Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-30 00:00:00

30.01.2017 року позивач звернулася в суд із позовом до відповідачів, у якому просила: «визнати незаконним та скасувати рішення Козівської селищної ради №370 від 09.11.2007 року в частині передачі гр. [PERSON] безоплатно у приватну власність земельної ділянки для ведення особистого підсобного господарства, площею 0,31 га, за адресою: [ADDRESS]» та «визнати недійсним Державний акт серії [NUMBER] на право власності на земельну ділянку, площею 0,31 га, для ведення особистого селянського господарства, що по [ADDRESS] , кадастровий номер [NUMBER] , який виданий 15.04.2008 року [PERSON] , та зареєстрований Управлінням земельних ресурсів у Козівському районі, за №01.08.650.02521 в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі, та скасувати його державну реєстрацію.» (а.с.5). Обгрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач вказує, що [INFO] помер її батько - [PERSON] , який проживав у на [ADDRESS] , а [INFO] - померла її мати - [PERSON] , яка проживала за тією ж адресою. Вказує, що [PERSON] на праві власності належали наступні земельні ділянки: для обслуговування житлового будинку - 0,15 га, для ведення особистого підсобного господарства - 0,60 га, які розташовані на території смт. Козова, які належали її батькові на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER] від 30.12.1997 року. Згадані земельні ділянки не мали присвоєних кадастрових номерів і, на її замовлення, було виготовлено відповідну технічну документацію, яку в подальшому подано до відділу Держгеокадастру у Козівському районі для внесення відомостей про такі до Державного земельного кадастру. Однак в реєстрації відомостей щодо однієї із земельних ділянок їй було відмовлено через те, що площа такої співпадає із земельною ділянкою з кадастровим номером [NUMBER] , яка зареєстрована за [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 15.04.2008 року, виданого [PERSON] на підставі рішення «Козівської селищної ради №370 від 19.11.2007 року». Вважає, що приймаючи оскаржене рішення про виділення [PERSON] земельної ділянки площею 0,31 га та видаючи відповідний державний акт селищна рада порушила право власності на земельну ділянку, яка належала її батькові згідно з державним актом серії [NUMBER] від 30.12.1997 року. Вказує, що при виділенні його батькові земельної ділянки для ведення особистого підсобного господарства площею 0,15 га [PERSON] погоджував межі такої і тому вчинив дії щодо приватизації земельної ділянки, належної її батькові, свідомо. Зазначає, що при проведенні приватизації земельної ділянки відповідачем [PERSON] не було дотримано вимог закону, в тому числі не встановлено та не узгоджено розміри та межі земельних ділянок, в результаті чого обмежено право власності на земельну ділянку, яка належала її батькові, а також її права як спадкоємця. Ухвалою судді Козівського районного суду Тернопільської області від 31.03.2017 року відкрито провадження у цій справі та призначено попереднє судове засідання (а.с.42). 27.11.2017 року на адресу суду надійшов відзив на позов від відповідача Козівської селищної ради Тернопільської області, у якому представник останньої визнав заявлені позовні вимоги, вказавши при цьому, що земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства площею 0,16 га по [ADDRESS] (а саме частина земельної ділянки із площі 0,31 га) повинна залишитися у власності [PERSON] (а.с.51-52). 24.11.2017 року від представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів - відділ Держгеокадастру у Козівському районі Тернопільської області (надалі - відділ Держгеокадастру) надійшли письмові пояснення, згідно яких 29.11.2016 року позивач подала до відділу Держгеокадастру заяву про реєстрацію земельної ділянки з долученою технічною документацією. За цією заявою було зареєстровано 4 земельні ділянки, а у реєстрації п`ятої площею 0,15 га було надано відмову, оскільки ця земельна ділянка перетиналася з ділянкою [NUMBER] , яка належить [PERSON] на 72,4079% (а.с.53). 27.11.2017 року від представника відповідача надійшло клопотання, у якому останній просив суд зобов`язати [PERSON] усунути істотні недоліки позовної заяви, відкласти проведення попереднього засідання та надати додатковий строк для подачі заперечення щодо позовних вимог (а.с.56). 21.12.2017 року позивач подала заяву про долучення до матеріалів справи квитанції про сплату судового збору в розмірі 640,00 грн. (а.с.60). Крім того, 08.02.2018 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив, у якому останній спростовує доводи відповідача [PERSON] про те, що сім`я позивача не користувалася спірною земельною ділянкою (при цьому покликається на покази свідків); про те, що місцезнаходження спірної земельної ділянки на [ADDRESS] не відповідає вимогам законодавства (зазначає, земельні ділянки для ведення особистого (підсобного) селянського господарства не мають прив`язки до нумерації житлового будинку, а інколи і вулиці); про те, що спірна земельна ділянка не належала батькові позивача, оскільки він помер [INFO] (при цьому покликається на те, що така належала [PERSON] на підставі державного акта на право приватної власності на землю від 30.12.1997 року, який був виданий за 10 років до ухвалення оскарженого рішення). Також, представник позивача звертає увагу суду на те, що покликаючись у відзиві на ті чи інші документи (зокрема на «Генеральні плани від 15.11.1947 року та від 06.04.1962 року») не надає їх копій відповідно до вимог цивільного процесуального законодавства. Вказує, що твердження відповідача про те, що Державний акт серії [NUMBER] від 30.12.1997 року підписаний не головою Козівської селищної ради [PERSON] , а іншою особою, є припущенням, на якому доказування ґрунтуватися не може. Спростовуючи твердження [PERSON] про те, що жодна із належних [PERSON] земельних ділянок не є суміжною із його земельною ділянкою вказує на зміст державного акта [NUMBER] від 30.12.1997 року, згідно з яким зазначено межу «від А до Б гр . [PERSON] » та покликається на технічну документації земельної ділянки належної батькові позивача у якій міститься акт обстеження і погодження меж земельних ділянок із записом «гр. [PERSON] » та підписом навпроти цього прізвища. У поданій відповіді на відзив вказує також на необґрунтованість поданого представником відповідача клопотання про забезпечення судових витрат, з підстав викладених у п.9 цієї відповіді на відзив. Надаючи відповіді на поставлені представником відповідача [PERSON] питання зазначає: мотиви визнання відповідачем Козівською селищною радою Тернопільської області можуть свідчити про помилковість раніше прийнятого рішення та неврахування при його прийнятті меж земельної ділянки [PERSON] (щодо питання №1); орган місцевого самоврядування не передавав [PERSON] земельної ділянки на [ADDRESS] , оскільки земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства не мають прив`язки до номерів житлового будинку, а інколи і вулиці, так як їх виділення не пов`язане із місцем проживання особи (щодо питання №2); твердження про підписання акту [NUMBER] від 30.12.1997 року іншою особою є припущенням, яке слід довести. При цьому, зазначає, що законодавство не забороняє підписання державного акту іншою уповноваженою особою (щодо питання №3); Частина 1 ст.56 ЗК України в редакції від 18.12.1990 року передбачала норми безоплатної приватизації за кожним громадянином (а не сім`єю), а розмір земельної ділянки для ведення особистого підсобного господарства в межах безоплатної приватизації міг становити не більше 0,6 га. У зв`язку із вищевказаним, просив: долучити до матеріалів справи відповідь на відзив та відмовити у задоволенні клопотання представника відповідача про забезпечення судових витрат у справі (а.с.62-66). 27.02.2018 року на адресу суду надійшов відзив представника відповідача, у якому останній просив: відмовити в повному обсязі у задоволенні позовних вимог [PERSON] ; «через явну необґрунтованість та завідому безпідставність позовних вимог зобов`язати позивача внести на депозитний рахунок суду 7500 грн. за надання відповідачу [PERSON] адвокатом правничої допомоги». Крім того, на підставі ст.179 ЦПК України також просив позивача чи її представника обґрунтувати: чи є підстави для визнання органом місцевого самоврядування позову і таким чином клопотати про скасування свого рішення, якщо щодо площі 0,16 га у позивачів немає претензій; чи допущено органами місцевого самоврядування порушення вимог чинного на момент виділення [PERSON] земельної ділянки законодавства, зважаючи на те, що виділена останньому земельна ділянка перебувала у користуванні родини [PERSON] з 1946 року та знаходилася на [ADDRESS] ; «чи підставним буде, коли [PERSON] звернуться до про скасування Державного акту серії [NUMBER] від 30.12.1997 р. на право власності на землю виданого гр. [PERSON] , згідно якого йому передавалося у власність 0,15 га для обслуговування житлового будинку та 0,60 га для ведення особистого підсобного господарства, а всього 0,75 га підписаного не Головою Козівської селищної ради народних депутатів п. [PERSON] , а іншою особою?»; чи було допущено «Козівською селищною радою народних депутатів» порушення вимог ч.1 ст.56 ЗК України у зв`язку з передачею [PERSON] понад -,60 га земельних ділянок для ведення особистого підсобного господарства, в тому числі відсутність у повному розмірі відповідних відомостей у земельно-облікових документах. Обгрунтовуючи вказані вище вимоги, викладені у відзиві, представник відповідача [PERSON] покликається на те, що позивач помилково вказав, що частина земельної ділянки виділеної [PERSON] площею 0,15 га належала [PERSON] .. Зазначає також, що спірною земельною ділянкою [PERSON] та [PERSON] ніколи не користувалися, а родина [PERSON] користується нею більше 70 років, що підтверджується Генеральним планом присадибної ділянки від 15.11.1947 року площею 0,42950 та Генеральним планом від 06.04.1962 року. Вказує, що спірна земельна ділянка не могла станом на 09.11.2007 року належати [PERSON] , оскільки він помер [INFO] . Більше того, звертає увагу суду, що жодна із наданих [PERSON] земельних ділянок не межує із земельними ділянками [PERSON] і такі не є земельними ділянками, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] , а є земельною ділянкою «у [ADDRESS] ». Також, вказує, що державний акт серії [NUMBER] виданий [PERSON] підписаний не уповноваженою особою та є «фальшивим» (а.с.73-75). Крім того, 27.02.2018 року представником відповідача [PERSON] - [PERSON] подано також і заперечення, у якому останній вказує, що усі доводи представника позивача, викладені у відповіді на відзив є припущеннями, надуманими, необґрунтованими та безпідставними твердженнями. Зазначення представником позивача тих чи інших обставин є невмотивованим та декларативним. Оцінка ж тих чи інших обставин справи, здійснена представником позивача не входить до його компетенції, а виникнення спору «слід пояснювати зловживання покійних [PERSON] , які мали доступ до оформлення документів в сфері землеустрою через доступ до них під час трудової діяльності у свій час.» (а.с.80-82). Ухвалою Козівського районного суду Тернопільської області від 01.03.2018 року підготовче провадження у цій справі закрито та призначено таку до судового розгляду по суті (а.с.97). У судовому засіданні 25.07.2019 року представником відповідача Козівської селищної ради Тернопільської області подано суду архівну довідку, згідно якої в протоколах Козівської селищної ради п`ятого скликання за 2007 рік сесія Козівської селищної ради від 19.11.2007 року не числиться (а.с.172). Під час судового розгляду справи по суті представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги і просив їх задовольнити в повному обсязі з підстав, вказаних у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] під час розгляду справи щодо позовних вимог заперечив з підстав, викладених у відзиві та просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Представник відповідача Козівської селищної ради Тернопільської області - Ткачук Є.І. під час розгляду справи зазначила, що під час підготовки та винесення оскарженого рішення органу місцевого самоврядування дійсно мала місце помилка у зв`язку з чим земельна ділянка виділена [PERSON] накладається частково на земельну ділянку надану раніше [PERSON] .. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, повідомивши, що відділ Держгеокадастру в Козівському районі припинено як юридичну особу, а представляти інтереси Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області представник відділу не вправі (а.с.46). Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши подані учасниками справи документи, в тому числі відзив представника відповідача Козівської селищної ради Тернопільської області, у якому останній визнає позов, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до наступних висновків. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 1 ст.13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що позивач є правонаступником [PERSON] , який помер [INFO] (а.с.16), що підтверджується свідоцтвами про право на спадщину за законом від 20.12.2016 року, виданими приватним нотаріусом Козівського районного нотаріального округу Боднарук М.В. (а.с.35, 37, 39). Як вбачається із копії державного акту на право приватної власності на землю та додатку до нього серії [NUMBER] , виданого 30.12.1997 року Козівською селищною радою народних депутатів [PERSON] , останньому передано у власність на підставі рішення Козівської селищної ради народних депутатів від 27.11.1997 року №58 земельну ділянку для обслуговування житлового будинку площею 0,15 га та для ведення особистого підсобного господарства площею 0,60 га, яка складалася із чотирьох земельних ділянок (а.с.14-15). При цьому, одна із вказаних земельних ділянок межувала із земельною ділянкою [PERSON] , що вбачається із опису меж цієї земельної ділянки, зазначеної у вказаному вище державному акті (а.с.14, звор.). При оформленні спадкових прав та внесенні відомостей про належні [PERSON] земельні ділянки до Державного земельного кадастру позивачу було відмовлено у внесенні відомостей до цього реєстру щодо однієї земельної ділянки у зв`язку із наявністю перетину цієї ділянки із земельною ділянкою [NUMBER] та співпадінням їхніх площ на 72,4079%, що підтверджується рішенням державного кадастрового реєстратора Халуп`як Н.С . №РВ-6100116842016 від 06.12.2016 року (а.с.17). Земельна ділянка з кадастровим номером [NUMBER] належить, згідно з копією державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 15.04.2008 року відповідачу [PERSON] (а.с.22). Крім того, з копії цього державного акту вбачається, що такий виданий на підставі рішення сесії Козівської селищної ради від 19.11.2007 року №370 і розташована така земельна ділянка, призначена для ведення особистого селянського господарства, на [ADDRESS] (а.с.22). Проте, судом також встановлено, на підставі архівної довідки від 24.07.2019 року №01-07/65, що в протоколах Козівської селищної ради п`ятого скликання за 2007 рік сесія Козівської селищної ради від 19.11.2007 року не числиться (а.с.172). Водночас, згідно відповіді відповідача Козівської селищної ради Тернопільської області від 16.01.2017 року №01-28/3-09 земельна ділянка з кадастровим номером [NUMBER] площею 0,31 га передана [PERSON] «на підставі рішення Козівської селищної ради від 09.11.2007 року №370» (а.с.23). Відповідно до архівної довідки від 23.01.2017 року №31/01-8 з рішення №370 п`ятого скликання третього засідання Козівської селищної ради Тернопільської області від 09.11.2007 року «Про передачу громадянам селища у приватну власність земельних ділянок, наданих ім. в постійне користування» саме цим рішенням відповідача Козівської селищної ради Тернопільської області було надано [PERSON] дві земельні ділянки: для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,15 га на [ADDRESS] та для ведення особистого підсобного господарства площею 0,31 га на [ADDRESS] (а.с.19-20). Таким чином, на підставі вказаного, суд дійшов до висновку, що відповідач Козівська селищна рада Тернопільської області, приймаючи рішення №370 від 09.11.2007 року та видаючи державний акт [NUMBER] від 15.04.2008 року відповідачу [PERSON] порушила право власності спадкодавця позивача - [PERSON] , а відтак і права позивача, як його правонаступника. Цей факт, встановлений судом, був визнаний і представником відповідача Козівської селищної ради Тернопільської області під час розгляду справи, про що вказувалося вище. Частиною 1 ст.50 Закону України «Про землеустрій» (в редакції, яка діяла станом на 09.11.2007 року) встановлено, що проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складається у разі надання, передачі, вилучення (викупу), відчуження земельних ділянок. Згідно з п.«е» ч.1 ст.184 ЗК України землеустрій передбачає встановлення в натурі (на місцевості) меж земельних ділянок. Таким чином, зважаючи на вищевказані норми, суд дійшов до висновку, що при розробці технічної документації із землеустрою необхідною умовою є узгодження її меж із власниками та користувачами сусідніх земельних ділянок. Крім того, частиною 2 ст.118 ЗК України встановлено необхідність технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки для її приватизації. Факт погодження меж земельної ділянки при виділенні такої відповідачу [PERSON] судом не встановлено, а відтак слід дійти до висновку, що при винесенні рішення відповідачем Козівською селищною радою Тернопільської області було допущено порушення вимог закону щодо порядку виділення і надання земельної ділянки відповідачу [PERSON] , зокрема в частині встановлення та узгодження розмірів та меж земельних ділянок. Частиною 4 ст.11 ЦК України встановлено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є безпосередньо акти органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. Відповідно до п.«г» ч.3 ст.152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, серед іншого, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Відповідно до ч.1 ст.21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Згідно з ч.1 ст.393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Норма аналогічного змісту закріплена і ч.1 ст.155 ЗК України, якою встановлено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Згідно з п.10 ч.2 ст.16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Частиною 1 ст.22 ЗК України 1990 року, яка діяла на момент передачі у власність [PERSON] спірної земельної ділянки було встановлено, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Частиною 1 ст.206 ЦПК України встановлено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Згідно з ч.4 цієї ж статті у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Таким чином, на підставі вказаного, суд дійшов до висновку, що рішенням Козівської селищної ради Тернопільської області №370 від 09.11.2007 року в частині передачі [PERSON] безоплатно у приватну власність земельної ділянки для ведення особистого підсобного господарства, площею 0,31 га за адресою: [ADDRESS] порушено права правонаступника [PERSON] - [PERSON] згідно державного акта серії [NUMBER] від 30.12.1997 року, виданого [PERSON] , а в процесі виділення відповідачу [PERSON] такої земельної ділянки та прийняття відповідного рішення допущено порушення вимог земельного законодавства. Відтак, оскаржене рішення органу місцевого самоврядування слід визнати незаконним та скасувати, а виданий на його основі державний акт на право власності на земельну ділянку - визнати недійсним. Крім того, у зв`язку із задоволенням позовних вимог [PERSON] , на відповідачів слід покласти пропорційно, на підставі ч.1 та п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України, судові витрати, стягнувши з кожного з них по Ѕ частині загальної сплаченої позивачем суми судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved