Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-16 00:00:00

4 січня 2019 року [PERSON] звернувся до Житомирського районного суду Житомирської області із вказаним позовом., в просить зобов`язати [PERSON] не перешкоджати йому брати участь у вихованні та вільному спілкуванні з неповнолітнім сином [PERSON] , [INFO] , та визначити спосіб його участі у вихованні та спілкуванні з дитиною. Вимоги позову мотивовані тим, що позивач та відповідач перебувають в зареєстрованому шлюбі і мають неповнолітнього сина [PERSON] . На час звернення до суду шлюбні відносини між сторонами фактично припинені, вони проживають окремо. Позивач утримує сина матеріально, проте проживає окремо. При цьому, створюються перешкоди для його участі в вихованні сина, а саме мати обмежує у зустрічах, може заборонити бачитись з сином. [PERSON] зазначає, що бажає виконувати свій батьківський обов`язок в повній мірі, брати участь у вихованні сина, проявляти свою батьківську любов без будь-яких обмежень з боку відповідача. Ухвалою судді Житомирського районного суду Житомирської області Грубіяна Є.О. від 21 січня 2019 року було вирішено направити матеріали позовної заяви [PERSON] до Корольовського районного суду м. Житомира за підсудністю. 7 березня 2019 року суддя Корольовського районного суду м. Житомира Сингаївський О.П. своєю ухвалою прийняв до розгляду вказану позовну заяву, відкрив провадження у справі, призначив судове засідання і залучив до участі у справі Орган опіки та піклування Житомирської міської ради, як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. На адресу суду від відповідача відзив на позовну заяву не надходив. У судове засідання позивач не з`явився, від нього до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, в якій позовні вимоги він підтримує повністю і не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з`явилась, заяви про розгляд справи за її відсутності не надала. Представник третьої особи у судове засідання не з`явилась, надавши суду заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій при ухваленні рішення у справі покладається на розсуд суду. З огляду на викладене та відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, суд вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутності сторін і згідно ч.1 ст.280 ЦПК України ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне. Згідно ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Ст.13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 02.07.2010 Відділом реєстрації актів цивільного стану Житомирського міського управління юстиції, актовий запис №770 (а.с.10). Під час проживання в шлюбі у [PERSON]. і [PERSON] народився син [PERSON] , [INFO] (а.с.9). Згідно ст.ст.18, 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ та набула чинності для України 27 вересня1991 року (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки, або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11.07.2017 у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Аналогічні норми права містяться в законодавстві України. Так, відповідно до положень ст.7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Ст.8 ЗУ «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно ст.ст.141, 150, 151, 153, 155 СК України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ст.15 ЗУ «Про охорону дитинства» передбачено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.157 СК України, той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно ч.1 ст.158 СК України, за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що батько, який проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Оскільки на даний час між батьками не має згоди щодо участі батька у спілкуванні з дитиною, то наявні підстави щодо реалізації батьківських прав позивача у судовому порядку. В своєму позові позивач наполягає на тому, що з боку відповідача вчиняються перешкоди у його спілкуванні з сином без її присутності та не за місцем її проживання. [PERSON] має бажання спілкуватись з дитиною, приймати активну участь у вихованні сина та проведення дозвілля без присутності матері. Встановлено, що остання чинить перешкоди у спілкуванні позивача з сином без її участі. При цьому, вбачається, що [PERSON] виповнилось 8 років (шкільний вік), що свідчить про те, що дитина в вказаному віці не потребує присутності матері при спілкуванні з батьком. Зокрема, доказів того, що дитина за станом здоров`я потребує постійної присутності матері суду не надано. Доказів того, що спілкування позивача з сином без присутності матері може завдати дитині психологічної або фізичної шкоди, не відповідає інтересам дитини до суду не надано, як і не надано доказів, які б підтверджували існування обставин які б перешкоджали такому спілкуванню батька з сином. Зокрема, суд вважає, що при вирішенні спору щодо участі у вихованні та порядку зустрічей з дитиною її батька, який проживає окремо від дитини, необхідно враховувати передусім інтереси дитини, при цьому напружені стосунки між її батьками, а також їх амбіції не повинні бути пріоритетом у вирішення питання про участь кожного з них у вихованні дитини. Відповідно до ч.2 ст.155 СК України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Тлумачення ст.159 СК України свідчить, що позов про усунення перешкод у вихованні дитини і спілкуванні з нею - є позовом про заборону поведінки особи, яка чинить перешкоди іншій особі у здійсненні нею свого права. Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Хант проти України» вказав, що небажання дитини спілкуватися з одним із батьків, що призводить до зменшення чи повного припинення їх побачень, саме по собі не свідчить про ухилення матір`ю (батьком) від виконання батьківських обов`язків, так як ці обставини зумовлені не її (його) волею. Батьківські права засновані на спорідненості батьків з дитиною, тому виникнення між дитиною і батьком конфлікту чи погіршення їх особистих стосунків, що може мати тимчасовий характер, не є підставою для позбавлення батька права на участь у вихованні та спілкуванні з дитиною. Ст.171 СК України закріплює, що дитина має право бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. При визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. П. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Отже, сторони не змогли дійти єдиної згоди щодо регламенту спілкування позивача з дитиною. Тому при вирішенні спору та з урахуванням інтересів дитини, суд вважає за необхідне визначити регламент побачень позивача з дитиною. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про задоволення вимог позову.

Outcome: approved