Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-11 00:00:00

31 серпня 2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача ТОВ «Запорізький ДБК»: заборгованість із заробітної плати у розмірі 70845,31 гривень; середній заробіток за час затримки виплати, починаючи з 07 липня 2020 року по день ухвалення рішення. В обґрунтування позову зазначив, що під час його роботи на ТОВ «Запорізький ДБК», роботодавець несвоєчасно та не в повному обсязі виплачував йому заробітну плату, у зв`язку з чим, при звільненні 06.07.2020 року, заборгованість із нарахованої, але не виплаченої заробітної плати становила 70845,31 гривень. Просить стягнути вказану заборгованість, та в порядку ст. 117 КЗпП середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати. Ухвалою судді від 30 вересня 2020 року позов залишено без руху у зв`язку із несплатою судового збору щодо частини позовних вимог. Ухвалою судді від 12 жовтня 2020 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням учасників справи. 05 листопада 2020 року заступник директора ТОВ «Запорізький ДБК» Харламов В.С. надав відзив, в якому пояснив, що визнає позов в частині стягнення заборгованість із заробітної плати в сумі 27853,29 гривень. В задоволенні іншої частини позову просив відмовити. Вказав, що наказом №71-к від 26.04.2019 року, з яким ознайомлено позивача, були змінені суттєві умови праці, та зменшено розмір посадового окладу [PERSON] , а тому розмір заборгованості із заробітної плати майже в три рази менший. Також, оскільки між сторонами існує спір щодо розміру невиплаченої заробітної плати, у справі відсутні підстави для середнього заробітку за час затримки виплати. 11 листопада 2020 року позивач [PERSON] подав відповідь на відзив, в якому вважає зменшення розміру його окладу неправомірним, оскільки з наказом №71-к від 26.04.2019 року його не ознайомлено. Підпис у додатку не міг бути виконаний ним, оскільки в період з 15.04.2019 року по 31.07.2019 року він перебував на лікуванні у зв`язку з інсультом. 18 грудня 2020 року позивач [PERSON] подав заяву про розгляд справи за його відсутністю, та задоволення позову в повному обсязі. 18 січня 2021 року директор ТОВ «Запорізький ДБК» Сабашук П.П. подав клопотання про долучення доказів, та письмові пояснення по суті позову, в яких вказує, що на день звільнення [PERSON] не працював, а знаходився у відпустці, а тому виплата всіх сум, що належать йому, повинна бути здійсненою після пред`явлення [PERSON] вимоги про розрахунок, яку він до підприємства не подавав. Крім того просив врахувати об`єктивну неспроможність здійснити розрахунок зі звільненням у зв`язку із арештом державним виконавцем коштів підприємства. 30 квітня 2021 року позивач [PERSON] надав письмові пояснення, в яких наполягав, що не підписував наказ №71-к від 26.04.2019 року. Посилаючись на наявність тяжких захворювань, просив розглянути справу без його участі. З урахуванням поданих сторонами заяв їх відсутність не перешкоджає вирішенню справи по суті; згідно ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Розглянувши матеріали справи, оцінивши та дослідивши в сукупності докази у справі, суд приходить до наступних висновків. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із ст. 76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Крім того, згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Бендерський проти України (заява № 22750/02 параграф 42) - відповідно до практики, яка відображає принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлині обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом. За вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин. Судом встановлено, що позивач [PERSON] перебував у трудових відносинах з ТОВ «Запорізький ДБК» з 15 квітня 2014 року по 06 липня 2020 року, працюючи на посаді головного енергетика (а.с.4). Наказом №31/1-к від 06 липня 2020 року [PERSON] було звільнено з ТОВ «Запорізький ДБК» на підставі ч.1 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. Статтею 43 Конституції України встановлено: кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму. Позивач [PERSON] вираховує розмір заборгованості із заробітної плати у сумі 70845,31 гривень, посилаючись на розмір заробітної плати 16000 гривень на місяць. Однак, наказом №71-к від 26 квітня 2019 року про зміну істотних умов праці з 01.07.2019 року зменшено розмір посадових окладів всіма посадами (а.с.46), та позивачу [PERSON] до 5000 гривень (а.с.47). Про таку зміну істотних умов праці [PERSON] було повідомлено 26.04.2019 року (а.с.48-49). Позивач [PERSON] не визнає підписання такого наказу, однак у встановленому законом порядку цей наказ не оспорив, належним чином оформлене клопотання про проведення експертизи підпису у графі з його прізвищем суду не заявив, у зв`язку з чим суд виходить з чинності наказу №71-к від 26.04.2019 року для визначення розміру нарахованої, але не виплаченої заробітної плати. Отже, заборгованість підприємства ТОВ «Запорізький ДБК» перед працівником [PERSON] дорівнювала 27853,29 гривень (а.с.59), що також узгоджується і з наданими суду розрахунковими листками (а.с.19-26, 60-63). На момент звільнення вказана заборгованість (в тому числі сума, щодо розміру якої відсутній спір) не була виплачена [PERSON] .\~Не сплатив\~цю заборгованість\~ТОВ «Запорізький\~ДБК» і\~після отримання\~позовної заяви\~ [PERSON] ,\~та до\~часу розгляду\~судом справи\~по суті,\~а тому\~суд вважає\~необґрунтованим посилання\~відповідача на не пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок, і таким чином правомірність невиплати заборгованості із заробітної плати. Також не заслуховує на увагу і посилання відповідача на неспроможність здійснити розрахунок у зв`язку із арештом коштів підприємства (а.с.64, 65, 107-136), зважаючи на обов`язковість такого розрахунку, а також на підстави арешту виконавцем коштів підприємства за наявною заборгованістю із заробітної плати іншим працівникам. Крім того, відсутність коштів у роботодавця не є підставою для звільнення його від відповідальності у формі виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника (постанова Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 184/689/16-ц (провадження № 61-23744св18). Відповідно до ч.1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно із ч.1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум, Обчислюючи розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, суд виходить з наступного. Відповідно до абз.3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі за текстом Порядок), середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Такою подією є звільнення працівника. Абзацем 1 п.8 зазначеного Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Судом встановлено, що останніми місяцями роботи позивача, що передували його звільненню, були січень та лютий 2020 року, а відтак середньоденна заробітна плата позивача повинна вираховуватися виходячи із даних нарахованої йому заробітної плати саме у цих місяцях. Таким чином, середньоденна заробітна плата [PERSON] дорівнює 263,4 гривні. Враховуючи, що кількість робочих днів у період з дня звільнення по день ухвалення рішення суду становить 255 робочих днів, на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі становить 67167 гривень, що розраховано шляхом множення середньоденного заробітку позивача (263,4 гривень) на кількість робочих днів за період затримки розрахунку (255 днів). У відповідності до абз.3 п.3 Порядку всі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, а винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. Тобто згідно з даним порядком довідка про середньоденний заробіток позивача надана без попереднього відрахування податків та зборів. Верховний Суд у постанові від 18.07.2018 року в справі №359/10023/16-ц дійшов висновку, що суд має визначати суму середнього заробітку працівника за час вимушеного прогулу без утримання податків й інших обов`язкових платежів, про що вказує в резолютивній частині рішення. Відповідно до приписів підпункт 163.1.1 пункту 163.1 статті 163 Податкового кодексу України, компенсація за затримку розрахунку при звільнені є базою для оподаткування податком з доходу фізичних осіб. В силу ст. 18 Податкового кодексу України відповідач є особою, на яку покладається обов`язок з обчислення, утримання з доходів, що нараховуються (виплачуються, надаються) платнику (позивачу), та перерахування податків до відповідного бюджету від імені та за рахунок коштів платника податків (позивача). Отже, зважаючи на наведене, сума компенсації за затримку розрахунку при звільненні має бути виплачена позивачу після утримання передбачених законодавством податків та зборів. З огляду на викладені обставини, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову [PERSON] . Відповідно до ч.6 ст. 141 ЦПК України п.1 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір» з відповідача належить стягнути судовий збір на користь держави у розмірі 840,80 гривень за вимогою про стягнення заборгованості по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі, та згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України на користь позивача в сумі 840,80 гривень за вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Outcome: partial