013 року в сумі 21703 грн. 83 коп., з якої 16174 грн. 19 коп. - заборгованість за кредитом, 01 грн. 27 коп. заборгованість по відсоткам, 5528 грн. 37 коп. - комісія, що підтверджується розрахунком (а/с 18). - за договором про надання споживчого кредиту № [NUMBER] від 12 листопада 2013 року в сумі 22213 грн. 08 коп., з якої 16695 грн. 35 коп. - заборгованість за кредитом, 01 грн. 30 коп. заборгованість по відсоткам, 5516 грн. 43 коп. - комісія, що підтверджується розрахунком (а/с 35). - за договором про надання споживчого кредиту № [NUMBER] від 08 січня 2014 року в сумі 13381 грн. 21 коп., з якої 9224 грн. 58 коп. - заборгованість за кредитом, 0 грн. 73 коп. заборгованість по відсоткам, 4155 грн. 90 коп. - комісія, що підтверджується розрахунком (а/с 7). Щодо доводів відповідача про відмову у задоволенні позовних вимог у звязку зі спливом строку позовної давності, суд зазначає наступне. Згідно ст. 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 Цивільного кодексу України). Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність. Так, п. 1 ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ст. 253 Цивільного кодексу України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України). Згідно ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. З матеріалів справи вбачається, що за договором про надання споживчого кредиту № [NUMBER] від 11 жовтня 2013 року відповідачу була видана кредитна картка, термін дії якої по липень 2016 року (а/с 29), за договором № [NUMBER] від 12 листопада 2013 року термін дії кредитної картки жовтень 2016 року (а/с 41 на звороті), за договором № [NUMBER] від 08 січня 2014 року термін дії кредитної картки - жовтень 2016 року (а/с 13 на звороті). Таким чином, оскільки право вимоги у позивача виникло після закінчення строку дії кредитних карток і позивач в межах строку позовної давності звернувся з позовом до суду, а тому строк позовної давності позивачем не пропущено. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» надало позичальнику кредити на споживчі цілі, а тому при укладенні цих договорів банк зобовязаний був дотримуватись вимог Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року, у справі про захист прав споживачів кредитних послуг держава забезпечує особливий захист більш слабкого субєкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України передбачає, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є обовязковим для виконання сторонами. Частиною 1 ст. 509 Цивільного кодексу України визначено, що зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Згідно ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Таким чином, вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за кредитом та відсотками за договорами про надання споживчого кредиту підлягають задоволенню. Проте, суд не вбачає підстав для задоволення вимоги позивача про стягнення з відповідача комісії за управління кредитами, що передбачено пунктом 1.4.4 договорів про надання споживчого кредиту з наступних підстав. З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозвязку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Управління кредитом є супутньою послугою, за надання якої можливе встановлення комісії, проте, встановивши у договорі сплату щомісячної комісії за управління кредитом, банк не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються відповідачу, що є незаконним. Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16. Отже, заявлені позивачем вимоги про стягнення з відповідача щомісячної комісії, яка фактично відповідно до п. 1.4.4 договорів є платою за обслуговування кредиту (управління кредитом), є безпідставними, а тому в їх задоволенні належить відмовити. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. А тому, з відповідача на користь позивача належить стягнути витрати по сплаті судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог. Враховуючи викладене,

Outcome: partial