Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-12 00:00:00

29 жовтня 2018 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав. Позовні вимоги мотивовані тим, що у сторін є син [PERSON], [INFO]. На даний час сторони проживають окремо. Відповідач участі у вихованні та утриманні сина не приймає. З сином не спілкується, не цікавиться його життям та здоров'ям, у зв'язку з чим позивач вимушена звернутися до суду, який просить позбавити [PERSON] батьківських прав відностно сина - [PERSON] та стягувати з [PERSON] на її користь аліменти на утримання сина у розмірі 1000 грн щомісячно з урахуванням індексації до досягнення дитиною повноліття. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник - адвокат Семко В.М. позовну заяву підтримали, посилаючись на обставини зазначені в ній. Крім того позивач зазначила, що на виконанні в Піщанському ВДВС перебував виконавчий лист про стягнення з відповідача на її користь аліментів на утримання сина, однак за її заявою стягнення аліментів призупинено, станом на сьогоднішній день вона вживає заходи для відновлення виплати. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився по невідомих суду причинах, про час та місце розгляду справи його було повідомлено завчасно та належним чином, в зв'язку з чим суд ухвалив провести по даній справі заочний розгляд справи на підставі наявних у ній доказів, відповідно до ст.ст. 280, 281 ЦПК України. Представник служби у справах дітей Томашпільської РДА Біжан О.М. при вирішенні питання про позбвалення [PERSON] батьківських прав по відношеню до сина [PERSON] посилається на розсуд суду. Також зазначила, що надати висновок про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав не представилося за можливе, оскільки останній проживає за межами району. Однак, під час телефонної розмови [PERSON] заперечував щодо позбавлення його батьківських прав відносно сина. Вказав, що від утримання дитини не відмовляється та має намір безпосередньо приймати участь у житті сина. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача та представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, суд приходить до наступного висновку зтаких підстав. Згідно ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному судочинстві, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст.13 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показання свідків. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що у сторін [INFO] народився син [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого 01 листопада 2011 року Вапнярською селищною радою Томашпільського району Вінницької області (а.с. 6). Згідно довідки, виданої виконавчим комітетом Комаргородської сільської ради Томашпільського району Вінницької області від 05 вересня 2018 року № 1422 до складу сім'ї [PERSON] входить син [PERSON], [INFO] (а.с. 8). Як вбачається з акту обстеження матеріально-побутових умов, складеного 14 вересня 2018 року в складі комісії: голови Комаргородської сільської ради Шевчука В.Г., секретаря сільської ради Пелих Л.А. та депутата сільської ради Кушнір М.М. при перевірці матеріально-побутових умов проживання сім'ї [PERSON] встановлено, що батько [PERSON] - [PERSON] участі у вихованні та утриманні сина не бере. З сином не спілкується, не цікавиться його життям та здоров'ям не допомагає матеріально. В даний час знаходиться в розшуку (а.с.7). Відповідно до характеристики учня 2 класу Комаргородської ЗОШ І-ІІІ ступенів [PERSON], [INFO] батько не цікавиться навчанням сина, не бере участі у вихованні (а.с.9). Відповідно до ч. ч. 5, 6 ст.19 СК України, орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Однак вказаний висновок орган опіки та піклування суду не надав, протенадано повідомлення, в якому зазначено, що надання висновку неможливе, у зв'язку з відсутністю інформації про відповідача, а саме службою у справах дітей та сім'ї Васильківської міської ради Київської області не надано документів на [PERSON], які б надали можливість з'ясувати ставлення батька до виконання ним батьківських обов'язків щодо виховання та утримання малолітнього сина. Самостійно визначити виконання [PERSON] батьківських обов'язків по вихованню [PERSON], 2011 року народження, не має можливості через те, що він проживає за межами району. Проте, із телефонної розмови зі службою з'ясовано, що [PERSON] заперечує проти позбавлення його батьківських прав по відношеню до малолітньої дитини. Додає, що від утримання дитини не відмовляється та має намір безпосередньо приймати участь в житті сина. Відповідно до ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявили щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Позов про позбавлення батьківських прав позивачкою заявлений на підставі п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України. Відповідно до вказаної норми права, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Відповідно до п.п. 15, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на цей орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Відповідно до статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою ВРУ від 27.02.1991 року №789-ХІІ (далі - Конвенція), держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до статті 3 Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Суд звертає увагу на те, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яке тягне за собою правові наслідки, як для батька (матері), так і для дитини, згідно із ст. 166 СК України. Отже, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Також необхідно зазначити, що Європейський суд з прав людини в рішенні по справі «Хант проти України» від 07.12.2006 року зазначив, що позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і такі інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що переконливих доказів на підтвердження умисного ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов'язків щодо виховання дитини, та свідоме ігнорування відповідачем попереджень щодо зміни свого ставлення до виховання сина, матеріали справи не містять, в зв'язку з чим суд приходить до висновку, що в задоволенні позову щодо позбавлення [PERSON] батьківських прав слід відмовити. Вирішуючи питання про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання сина суд виходить з наступного. Як вже зазначалося судом, у сторін є неповнолітній син [PERSON], [INFO], який проживає з позивачем. Згідно ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Однак як встановлено в судовому засіданні, зі слів позивача, вже є рішення суду про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання сина. Виконавчий лист про стягнення аліментів перебув на виконанні в Піщанському ВДВС. Виконання було призупинено, однак станом на сьогоднішні вона вживає заходів для його відновлення. Отже враховуючи те, що вже існує рішення про стягнення алументів з [PERSON] на утримання сина підстав задовольняти позов про таке у суду не має. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed