Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-14 00:00:00

31.10.2018 року позивачі звернулися до суду з вищевказаною позовною заявою на обґрунтування якої вказали, що [PERSON] (позивач-1) з 08.04.1972 року по 30.07.1984 року перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], за час якого у них [INFO] народилася донька - [PERSON] (позивач-2). За свого життя [PERSON] була членом кооперативу колективного гаражу «Жигулі» і користувалася гаражем № 133. [INFO] [PERSON] померла, після її смерті позивачі, як співвласники, продовжували володіти і користуватися даним гаражем, сплачуючи членські внески. Рішенням конференції членів кооперативу колективного гаражу «Жигулі» № 26 від 01.06.2014 року [PERSON] було виключено з членів кооперативу. Однак, попри розбіжність у написанні імені «[PERSON]» - «[PERSON]» стверджують, що це є одна і та ж особа - дружина позивача-1 та, відповідно, мати позивача-2, а тому даний факт підлягає встановленню в судовому порядку. Встановлення даного факту необхідне для захисту права спільної власності позивачів на гараж № 133, адже даний гараж позивач-1 будував власними силами та за спільні з [PERSON] сімейні кошти. Вказав, що після смерті колишньої дружини, їх спільна донька (позивач-2) звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, однак у видачі свідоцтва про право власності на спірний гараж їй було відмовлено, у зв'язку з відсутністю у них (позивачів) правовстановлюючих документів. Таким чином, керівництво гаражного кооперативу в особі його голови Бабійчука М.І., не визнають права спільної власності позивачів на гараж, а тому безпідставно не допускають їх на територію кооперативу, чим протиправно позбавляють користуватися майном, яке знаходиться у їхньому (позивачів) гаражі. На підставі викладеного, позивачі просять: встановити юридичний факт про те, що [PERSON] і [PERSON] є однією і тою ж особою; визнати за ними право спільної сумісної власності на гараж [ADDRESS]; зобов'язати кооператив колективного гаража «Жигулі» в особі його голови Бабійчука М.І. усунути перешкоди в користуванні позивачами гаражем [ADDRESS], шляхом надання постійного, цілодобового та безперешкодного доступу до нього. Судові витрати просять покласти на відповідачів. 10.12.2018 року від голови правління ККГ «Жигулі» Бабійчука М.І. надійшов відзив на позовну заяви, у якому останній зазначив, що [PERSON], яка померла [INFO], та [PERSON], яка отримала документи на встановлення металевого гаража в 1975 році, є зовсім різними особами. Крім того, на думку позивачів, порушення їх прав співвласників спірного гаража відбулося 18.09.2015 року, проте з позовом до суду вони звернулися 31.10.2018 року, тобто після спливу 3-річного строку позовної давності. Так, дані позивачі не мають ніякого відношення до даного металевого гаража, та на переконання відповідачів, мають на меті незаконно заволодіти спірним гаражем, до якого ніхто з них будь-якого відношення не має. В задоволенні позову просить відмовити у повному обсязі та стягнути з позивачів на їх (відповідачів) користь понесені судові витрати (а.с. 50-52). Крім того, в судовому засіданні 26.12.2018 року головою правління ККГ «Жигулі» Бабійчука М.І. було подано заяву про застосування строку позовної давності (а.с. 88). Позивачем-1 14.01.2019 року було подано до суду відповідь на відзив на позовну заяву, у якій вказано, що доводи сторони відповідача, якими він обґрунтовує свої заперечення, спрямовані на введення суд в оману. Зазначає, що його дружина є саме тією особою, якій було виділено у власність гараж [ADDRESS]. Крім того, позовна давність до вимог за негаторним позовом не застосовується, оскільки в даному випадку правопорушення є таким, що триває у часі, а тому такий позов може бути заявлений власником майна впродовж всього часу, поки триває порушення (а.с. 92-95). 21.01.2019 року від голови правління ККГ «Жигулі» Бабійчука М.І. надійшло заперечення на відповідь на відзив. На обґрунтування своїх заперечень сторона відповідача посилається на ту обставину, що позивачами та, зокрема, позивачем-1 не надано жодного документу, який би давав йому право будувати об'єкт нерухомого майна, а саме: рішення про дозвіл на будівництво, будівельний чи технічний паспорт, проект на будівництво, акт про здачу об'єкта в експлуатацію, рішення про виділення йому земельної ділянки для будівництва гаража, ні права власності на землю, на якій знаходиться гараж. Звертає увагу на ту обставину, що до існуючого кооперативного колективного гаража «Жигулі» створеного в 1977 році, існував також ще один кооператив «Жигулі, який був зруйнований, а рішення про його створення втратило силу на підставі рішення Виконкому № 397/1 від 13.10.1977 року (а.с. 102-104). В судовому засіданні позивач [PERSON], який уповноважений також на представлення інтересів позивача [PERSON], заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі з викладених у позовній заяві підстав, просив їх задовольнити. Додатково пояснив, що спірний гараж № 133 у ККГ «Жигулі» був збудований ним особисто в 1972-1973 роках. Даний гараж є металевим, розташований на фундаменті, а також у ньому міститься підвал. Особисто йому дозвіл на будівництво гаража не видавався, такий дозвіл, а також технічний паспорт на гараж був виданий на ім'я дружини в 1975 році. Після смерті [PERSON] (дружини) він звернувся до правління ККГ «Жигулі» з заявою про прийняття його у члени кооперативу. Зауважив, що після одруження, його дружина залишила за собою дошлюбне прізвище. 29.05.2010 року його не впустили в спірний гараж, а також поставили до відому про підвищення розміру членських внесків, у зв'язку з чим відбувся конфлікт з головою ККГ «Жигулі», однак про те, що гараж йому не належить, він дізнався в 2018 році. Представник позивача [PERSON] - адвокат Рязанцев О.Є. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві та відповіді на відзив, крім того зазначив, що при видачі правовстановлюючих документів на спірний гараж, у витязі з рішення Виконавчого комітету було допущено помилку в частині зазначення ім'я колишньої дружини позивача-1 («[PERSON]» - «[PERSON]»), яка потягла за собою помилки в усіх наступних документах, які підтверджують право власності на гараж [ADDRESS]. Вважає, що позивач-1 має право на Ѕ частину гаража, оскільки на момент набуття права власності на гараж дружиною, він перебував у зареєстрованому шлюбі з останньою. Про порушення свого права, яке є предметом даного позову, позивач-1 дізнався у 2018 році під час ознайомлення з протоколом про виключення [PERSON] з числа членів кооперативу. В судовому засіданні голова правління ККГ «Жигулі» Бабійчук М.І. просив відмовити в задоволенні позовної заяви із підстав, які були викладені ним у відзиві на позов та запереченні на відповідь на відзив. Додатково пояснив, що ККГ «Жигулі» був створений на підставі рішення виконкому від 1975 року, відповідно до якого було видано державний акт на право користування земельною ділянкою. Так, кооператив є власником споруд, які розташовані на його території. Металева конструкція спірного гаражу не є прив'язаною до фундаменту. Ствердив, що [PERSON] ніколи не була членом ККГ «Жигулі», в свою чергу позивачами не було надано жодного доказу, що вони мають будь-яке відношення до спірного гаража. Зазначив, що жоден з позивачів не зверталися до нього, як голови правління ККГ «Жигулі» з заявою про прийняття у члени кооперативу. У 2008 році позивач-1 з'явився на території кооперативу, при цьому останній повідомив, що даний спірний гараж належить його дружині, однак на прохання пред'явити документи, які підтверджують право його дружини на користування гаражем, позивачем-1 надано не було. Та обставина, що позивач-1 сплачував членські внески за гараж № 133 не заперечується, однак з 31-єї квитанції, долученої до матеріалів справи, лише 9-ть з них були сплаченими на рахунок ККГ «Жигулі». На сьогоднішній день ККГ «Жигулі» є власником спірного гаража. Представник ККГ «Жигулі» в судовому засіданні пояснив, що стороною позивача не обґрунтовано тієї обставини, що вони є власником гаража. Позивач-1 не є членом гаражного кооперативу, не являється власником гаража, а тому немає будь-якого права вимагати усунути йому перешкоди в користуванні спірним гаражем. Так, у долучених до матеріалів справи документах, що були виданими на право користування спірним гаражем, прізвище та ім'я користувача було зазначено як «[PERSON] [PERSON]», а тому дана особа не являється колишньою дружиною позивача-1, як це стверджує останній. В задоволені позову просив відмовити у повному обсязі. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши та проаналізувавши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступних висновків. Так,позовні вимоги про визнання за позивачами права спільної сумісної власності на гараж [ADDRESS], а також про зобов'язання кооперативу колективного гаража «Жигулі» в особі його голови Бабійчука М.І. усунути перешкоди в користуванні позивачами гаражем № 133, знаходяться у причино-наслідковому відношенні від вимоги про встановлення юридичного факту про те, що [PERSON] і [PERSON] є однією і тою ж особою. Судом встановлено, що позивач [PERSON] (позивач-1) 08.04.1972 року уклав шлюб з [PERSON], який був зареєстрований Луцьким міським відділом РАГСу (а.с. 8). Зі свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого Луцьким міським бюро РАГСу, слідує, що [INFO] народилася [PERSON] (позивач-2). ЇЇ батьками зазначені [PERSON] (батько) та [PERSON] (мати) (а.с. 9). Як вбачається із виписки з рішення Виконкому Луцької міської Ради депутатів трудящих № 211 від 28.06.1975 року «Про надання дозволу на встановлення металевих гаражів», було надано дозвіл, зокрема, [PERSON] встановити тимчасово металеві гаражі на раніше виділеній земельній ділянці в районі вул. Говорова, а також доручити управлінню головного архітектора міста Луцька видати будівельний паспорт (а.с. 64). На підставі вищевказаного рішення № 211 від 28.06.1975 року, [PERSON], як будівнику, 04.09.1975 року було видано паспорт вихідних даних для проектування № 5, для будівництва індивідуального гаража а [ADDRESS] (а.с. 64-зворот). Рішенням Виконкому Луцької міської Ради депутатів трудящих № 322 від 26.09.1975 року «Про організацію кооперативу по будівництву та експлуатації колективного гаража для автомобілів, знаходиться в особистій власності громадян міста» за результатами розгляду матеріалів про утворення кооперативу по будівництву та експлуатації колективного гаража під назвою «Жигулі» на 139 індивідуальних автомобілів по [ADDRESS] було вирішено затвердити рішення зборів від 12.09.1975 року про організацію кооперативу «Жигулі», його статут та списки громадян, які бажають вступити в кооператив, серед яких також є [PERSON] (а.с. 105-112). Разом з тим, рішенням Виконкому Луцької міської Ради депутатів трудящих № 397/1 від 13.10.1977 року «Про організацію кооперативу по будівництву та експлуатації колективного гаража для автомобілів, що знаходяться в особистій власності громадян м. Луцька під назвою «Жигулі»», за результатами розгляду матеріалів про утворення кооперативу по будівництву та експлуатації колективного гаража «Жигулі» на 200 індивідуальних автомобілів по [ADDRESS] було вирішено рішення зборів від 30.06.1977 року про організацію кооперативу, його статуту затвердити, разом з тим, рішення міськвиконкому від 26.09.1975 року № 322 визнано таким, що втратив силу (а.с. 115). З копії рішення Луцького міського народного суду м. Луцька від 30.07.1984 року вбачається, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, про що Луцьким міським відділом РАГСу було внесено відповідний актовий запис № 541 від 05.11.1984 року (а.с. 133). [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданого Вернадським відділом РАГСу м. Москви (а.с. 10). Згідно протоколу № 26 конференції членів ККГ «Жигулі» від 01.06.2014 року, [PERSON] (гараж № 133) за несплату членських внесків більше 6 місяців було виключено з членів ГК «Жигулі» Як вбачається з постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 18.09.2015 року, у відповідь на заяву представника [PERSON] від 18.05.2015 року про видачу йому свідоцтва на право власності на спадщину за законом на гараж, який знаходиться у гаражному кооперативі «Жигулі» в м. Луцьку, що належав померлій [PERSON], було відмовлено у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на вказане майно (а.с. 34). Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Судом встановлено, що позивачам для реалізації їх спадкових прав, першочергово необхідно встановити юридичний факт, що правовстановлюючі документи на гараж, який розташований у кооперативному колективі гаражу «Жигулі», видані на ім'я «[PERSON]» приналежні «[PERSON]». Замість цього позивачами заявлено вимогу про встановлення факту того, що [PERSON] і [PERSON] є однією і тією ж особою, якій у власність було виділено спірний гараж. Відповідно до ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: родинних відносин між фізичними особами; перебування фізичної особи на утриманні; каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню; реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу; належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім'ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. Частиною ч. 2 ст. 315 ЦПК України визначено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Як слідує з роз»яснень, наданих у Постанові Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» (п. 12) судами не встановлюється тотожність осіб, а також імені, по батькові та прізвища осіб, по-різному записаних у документах. За таких обставин, у задоволенні позовної вимоги про встановлення юридичного факту того, що [PERSON] і [PERSON] є однією і тією ж особою слід відмовити. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Як було встановлено судом, 08.04.1972 року у Луцькому міському відділ РАГСу було зареєстровано шлюб укладений між [PERSON] та [PERSON], про здійснено відповідний актовий запис № 173 (а.с. 8). Як вбачається з витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 00022291948 від 07.03.2019 року, внаслідок державної реєстрації шлюбу, укладеного 08.04.1972 року, актовий запис № 173, прізвище дружини [PERSON] було зміненим з «[PERSON]» на «[PERSON]» (а.с. 131). Судом також встановлено, що батьками [PERSON], яка народилася [INFO] вказані: батьком [PERSON] та [PERSON]. Дана обставина підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER], а також повторно виданою копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 07.03.2019 року (а.с. 9, 130). Крім того, як вбачається з копії повторно виданого свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER], 05.11.1984 року було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 129). Аналізуючи зазначені вище обставини, судом достовірно встановлено, що з моменту укладення шлюбу (08.04.1972 року та по день його розірвання (05.11.1984 року) прізвище та ім'я дружини позивача [PERSON] були «[PERSON]». Досліджуючи матеріали справи, суд не вбачає належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів, які б підтверджували той факт, що [PERSON], на ім'я якої були видані правовстановлюючі документи на спірний гараж [ADDRESS], є [PERSON] Василівною, тобто дружиною [PERSON] Отже, на момент надання дозволу на тимчасове встановлення металевого гаража на раніше виділеній земельній ділянці в районі вул. Говорова, а також на дату видачі паспорта вихідних даних для проектування № 5, для будівництва індивідуального гаража в [ADDRESS], прізвище та ім'я дружини [PERSON] у всіх документах було зазначено «[PERSON]», однак вищевказані документи видавалися на «[PERSON]». В свою чергу, посилання сторони позивачів на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23.02.2004 року як на доказ того, що [PERSON] є матір'ю [PERSON] є безпідставним, оскільки не доказує обставини, на які вказують позивачі, як на підставу своїх вимог. Інші позовні вимоги позивачів - про визнання за позивачами права спільної сумісної власності на гараж [ADDRESS], а також про зобов'язання кооперативу колективного гаража «Жигулі» в особі його голови Бабійчука М.І. усунути перешкоди в користуванні позивачами гаражем № 133, є похідними від вимоги про встановлення факту тотожності особи, а тому в їх задоволенні, також слід відмовити. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову [PERSON], [PERSON] до ККГ «Жигулі», Бабійчука М.І. про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання права власності на майно, усунення перешкод у користуванні майном слід відмовити у повному обсязі . Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 1 статті 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно із ч.ч. 4, 5 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. З заявою про поновлення строку звернення до суду позивачі та представник позивача [PERSON] не зверталися, оскільки вважають, що строк позовної давності не пропущено. Як слідує з роз'яснень постанови Пленуму Верховного суду України № 14 від 18.12.2009 р. «Про судове рішення у цивільній справі» (п. 11), встановивши, що строк для звернення до суду пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову у позові з цих підстав, якщо про застосування строку позовної давності заявлено стороною у спорі, і зроблено до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. За таких обставин суд вважає, що у задоволенні позовних вимог [PERSON], [PERSON] слід відмовити у зв'язку з їх недоведеністю. На підставі ст.ст. 15, 16, 328, 391, 392, 1226, 1261, 1296 ЦК України, ст. 22 КпШС України,

Outcome: dismissed