Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-17 00:00:00

29 грудня 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , в якому просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] . В обґрунтування свого позову [PERSON] посилається на те, що на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку №3855 від 10.10.1978 року йому на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] , що також стверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Відповідач по справі [PERSON] є його невісткою та колишньою дружиною його сина - [PERSON] . Після офіційного одруження 21.09.2002 року, його син [PERSON] звернувся до позивача з проханням мешкати разом з дружиною [PERSON] та її дочкою [PERSON] в будинку позивача, оскільки їм тоді ніде було проживати окремо, та попросив надати дозвіл на тимчасову реєстрацію [PERSON] та її дитини [PERSON] в його будинку. 08.11.2003 року відповідач [PERSON] народила близнюків [PERSON] та [PERSON] , але дозвіл на їх реєстрацію в будинку позивач не надавав. У 2012 році позивач дізнався, що [PERSON] та його син, без його згоди зареєстрували в будинку своїх неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] , [INFO], після чого відносини між ним і сином та невісткою [PERSON] дуже зіпсувались, в наслідок чого в червні 2013 року син разом зі своєю сім`єю виїхали з його будинку та стали проживати окремо. В 2016 році шлюб між його сином та відповідачем [PERSON] було розірвано на підставі рішення суду і з січня 2016 року, позивач більше відповідача не бачив. Таким чином, на сьогоднішній день відповідач [PERSON] вже не є членом сім`ї позивача, проте залишається бути зареєстрованою в належному йому будинку разом зі своїми дітьми, що підтверджується відповідною довідкою про склад сім`ї, добровільно зніматися з реєстрації відповідачі відмовляються. На даний час позивач має намір розпорядитися своїм майном на власний розсуд, а саме відчужити належне йому домоволодіння, однак майбутні покупці категорично відмовляються придбавати домоволодіння з зареєстрованими особами. Крім того, позивач вимушений нести витрати по утриманню житла, виходячи з кількості зареєстрованих у ньому осіб, також він не має можливості отримати житлову субсидію, в такий спосіб фактично позбавлений можливості вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, а тому посилаючись на вимоги ст.ст. 391,405 ЦК України, позивач був змушений звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 28 січня 2019 року відкрито провадження у справі. Представник позивача - адвокат Олійник О.А. в судове засідання не з`явилася, надавши суду заяву про розгляд справи у її відсутність, згідно якої позов підтримала у повному обсязі та не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] у підготовчому засіданні позов не визнала, одночасно зазначила, що за місцем реєстрації вона та її діти не проживають, фактично вона мешкає за адресою: [ADDRESS] . В подальшому, в судове засідання, призначене на 18 червня 2019 року о 13.45 годин відповідач не з`явилася, була повідомлена належним чином, причину неявки суду не повідомила, відзив на позов не подала. Відповідач [PERSON] відзив на позов не подала, в судове засідання також не з`явилася, була повідомлена належним чином, причина неявки не відома. Зважаючи на те, що справа вже досить тривалий час перебуває в провадженні суду, в свою чергу, відповідачі по справі не скористалися своїм правом щодо подачі відзиву на позов або доказів на спростування обставин, викладених позивачем у позові, судом вживались всі можливі заходи для виклику відповідачів в судове засідання, а тому з метою дотримання права позивача на доступ до правосуддя,суд у відповідності до ст. 280 ЦПК України, з погодження позивача, провів заочний розгляд справи без участі відповідачів, за наявними у справі доказами. Представник третьої особи відділу реєстрації та обліку громадян виконавчого комітету Новомосковської міської ради в судове засідання не з`явився, звернувшись до суду з заявою про розгляд справи у його відсутність (а.с.53). Представник третьої особи виконавчого комітету Новомосковської міської ради в особі органу опіки та піклування Ковтун В.В. в судове засідання не з`явилася, у своїй заяві про розгляд справи у відсутність представника органу опіки та піклування, зазначила, що з урахуванням ст.12 ЗУ «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», ст.ст. 17,18 ЗУ «Про охорону дитинства» орган опіки та піклування заперечує проти задоволення позову в частині зняття з реєстрації неповнолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] , [INFO], оскільки неповнолітні діти були зареєстровані в спірному житловому будинку, як члени родини власника житлового приміщення (а.с.53). На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Суд, дослідивши докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що позивач являється власником житлового будинку [ADDRESS] , який належить йому на підставі Договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку №3855 від 10.10.1978 (а.с.7-9), що також підтверджується витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 146802689 від 26.11.2018 року (а.с.10). Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеним законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає суду підстави дійти висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Згідно домової книги на будинок [ADDRESS] (а.с.11-15), довідки про склад сім`ї (а.с.56), а також у відповідності до відомостей відділу адресно-довідкової роботи Управління паспортної роботи громадянства та реєстрації фізичних осіб ГУ ДМС України у Дніпропетровській області (а.с.23,24) у зазначеному житловому будинку зареєстрованими значаться відповідачі по справі - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO], які в розумінні вимог Житлового Кодексу України, являються членами сім`ї власника та були зареєстровані у будинку зі згоди позивача. Частина 2 ст. 405 ЦК України передбачає, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що в зазначеному домоволодінні зареєстровані також неповнолітні діти відповідача [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується домовою книгою, довідкою про склад сім`ї. При цьому, як зазначає позивач у своєму позові, згоди на реєстрацію неповнолітніх дітей у належному йому домоволодіння він не надавав. Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Стаття 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає право дитини на житло. Відповідно до вимог цього закону держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. У відповідності до ч.3 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Вимоги ст.156 ЖК України передбачають, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Так, суду подано акт голови квартального комітету №13, складений 25 вересня 2018 року за участю сусідів, у відповідності до якого [PERSON] , [INFO], [PERSON] , [INFO], [PERSON] , [INFO], [PERSON] , [INFO], - зареєстровані, але не проживають в будинку [ADDRESS] з 2016 року (а.с.16). У відповідності до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Як випливає із зазначеної норми закону, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно при позбавлення права власності на житлове приміщення, позбавленні права користування житловим приміщенням, визнанні особи безвісно відсутньою, оголошенні фізичної особи померлою. З огляду на те, що Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15). Поряд з цим, відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Згідно зі ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В свою чергу, відповідачами до суду не надано жодного належного та допустимого в розумінні ст.ст. 76-81 ЦПК України доказу на спростування обставин, викладених позивачем у позові. Як зазначає у своєму позові [PERSON] , наявність реєстрації відповідачів у належному йому на праві власності житловому будинку, заважає йому вільно розпоряджатися своєю власністю, у зв`язку з чим, суд вважає за необхідне визнати [PERSON] , неповнолітніх дітей: [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] . Даних про наявність будь-якої домовленості між позивачем та відповідачами, з приводу користування житловим приміщенням, а також доказів про поважність причин відсутності відповідачів у житловому приміщенні за місцем реєстрації суду не надано. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved