Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-24 00:00:00

31.05.2021 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу з [PERSON] , зареєстрованого 20.04.2012 року Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, актовий запис № 80, посилаючись на те, що спільне життя з відповідачем не склалося через діаметрально протилежні погляди на шлюб, що й призвело до втрати почуття любові та поваги один до одного і розпаду сім`ї. На даний момент спільне господарство сторони не ведуть, мешкають окремо. Сім`я розпалася остаточно, бажання продовжувати шлюбні відносини відсутнє. Крім того, позивач зазначає, що від шлюбу сторони мають двох малолітніх синів - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , які мешкають разом із позивачем за адресою: [ADDRESS] . Дане житлове приміщення належить на праві приватної власності матері позивача. Діти відвідують дитячий садок, обліковані в медичних установах. З боку позивача для дітей створені належні соціально-побутові умови проживання, вона займається їх вихованням та піклується про синів. Посилаючись на те, що проживання дітей саме з матір`ю є для них більш прийнятним, оскільки у неї більше емоційно-вольової мотивації можливостей та часу приділяти дітям увагу, просить визначити місце проживання синів [PERSON] і [PERSON] разом із позивачем за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 04.06.2021 року позовну заяву залишено без руху та позивачу надано строк для усунення виявлених недоліків. 16.07.2021 року позивач [PERSON] усунула недоліки, звернувшись до суду з заявою про усунення недоліків, додавши до неї квитанцію про сплату судового збору. Ухвалою судді Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 16.07.2021 року відкрито провадження у цивільній справі № 333/3647/21, постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Позивач [PERSON] у підготовче засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена судом своєчасно та належним чином, надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить також сплачений нею судовий збір з відповідача не стягувати. Відповідач [PERSON] у підготовче засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений судом своєчасно та належним чином, до суду надійшла заява від останнього, відповідно до якої, просить суд розглянути справу без його участі, проти задоволення позову у повному обсязі не заперечує. Згідно з ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та правовідносини сторін, приймаючи до уваги відсутність підстав для відкладення розгляду справи, та зважаючи на визнання позову відповідачем, суд ухвалив розглянути справу по суті в підготовчому судовому засіданні за відсутності сторін. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, приходить до наступних висновків. За вимогами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. ст. 76, 77 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 20.04.2012 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 80 (а.с. 7). Під час перебування у шлюбі, у сторін народилися діти: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Вознесенівським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції (а.с. 8), [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Вознесенівським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції (а.с. 9). Малолітні діти зареєстровані та проживають за однією адресою зі своєю матір`ю - позивачем по справі за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відповідними довідками Департаменту реєстраційних послуг про реєстрацію місця проживання особи від 18.05.2021 року (а.с. 16-18), ксерокопією паспорту громадянина України (а.с. 10-12), що також не заперечується батьком дітей - відповідачем по справі. На момент подачі позовної заяви сторони припинили подружні стосунки, спільного господарства не ведуть. Згідно зі ст. 51 Конституції України та ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Встановлено, що позивач та відповідач наполягають на розірванні шлюбу. Згідно зі ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. З`ясовано, що немає згоди позивача та відповідача на продовження шлюбу, тобто не має їх вільної і повної згоди на шлюб. При дослідженні судом фактичних взаємин між сторонами, дійсних причин розірвання шлюбу встановлено, що подальше спільне життя чоловіка й дружини та збереження шлюбу буде суперечити інтересам подружжя за відсутності їх згоди на продовження шлюбу. З урахуванням зазначеного, суд, приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] про розірвання шлюбу, оскільки побудова сімейних відносин повинна здійснюватися на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки, яких за твердженням позивача не має. Стосовно позовної вимоги [PERSON] про визначення місця проживання малолітніх дітей, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до ст. 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь в її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права чинити перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, спілкування з дитиною та приймати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно зі ст. 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Також, статтею 160 СК України визначено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Частиною 1 ст. 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Відповідно до ст. ст. 11, 15 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї разом з батьком або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкування з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Разом з цим, декларація прав дитини від 20.11.1959 року містить принцип 6, за яким дитина може бути розлучена з матір`ю лише у винятковій ситуації, тобто перевага надається матері. Конвенція про права дитини, виходячи із рівності прав матері та батька, у пункті 1 статті 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Пленум Верховного Суду України в п. 24 постанови від 12.06.1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» роз`яснив, що вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому, суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М.С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Статтею 3 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20.11.1989 року із змінами, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-ХІІ, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. ЄСПЛ неодноразово наголошував, що Конвенція покликана гарантувати не теоретичні чи ілюзорні права, а права практичні та ефективні (справа «Байт і Кеннеді проти Німеччини(п. 67) «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II, проти Німеччини» (п.45). З огляду на зазначені норми закону та враховуючи фактичні обставини справи, судом встановлено, що діти проживають разом з матір`ю від свого народження до теперішнього часу, мати здійснює належний догляд за дітьми, турбується про них та забезпечує належний розвиток і виховання синів, виходячи із пріоритету інтересів малолітніх дітей, враховуючи вік дітей, а саме те, що дітям на час розгляду справи виповнилось 4 роки 6 місяців та вони потребують догляду матір`ю, обставин, за яких діти не могли б проживати з матір`ю судом не встановлено. Тому, на підставі вищевикладеного та враховуючи, що відповідач не заперечує щодо проживання малолітніх синів з позивачем, суд приходить до висновку, що позов в цій частині підлягає задоволенню, оскільки дані вимоги є законними, обґрунтованими та підтверджуються матеріалами справи. Відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Оскільки позивач [PERSON] просила покласти понесені нею судові витрати на неї, то суд розподіл судових витрат не вирішує.

Outcome: approved