Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-17 00:00:00

29.08.2018 року позивач АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором та стягнення судових витрат, обґрунтувавши свої вимоги тим, що 18.02.2011 між ним та відповідачем було укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав боржнику кредит у розмірі 3100, 00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, а відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити проценти за користування ним. Проте відповідач належним чином не виконував зобов'язання за кредитним договором, внаслідок чого утворилась заборгованість станом на 31.07.2018 року у сумі 76\~562, 28 гривень, що складається з заборгованості за кредитом у сумі 2944, 40 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом у розмірі 65\~845, 87 грн., заборгованість за пенею та комісією 3650,00 грн., а також штрафів відповідно умов кредитного договору. Просив стягнути з відповідача суму заборгованості та понесені судові витрати. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 17 жовтня 2018 року по справі відкрито провадження, ухвалено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 15 листопада 2018 року позовні вимоги задоволено, та стягнуто з [PERSON] на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором від 18.02.2011 року № б/н в сумі 72\~440 гривень 27 копійок, з яких: 2 944 гривні 40 копійок - заборгованість за кредитом, 65 845 гривень 87 копійок - заборгованість по процентам за користуванням кредитом, 3 650 гривень 00 копійок заборгованість за пенею та комісією, а також судовий збір у сумі 1762 гривень 00 копійок . Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 09 січня 2019 року заочне рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 15 листопада 2018 року за позовом Акціонерного товариства комерційного банка «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором б/н від 18.02.2011 року, було скасовано і призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. 18.01.2019 року відповідач по справі надав суду відзив у якому просив застосувати позовну давність до позовних вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК», посилаючись на те, що оскільки строк дії картки, яка була йому видана позивачем, закінчився 31 січня 2015 року, позивач пропустив строк звернення до суду, що є підставою для відмови у позові. Представник позивача у наданій відповіді на відзив, яка надійшла до суду 06.02.2019 року, наполягав на задоволенні позову, та зазначив, що датою 31.01.2015 року (останній строк дії картки) визначено кінцеву дату для здійснення позичальником останнього щомісячного платежу по погашенню кредиту в розмірі та строки встановлені тарифами при відсутності по сплаті та простроченої заборгованості, а не кінцевий термін спливу виконання своїх грошових зобовязань за кредитним договором та припинення зобовязань в цілому. 07.02.2019 року представник відповідача [PERSON] надав суду заперечення на відповідь на відзив, посилаючись на те, що згідно ст. 259 ЦПК України договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі, позивач в свою чергу не надав до доказів які б свідчили, що під час підписання сторонами кредитного договору діяли саме Умови (п.1.1.7.31) у редакції, що передбачає збільшення позовної давності до 50 років, оскільки вони відповідачем не підписані. Представник позивача у судове засідання не з'явився, але при подачі позову подав клопотання щодо слухання справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Представник відповідача в задоволенні позову просив відмовити з огляду на пропуск позивачем строку звернення до суду на підставі ч.4 ст. 267 ЦПК України, зазначивши, що строк дії картки закінчився 31 січня 2015 року . Суд, вислухавши вступне слово учасників справи , дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 18.02.2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав боржнику кредит у розмірі 3100, 00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, а відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити проценти за користування ним. Отже, строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії кредитної карти. У зв'язку з невиконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором, станом на 31.07.2018 року за відповідачем утворилась заборгованість у розмірі 76\~652 гривні 28 копійок, з яких: 2 944 гривні 40 копійок - заборгованість за кредитом, 65 845 гривень 87 копійок - заборгованість по процентам за користуванням кредитом, 3 650 гривень 00 копійок заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг, 500 гривень штрафу (фіксована частина), 3622 гривні 01 копійка штрафу (процентна складова). Позивач виконав обовязок перед відповідачем, відповідно до умов договору, відкривши картковий рахунок та надавши кредитний ліміт на платіжну картку. Згідно розрахунку позивача відповідач зобов'язання щодо погашення кредиту в повній мірі не виконував, що призвело до утворення заборгованості. Відповідно до\~ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до\~ст. 527 ЦК України, боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановленого договором або законом, не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту. Згідно ст. 1054 ЦУ України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Встановлені судом обставини свідчать, що відповідно до положень ст.ст.\~526,\~549,\~550,\~611,\~1054 ЦК України\~доводи позивача про наявність у [PERSON] обов'язку щодо сплати заборгованості є обґрунтованими. В той же час суд, бере до уваги клопотання відповідача в частині застосування строків позовної давності, які містяться в матеріалах справи. За правилами ч.3\~ст. 267 ЦК України\~позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. У відзиві відповідач виклав свої заперечення проти позовних вимог позивача, мотивуючи це пропуском трирічного строку на звернення до суду із позовом, із посиланням на відповідні норми цивільного законодавства. Тому суд при вирішенні справи по суті виходить із того, що відповідачем було заявлено клопотання про застосування строків позовної давності. З матеріалів справи встановлено, що відповідачу [PERSON] було відкрито рахунок , та встановлено кредитний ліміт розмірі 3100, 00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Згідно Умов та правил надання банківських послуг (п 1.1.7.12 ) строк дії договору 12 місяців з моменту підписання. Якщо на протязі цього строку жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про закінчення строку дії договору, він автоматично пролонгується на той самий строк. Отже сторони, як вбачається з матеріалів справи, встановили строк повернення кредиту по січень 2015 року включно.\~\~ Відповідно до вимог\~ст. 256 ЦК України\~позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки\~\~\~(стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258\~ЦК\~України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253\~ЦК\~України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України). Як встановлено судом, банк звернувся до суду з вимогами про стягнення з відповідача заборгованості за кредитом у серпні 2018 року. З наданого позивачем листа (а.с.142) вбачається, що відповідач отримав кредитну картку № 4149437703340305, зі строком дії до останнього дня 01.2015 року. Позивачем не оспорювалось, що строк дії картки закінчився 31 січня 2015 року, а нова картка для відповідача з іншим строком дії у АТ КБ «ПриватБанк» не перевипускалась. Кредитна картка діє в межах визначеного нею строку. За договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту\~\~перебіг позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України), а не закінчення строку дії договору. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ 19 березня 2014 року № 6-14цс14. Частиною 1\~статті 259 ЦК України\~передбачено, що позовні давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Звернувшись до суду з позовом про стягнення кредитної заборгованості, банк наполягав на тому, що за згодою з відповідачем, між ними була збільшена позовні давність та визначена у 50 років. Проте, визначений в Умовах та Правилах надання банківських послуг збільшений строк позовної давності не може бути застосований до виниклих між сторонами правовідносин, оскільки відсутня письмова згода позичальника на збільшення позовної давності,\~\~відповідно до положення частини першої\~статті 259 ЦК України. Отже, збільшення позовної давності до 50 років потребувало дотримання сторонами встановленої законом письмової форми шляхом укладення відповідного договору, який боржник мав би підписати, проте доказів на підтвердження цього позивачем по справі не надано, а матеріали справи не містять. За відсутності зазначеного, вважати, що відбулася домовленість між сторонами про зміну тривалості позовної давності, не має. Вказаний висновок суду узгоджується з правовою позицією, висловленою в постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року. Частинами 3-5 ст.\~267\~ЦК\~України зазначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Оскільки, дія картки закінчилась у січні 2015 року , а позов подано у серпні 2018 року, тобто після спливу трирічного строку позовної давності, про застосування якої просив відповідач, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити через пропуск позивачем строку звернення до суду за захистом порушеного права. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed