Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-01 00:00:00

7 липня 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором від 24 червня 2008 року. Позов обґрунтовує тим, що [PERSON] звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву №б/н від 24 червня 2008 року. Відповідач шляхом підписання анкети-заяви підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором виконало в повному обсязі та надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Відповідач не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором відповідно до якого у нього станом на 31 березня 2020 року виникла заборгованість перед АТ КБ «ПриватБанк» в розмірі 34923,11 гривні, з яких: 1298,03 гривень - загальний залишок заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту), 27080,56 гривень - загальний залишок заборгованості за відсотками, 4643,42 гривні - заборгованість по пені, а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 250 гривень - штраф (фіксована частина); 1651,10 гривня - штраф (процентна складова). Враховуючи наведене, просить стягнути з відповідача вказану суму заборгованості за кредитним договором, а також судові витрати по справі. Ухвалою судді від 24 липня 2020 року було прийнято до розгляду позовну заяву АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості та відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено проводити у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін. 7 травня 2021 року представник відповідача, адвокат Колєсов М.Г. подав відзив на позовну заяву в якому позову не визнав, зазначивши, що відповідач дійсно порушував свої зобов`язання перед банком, однак нарахування йому заборгованості зроблена з порушенням чинного законодавства, без належних на те правових підстав. Крім того вказує, що банк звернувся до суду з позовом після спливу строку позовної давності, в зв`язку з чим позовні вимоги, на які частково має право банк, виходячи з норм матеріального права, не можуть бути задоволені. Просив застосувати строк позовної давності, а також в зв`язку із відсутністю належних та допустимих доказів наявності боргу, недотриманням строків звернення до суду за захистом своїх прав просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Представник позивача Меркулова В.В. 6 липня 2021 року подала відповідь на відзив в якому заперечила твердження представника відповідача щодо неправомірності нарахування [PERSON] заборгованості за кредитним договором, вважає, що всі нарахування були зроблені відповідно до норм чинного законодавства. Також вважає, що банк звернувся до суду з вказаним позовом з дотриманням норм матеріального права, а тому просила позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задовольнити в повному обсязі. 2 вересня 2021 року представник відповідача, адвокат Колєсов М.Г., також подав письмову заяву в якій позову не визнав, просив застосувати до вимог банку строки позовної давності, так як остання проплата по кредиту була здійснена відповідачем 29 серпня 2011 року, а строк дії виданих банком кредитних карт закінчився в грудні 2011 року. Після цих дат позичальник ніяких щодо переривання строків позовної давності не вчиняв. З виписки по рахунку вбачається, що 14 серпня 2017 року банком здійснювалося автоматичне зарахування 438,50 гривень в погашення заборгованості з невідомого рахунку. Однак дане зарахування не може вважатися дією з переривання строків позовної давності, оскільки воно відбулося без відому та волі позичальника. Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх сукупності та взаємозв`язку, об`єктивно оцінивши усі наявні докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяв по суті, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 24 липня 2008 року [PERSON] підписав анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку. У заяві зазначено, що [PERSON] згідний з тим, що ця заява разом з пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і тарифами, складають між ним і банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які надані йому в письмовому вигляді (а.с.18). Позивач свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених Договором. Відповідач, в свою чергу, не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, відповідно до умов Договору, що підтверджується розрахунком заборгованості за договором та випискою банку по картковому рахунку, якою підтверджується використання відповідачем кредитних коштів. Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість [PERSON] за кредитним договором №б/н від 24 липня 2008 року станом на 31 березня 2020 року становить 34923,11 гривні, з яких: 1298,03 гривень - загальний залишок заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту), 27080,56 гривень - загальний залишок заборгованості за відсотками, 4643,42 гривні - заборгованість по пені, а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 250 гривень - штраф (фіксована частина); 1651,10 гривня - штраф (процентна складова). Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Частиною першою статті 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Зазначеного правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц (провадження №14-16цс18). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 зроблено висновок, що «без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору». Аналогічного висновку дійшла Перша судова палата Касаційного цивільного суду Верховного Суду у постанові від 23 грудня 2020 року у справі №191/2648/17 у якій зазначено, що, «вимоги про стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом, пені та комісії за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором, а також штрафів є безпідставними, оскільки наявні у матеріалах справи Умови та правила надання банківських послуг, які передбачали сплату процентів, пені, комісій не містять підпису відповідача, а отже, позивачем не доведено, що відповідач, підписуючи анкету-заяву, погодилася на приєднання до цих Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку, ознайомившись з ними. Позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що відповідач розуміла саме ці умови та погодилася з ними, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), саме у зазначених у цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. Тому у цій справі не можна вважати Умови та правила надання банківських послуг ПриватБанку складовою частиною укладеного між сторонами договору, а тому такі вимоги не підлягають задоволенню». Таким чином, обставина надання відповідачем своєї згоди на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку» складає між ними договір, не підтверджена належними доказами. Наданий банком Витяг з Тарифів та Витяг з умов та правил надання банківських послуг, які містяться в матеріалах даної справи, не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 24 липня 2008 року шляхом підписання анкети-заяви. З копії Умов та правил надання банківських послуг (а.с.20-25) вбачається, що згідно з пунктом 9.12 розділу 9 «Інші умови» зазначено, що договір діє протягом 12 місяців з моменту його підписання. Якщо протягом цього строку одна сторона не проінформує другу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на такий же строк. Підписи сторін, що його укладали відсутні. Отже, є всі підстави вважати, що відповідач у даній справі жодним чином не був ознайомлений з умовами надання кредиту, обов`язками клієнта, правами банку, правами клієнта, відповідальністю сторін, тощо. Разом з тим, відповідно до положень статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з ч.5 ст.267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлено позовну давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду. Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного). За правилами ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), початок перебігу якого слід рахувати з дня, коли кредитор дізнався про порушення грошового зобов`язання боржником. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), неодноразово наголошував, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», заяви №22083/93, 22095/93; пункт 570 рішення ЄСПЛ від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України). Як вбачається з наданого розрахунку заборгованості представником позивача (а.с.6-11), відповідачем було внесено останній платіж в рахунок погашення заборгованості за кредитом 29 червня 2011 року в сумі 270 гривень, що також підтверджується й випискою по рахунку відповідача, а термін дії кредитних карток закінчився в грудні 2011 року, що підтверджується довідкою АТ КБ «ПриватБанк» (а.с.17). Також, як вбачається з виписки по рахунку [PERSON] , 14 серпня 2017 року банком був проведений платіж на суму 438,50 гривень шляхом автоматичного списання коштів з рахунку боржника на погашення простроченої заборгованості за кредитом. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2018 року в справі №161/15679/15-ц (провадження №61-765св18) міститься висновок по застосуванню частини першої статті 264 ЦК України та вказано, що з тлумачення цієї норми слідує, що вона пов`язує переривання позовної давності з будь-якими активними діями зобов`язаного суб`єкта (боржника). При цьому не виключається й випадку коли переривання перебігу позовної давності буде відбуватися внаслідок визнання боргу, що здійснюється іншими суб`єктами, якщо на це була виражена воля боржника. Тобто коли боржник виражає свою згодою чи уповноважує на це відповідного іншого суб`єкта. Виходячи з наведеного, автоматичне списання банком коштів з рахунку відповідача в рахунок погашення заборгованості за кредитом не може свідчить про визнання ним свого боргу та слугувати підставою для переривання позовної давності так як доказ того, що таке списання відбулося за згодою останнього позивачем суду не надано. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 січня 2020 року в справі №442/5498/16-ц (провадження №61-37554св18). Таким чином, в ході судового розгляду судом було встановлено, що відповідач уклав договір з позивачем 24 липня 2008 року, отримав кредит у вигляді встановлення кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом, остання проплата відповідачем була проведена 29 червня 2011 року, а тому строк позовної давності для пред`явлення вимоги про стягнення заборгованості за договором споживчого кредиту минув 29 червня 2014 року. З матеріалів справи вбачається, що АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з даним позовом 7 липня 2020 року, тобто з пропуском трьохрічного строку для пред`явлення позову. Представником позивача не надано жодного доказу поважності пропущеного ним строків позовної давності щодо пред`явлення до відповідача вимоги про стягнення заборгованості за договором споживчого кредиту. За правилами ч.1 ст.254 ЦК України, строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяці та числа останнього року строку. Згідно ч.3 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Беручи до уваги ці норми закону, враховуючи, що строк позовної давності для пред`явлення вимоги про стягнення заборгованості за договором споживчого кредиту минув 29 червня 2014 року, відповідач заявив про застосування наслідків спливу строку позовної давності, суд вважає, за необхідне у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити у зв`язку з закінченням строків позовної давності. Відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати у разі відмови у позову залишаються за позивачем.

Outcome: dismissed