Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-03 00:00:00

29 липня 2021 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом, у якому просить зняти арешт з належного їй нерухомого майна, накладений постановами відділу державної виконавчої служби Жовтневого управління юстиції про відкриття виконавчого провадження та про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 02 березня 2011 року №24856273, від 17 травня 2011 року №26628443 та від 29 січня 2010 №17390980. В обґрунтування позову вказала, що згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта на все нерухоме майно позивача накладено арешт відповідно до записів обтяжень за №9551581, №10901253, №11232539, а підставою для таких обтяжень стали відповідні постанови державних виконавців відділу державної виконавчої служби Жовтневого районного управління юстиції. Зазначила, що станом на день звернення до суду жодних підстав для наявності обтяжень на належне їй нерухоме майно немає. Ухвалою суду від 20 вересня 2021 року позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання у справі в порядку загального позовного провадження. У підготовче\~судове засідання\~04\~листопада 2021\~року позивач\~ [PERSON] \~не з`явилася, надіслала заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій вона позовні вимоги підтримала та просила позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач Шевченківський відділ державної виконавчої служби у Миколаївському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) в підготовче судове засідання свого представника не направили, надіслали заяву про розгляд справи за відсутності їх представника та про визнання позову в повному обсязі. Згідно частини третьої статті 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд установив наступне. Позивач [PERSON] є власником земельної ділянки площею 3,55 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровими номером 48233840700:05:000:0342, яка розташовані в межах території Шевченківської сільської ради Миколаївської області, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку від 27 лютого 2003 року серії МК №040687 (а.с.22). Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 12 листопада 2019 року №188435544 (далі Інформація з реєстрів), сформованою державним реєстратором Олянич Ольгою Василівною у спеціальному розділі містяться записи обтяжень за №9551581, №10901253, №11232539, згідно яких на все нерухоме майно позивача накладено арешт (а.с.29-31). Відповідно до відомостей, зазначених у Інформації з реєстрів, обтяження у виді арешту на невизначене майно та все нерухоме майно позивача зареєстровані Миколаївською філією державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, зокрема: 24 лютого 2010 року за №9551581 на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження від 29 січня 2010 року; 03 березня 2011 року за №10901253 на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження від 02 березня 2011 року; 31 травня 2011 року за №11232539 на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження від 27 травня 2011 року. Листом від 26 липня 2021 року за №17983 Шевченківський відділ державної виконавчої служби у Миколаївському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) повідомив, що зняття арешту виконавчою службою, передбачене частиною четвертою статті 59 Закону України «Про виконавчу службу», згідно яких, правові підстави для здійснення такої дії відносно майна позивача відсутні (а.с.13). Крім цього, з зазначеного листа вбачається, що за даними Автоматизованої системи виконавчого провадження на примусовому виконанні у відділі перебували виконавчі провадження: №24856273 з примусового виконання виконавчого листа №1-1087 від 27 грудня 2010 року про стягнення з [PERSON] на користь ВАТ «Державний ощадний банк України» боргу в сумі 7699,20 грн; №26628443 з примусового виконання виконавчого листа №2-671 від 06 квітня 2011 року про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «УкрСиббанк» боргу в сумі 34684,99; №17390980 з примусового виконання виконавчого листа №2-704 від 05 листопада 2009 року про стягнення з [PERSON] на користь АКБ «Форум» боргу в сумі 25546,93 грн. Як установлено в судовому засіданні, рішення суду, на підставі яких видані виконавчі листи №1-1087 від 27 грудня 2010 року, №2-671 від 06 квітня 2011 року, №2-704 від 05 листопада 2009 року фактично виконані в повному обсязі. Так, постановою державного виконавця від 28 грудня 2012 року виконавче провадження по примусовому виконанню виконавчого листа №1-1087 від 27 грудня 2010 року про стягнення з [PERSON] на користь ВАТ «Державний ощадний банк України» боргу в сумі 7699,20 грн закінчено, у зв`язку з фактичним виконанням рішення (а.с.43). Постановою державного виконавця від 19 грудня 2014 року виконавче провадження по примусовому виконанню виконавчого листа №2-704 від 05 листопада 2009 року про стягнення з [PERSON] на користь АКБ «Форум» боргу в сумі 25546,93 грн. закінчено, у зв`язку з фактичним виконанням рішення, згідно заяви від 03 лютого 2014 року за №143/2600 (а.с.45). Виконавчий лист №2-671 від 06 квітня 2011 року про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «УкрСиббанк» боргу в сумі 34684,99 грн повернутий до суду на підставі постанови від 22 лютого 2012 року про повернення виконавчого документа у зв`язку з надходженням ухвали апеляційного суду Миколаївської області про відкриття апеляційного провадження та призначення справи до розгляду (а.с.47). Згідно квитанції від 19 грудня 2014 року та листа від 20 грудня 2014 року №143-15661 сплачено заборгованість перед ПАТ «УкрСиббанк» в сумі 35000,00 грн (а.с.10, 11). Відповідно до частини першої статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на день винесення постанов державного виконавця), у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Указаний обов`язок зняти арешт, що накладений на майно боржника у разі закінчення виконавчого провадження міститься й у чинній на день розгляду справи статті 40 Закону України «Про виконавче провадження». На переконання суду, закінчуючи зазначені вище виконавчі провадження та повертаючи вищевказаний виконавчий документ до суду, державний виконавець свого обов`язку, передбаченого частиною першою та другою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» не виконав, арешт, накладений на все нерухоме майно позивача не зняв. Підстави для зняття арешту з майна боржника містяться в статті 59 Закону України «Про виконавче провадження». Так, згідно частини четвертої вказаної статті підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду (частина п`ята статті 59 Закону України «Про виконавче провадження». Норми Закону України «Про виконавче провадження» не передбачають здійснення державним (приватним) виконавцем будь-яких виконавчих дій після завершення виконавчого провадження, Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В пункті 71 рішення ЄСПЛ у справі «Звежинський проти Польщі» (заява № 34049/96) суд повторює, що позбавлення майна, у значенні цього речення, може бути виправданим, лише якщо воно відбувається в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом. Крім того, будь-яке втручання у право власності має відповідати критерію пропорційності. Суд нагадує, що під час втручання необхідно дотримуватися «справедливої рівноваги» між загальними інтересами суспільства і вимогами захисту основних прав людини (рішення у справі «Pressos Compania Naviera S.» та інші проти Бельгії» від 20 листопада 1995 року, серія A, № 332, с. 23, п. 38). Цю рівновагу буде порушено, якщо людині доведеться нести надто специфічний або надмірний тягар (рішення у справі Спорронга і Льонрота). ЄСПЛ у рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Серков проти України» (пункти 42-44) зазначив, що національне законодавство має відповідати вимозі «якості» закону, щоб воно було доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним у застосуванні. Якщо норма закону або іншого нормативного акта, виданого на основі закону, дозволяють неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків платників податків і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків. Будь-яке втручання органу влади у безперешкодне володіння майном повинно бути «законним», позбавлення майна можливе лише «на умовах, передбачених законом (Рішення ЄСПЛ від 06 листопада 2008 року у справі «Ісмаїлов проти Росії»). Згідно статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до частини першої статті 321 ЦПК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи бути обмеженим у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (стаття 391 ЦК України). На підставі викладеного, аналізуючи досліджені в судовому засіданні докази, суд дійшов висновку про обґрунтованість позову, що є наслідком його задоволення в повному обсязі.

Outcome: approved