Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-13 00:00:00

30.10.2018 року заявники звернулись до суду із спільною заявою, відповідно до якої просили розірвати шлюб між ними, зареєстрований 09.09.2011 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Житомирського міського управління юстиції, актовий запис № 1621, просили залишити [PERSON] прізвище - «[PERSON]». Заява обґрунтована тим, що заявники у шлюбі мають малолітню дочку: [PERSON], [INFO]. Разом з тим, сімейне життя між сторонами не склалося, шлюбні відносини фактично припинені, спільне господарство сторони не ведуть. Між сторонами досягнуто згоди щодо участі у вихованні та утриманні спільної дитини. За таких обставин, просили шлюб розірвати. Ухвалою судді від 27.11.2018 відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. Заявники в судове засідання не з'явилися, від заявниці надійшла заява до суду про розгляд справи за їхньої відсутності, просила заяву про розірвання шлюбу задовольнити та розірвати шлюб. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що заява підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Так, 09.09.2011 року між заявниками [PERSON] та [PERSON] відділом державної реєстрації актів цивільного стану Житомирського міського управління юстиції, актовий запис № 1621, що підтверджується свідоцтвом про одруження, серія [NUMBER] від 06.09.2018 (а.с. 9). Від спільного подружнього життя сторони мають малолітню дитину: [PERSON], [INFO] (а.с. 10). Положеннями статей 21, 24 Сімейного кодексу України передбачено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. У відповідності до ч.3 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про розірвання шлюбу за заявою подружжя, яке має дітей. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту: реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення. Відповідно до ч. 1 ст. 109 СК України, подружжя, яке має дітей, має право подати до суду заяву про розірвання шлюбу разом із письмовим договором про те, з ким із них будуть проживати діти, яку участь у забезпеченні умов їхнього життя братиме той з батьків, хто буде проживати окремо, а також про умови здійснення ним права на особисте виховання дітей. Згідно роз'яснень, які містяться в пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11 розірвання шлюбу судом за спільною заявою подружжя, яке має дітей (ст. 109 СК України) провадиться в окремому провадженні у випадку, якщо існує взаємна згода подружжя щодо розірвання шлюбу. При розгляді справи суд встановлює, чи відповідає заява про розірвання шлюбу дійсній волі дружини та чоловіка, та чи не будуть після розірвання шлюбу порушені їх особисті та майнові права, а також права їх дітей. Таким чином, в ході судового засідання суд повинен з'ясувати наявність вільного волевиявлення кожного із подружжя як щодо розірвання шлюбу, так і щодо змісту договору, а також у з'ясуванні відповідності умов договору інтересам дитини (дітей). Розірвання шлюбу за спільною заявою подружжя може мати місце лише при умові якщо, між іншим, буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка. Враховуючи докази, що містяться у матеріалах справи, з огляду на спільну заяву подружжя, договір, підписаний сторонами, обставини, викладені в заяві, про те, що шлюбні відносини між заявниками фактично припинилися, спільне господарство не ведуть, подальше спільне життя та збереження шлюбу між ними суперечить інтересам подружжя, суд дійшов висновку про те, що збереження сім'ї є неможливим, шлюб підлягає розірванню. Відповідно до ч. 3 ст.109 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили (ч. 2 ст. 115 СК України). З врахуванням наведеного, суд приходить, що заява є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст.113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Отже, вирішення питання про те, яким прізвищем іменуватися після розірвання шлюбу є виключним правом того, хто у зв'язку із шлюбом змінив своє прізвище. В такому випадку, заявниці [PERSON] залишити після розірвання шлюбу прізвище «[PERSON]». Відповідно до ч.7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення в окремому провадженні судові витрати не відшкодовуються.

Outcome: approved