Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-17 00:00:00

31 лютого 2014 року позивачі звернулися до суду з вищевказаним позовом. Вимоги позовної заяви мотивують тим, що [PERSON] була надана житлова площа в гуртожитку - будинку [ADDRESS], згідно ордеру №1 на зайняття житлової площі в гуртожитку. 10 травня 1988 року позивачі як подружжя вселилися у вказаний будинок та зареєстрували своє місце проживання у ньому. В квітні 2013 року при вирішенні питання про можливість приватизації займаного гуртожитку в порядку, визначеному Законом України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» з'ясувалося, що будинок до комунальної власності міста не передано, а 25 квітня 2013 року проведено державну реєстрацію припинення ВАТ «Миргородських комбінат хлібопродуктів № 2» у зв'язку з визнання його банкрутом. Позивачі вважають, що набули право власності на будинок на підставі ст.344 ЦК за набувальною давністю, оскільки безперервно володіли та користувалися житловим будинком починаючи з 10 травня 1988 року. 25 лютого 2014 року ухвалою Миргородського міськрайонного суду залучено в якості співвідповідача [PERSON]. Причиною залучення даної особи в якості співвідповідача стало встановлення судом, що спірний житловий будинок розташований за адресою: [ADDRESS] зареєстрований за [PERSON], як одноособовим власником з 1983 року. В судовому засіданні [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги підтримали повністю. Відповідач Миргородська міська рада, в особі свого представника - [PERSON], позов визнала, просить задовольнити позовні вимоги Позивача. [PERSON] в судове засідання не з'явився надавши на адресу суду заяву в якій розгляд справи просить провести без своєї участі, просить суд задовольнити позовні вимоги позивачів. Проаналізувавши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Позивач [PERSON] знаходився в трудових відносинах з ВАТ «Миргородський комбінат хлібопродуктів №2». Рішенням виконавчого комітету Миргородської міської Ради народних депутатів від 16 лютого 1988 року № 42 «Про використання будинків під гуртожиток» дозволено комбінату хлібопродуктів № 2 переобладнати будинок [ADDRESS] та тимчасово використовувати його як гуртожиток для працівників комбінату. (а.с.5) Згідно ордеру №1 від 25 лютого 1988 року про зайняття жилої площі в гуртожитку (а.с.6) [PERSON] на період роботи на підприємстві було надано житловий будинок розташований за адресою [ADDRESS], в який він вселився разом зі своєю дружиною, [PERSON], та в якому подружжя проживає і по сьогоднішній день. Згідно довідки №91 від 20 лютого 2014 року наданої на запит суду ДКП «Миргородтехінвентарізація» спірний житловий будинок зареєстрований за [PERSON] згідно свідоцтва № 56 про право власності на будівлю від 12 липня 1983 року, виданого Миргородським відділом комунального господарства, згідно рішення міської ради народних депутатів №389 від 15.06.1983 року. (а.с.26) Предметом даного позову є вимога позивачів про визнання за ними за набувальною давністю права власності на вказаний вище житловий будинок. При цьому позивачі вказують на те, що у даному приміщенні вони проживають з 1988 року. Відповідно до ч.1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб'єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. Відповідно до частини 1 статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володітє нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду (частина 4 статті 344 ЦК України). За змістом даної правової норми, окрім іншого, підставою для визнання у судовому порядку за особою права власності на майно за набувальною давністю є добросовісність володіння даним майном протягом визначеного Законом строку і відсутність будь-яких правовідносин із його власником щодо користування ним. Судом встановлено, факт того, що позивачі [PERSON] та [PERSON] понад десять років проживають та доглядають за житловим будинком, з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою [ADDRESS], належний на праві приватної власності [PERSON], а отже за правилами ч.1 ст 344 ЦК України набули право власності на це майно. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає з моменту державної реєстрації. Згідно ч.4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову за умови, що визнання відповідачем позову не суперечить закону або не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Відповідно до вимог п.1 та 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року. Правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом (тобто з 01 січня 2001 року). Отже, суд приходить до висновку про законність вимог позивачів, які підлягають задоволенню. На підставі ст. 47 Конституції України; ст.ст. 328, 344, 392 ЦК України і

Outcome: approved