Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-17 00:00:00

30 вересня 2019 року позивач звернулась до суду з цим позовом, та просить: визнати за нею право власності на житловий будинок [ADDRESS] . Свої вимоги мотивує тим, що 31 липня 2008 року вона, разом зі своїм чоловіком придбали у [PERSON] за 500 грн. житловий будинок в [ADDRESS] , але нотаріально договір купівлі-продажу не оформили через відсутність правовстановлюючих документів на будинок. 3 31 липня 2008 року вона фактично володіє житловим будинком, здійснює його ремонт вже більше 11 років, тому вважає, що є підстави для визнання її власником вищевказаного житлового будинку, як фактичного володільця нерухомого майна та за набувальною власністю. У судове засідання представник позивача надав заяву про розгляд справи у їх з позивачем відсутності позовні вимоги просив задовольнити. У судове засідання від відповідача надано заяву про слухання справи без їх участі, надали відзив на позовну заяву, у якому вимоги позивача не підтримують. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Як встановлено судом, позивач разом з чоловіком у 2008 році дізнались, що в в с. Бреч, Корюківського району Чернігівської області, спадкоємець померлого продає житловий будинок, що знаходиться за адресом: [ADDRESS] . З метою придбання житлового будинку вони звернулись до спадкоємця власника житлового будинку, ним виявилась [PERSON] , за її словами вона успадкувала даний житловий будинок згідно заповіту. Правовстановлюючі документи на спадковий житловий будинок були відсутні, але в по-господарській книзі сільської ради на дану садибу був відкритий особовий рахунок на померлого, тому померлий є власником даної садиби, а після його смерті власником є спадкоємець в особі [PERSON] . Вона з чоловіком погодились купити даний житловий будинок, але з оглядом на відсутність у спадкоємця правовстановлюючих документів, вони вирішили купівлю-продаж житлового будинку нотаріально не посвідчувати, узгодили з [PERSON] ціну за спадковий житловий будинок в сумі 500 грн. та домовились укласти договір купівлі-продажу житлового будинку в простій письмовій формі, шляхом складання спадкоємцем розписки про продаж житлового будинку та про отримання ним коштів за продаж житлового будинку. 31 липня 2008 року позивач з чоловіком віддали [PERSON] 500 грн. за спадковий житловий будинок, а вона їм віддала ключі від житлового будинку. Про отримання коштів за житловий будинок та його продаж [PERSON] написала розписку в якій вказала, що вона продала житловий будинок, що знаходиться в [ADDRESS] , і отримала за проданий житловий будинок від її чоловіка 500 грн., претензій до покупця вона не має, кошти виплачені повністю. Розписка була завірена сільським головою Брецької сільської ради Гончаренко І.В., на розписці є підпис останньої та печатка Брецької сільської ради. 3 31 липня 2008 року позивач користується спірним житловим будинком, обробляє присадибну ділянку, ремонтує житловий будинок, але право власності на нього не реєструвала, вважала, що я є власником спірного житлового будинку, бо вона його придбала. У 2016 році позивач звернулась до Брецької сільської ради Корюківського району Чернігівської області з відповідною заявою про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність: для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд орієнтовною площею 0,25 га., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Рішенням 11 сесії 7 скликання Брецької сільської ради Корюківського району Чернігівської області від 08,12.2016 року вирішено: «надати дозвіл громадянці [PERSON] на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність:1. Для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд орієнтовною площею 0,25 га., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 2. 3обов`язати гр. [PERSON] оформити проектну документацію відповідно до діючого законодавства». За відсутності коштів вона одразу не звернулась до відповідної установи для виготовлення зазначеного в рішенні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, вирішила замовити таку документацію пізніше. У 2018 році позивач вирішила замовити виготовлення такої документації, звернулась до уповноваженої для проведення таких робіт особи, яка повідомила, що земельна ділянка, на якій розташований придбаний ними житловий будинок, вже передана у власність громадянину [PERSON] на підставі відповідних рішень, тому вона вимушена була звертатись до суду з позовом на рішення органу місцевого самоврядування, які були скасовані рішенням суду від 16 травня 2018 року. 3 31 липня 2008 року позивач фактично володіє житловим будинком, здійснює його ремонт вже більше 11 років, тому вважає, що є підстави для визнання її власником вищевказаного житлового будинку, як фактичного володільця нерухомого майна та за набувальною власністю. Спірний будинок був побудований у 50-х роках минулого століття, коли питання набуття права власності регулювалось Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», визнаний таким, що втратив чинність Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22.02.1988 року №8502-11, і прийнятою відповідно до Указу від 26.08.1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26.08.1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від'26.08.1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків». Згідно зі статтею 1 Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», від 26.08.1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови Ради Міністрів СРСР від 26.08.1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» від 26.08.1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, підставами виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13.12.1995 року №56, передбачалося обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п.4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у по господарських книгах (п.20 Інструкції). Тобто записи у по господарських книгах визнавалися в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджували право приватної власності. Відповідно до ст.344 Цивільного кодексу України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкодавцем (правонаступником) вона є. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. Суд вважає, що позивач добросовісно заволоділа майном, оскільки вона відкрито, безперервно володіє спірним житловим будинком протягом понад 11 років. Відповідно до ст. 325 ЦК України, фізичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати. Згідно положень ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Відповідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред?явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує право власності. Згідно довідки Корюківського районного комунального підприємства «Рампа» бюро технічної документації спірний житловий будинок закінчений будівництвом на 100%, має 55% зносу, житлова площа будинку становить 18,40 м.кв., загальна площа 35,40 м.кв., надвірні будівлі відсутні. Інвентаризаційна вартість спірної садиби становить 50211,00 грн. Станом на 31.12.2012 року власність не зареєстрована. Враховуючи викладене, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим, та підлягає задоволенню. Судовий збір, сплачений позивачем при зверненні з позовом до суду на користь держави, слід залишити за нею.

Outcome: approved