Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-26 00:00:00

29 серпня 2016 року [PERSON]. звернувся до суду з позовом до Донецької міської ради про визнання права власності на житлову квартиру. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 11 січня 2002 року між ним та [PERSON] був укладений договір № 3-87 купівлі-продажу однокімнатної квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], який посвідчено державним нотаріусом Першої державної нотаріальної контори м. Донецька. Позивач вказує, що у липні 2014 року він виїхав з тимчасово окупованої території Донецької області до м. Києва, де на теперішній час постійно проживає. Зі слів сусідів йому стало відомо, що в квітні 2015 року його квартира за вищевказаною адресою була захоплена бойовиками так званої Донецької Народної Республіки, які забрали з неї всі правовстановлюючі документи на квартиру, а саме: договір купівлі-продажу № 3-87 та технічний паспорт. На теперішній час Перша державна нотаріальна контора м. Донецька виїхала з тимчасово окупованої території, а її архів, в якому зберігається копія договору купівлі-продажу зачинений та не функціонує. Ці обставини унеможливлюють отримання дублікату договору купівлі-продажу у встановленому законом порядку. З огляду на вищевикладене, просить визнати за ним право власності на нерухоме майно - житлову квартиру [ADDRESS], загальною площею 36,4 кв.м., житловою площею 18,1 кв.м. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі, окремо зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Представник відповідача Донецької міської ради у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи були повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заяву про розгляд справи у його відсутність не подавав, тому відповідно до п. 4 ст. 169, ст. 224 ЦПК України, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних доказів за відсутності осіб, яка бере участь у справі та без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України. З'ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані у справі докази у їх сукупності, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, на підставі наданих доказів, судом встановлено такі обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття право власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Позивач на підтвердження позовних вимог надав суду копію свого паспорта та Довідку з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна № 65058732 від 04 серпня 2016 року, згідно якого [PERSON] є власником квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 6-8). Інших належних доказів на підтвердження його порушеного права з боку Донецької міської ради щодо відмови у видачі дубліката Свідоцтва про право власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] позивачем суду надано не було, тобто позивачем не було дотримано порядок звернення для отримання дубліката правовстановлюючого документа. Як зазначалось судом вище, з боку позивача суду не надано доказів на підтвердження того, що правовстановлюючий документ на квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], був втрачений, натомість позивач зазначив, що даний документ забрали бойовики так званої Донецької Народної Республіки. Також, суду не надано доказів, на підтвердження того, що право позивача з боку Донецької міської ради в визнанні за ним права власності на квартири є порушеним. Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 60 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Ураховуючи вищенаведене, а також те, що позивач не надав суду доказів на підтвердження позовних вимог щодо втрати документів, наприклад такого, як витягу із газети із оголошенням про втрату правовстановлюючих документів на квартиру, чи відмови відповідача щодо визнання його права на квартиру, тощо, оцінюючи всі досліджені судом докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не є доведеними.

Outcome: dismissed