Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-10 00:00:00

30.07.2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , яким просить розірвати шлюб між ним та відповідачкою, зареєстрований 19.01.2018 року Болградським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис №7, мотивуючи тим, що спільне життя з відповідачкою не склалося через відсутність спільних інтересів, сімейне життя між ними поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. Фактично шлюбні відносини вони припинили рік тому (з червня 2020 року). На даний час він проходиться військову службу в м.Подільськ Одеської області, проживає в м.Подільск Одеської області з іншою жінкою, яка вагітна від нього, та він має намір створити нову сім`ю. Від шлюбу сторони дітей не мають, але відповідачка не має наміру розірвати шлюб з ним, тому він змушений звернутися до суду. Окрім цього просить звільнити його від сплати судового збору за подання позову, як учасника бойових дій, відповідно до ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надіслав поштовим зв`язком заяву про розгляд справи у його відсутності, на розірванні шлюбу наполягає. Відповідачка [PERSON] до суду надала заяву про розгляд справи за її відсутності, проти задоволення позову не заперечує, на розірвання шлюбу згодна, строк для примирення просить не надавати. Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно вивчивши обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони знаходяться в зареєстрованому шлюбі з 19.01.2018 року, який зареєстровано Болградським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, про що складено відповідний актовий запис № 7, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим 19.01.2018 року (а.с.7). Сторони разом не проживають, сумісного господарства не ведуть, зберегти шлюб не бажають, позивач має намір створити нову сім`ю з іншою жінкою. Згідно статті 51 Конституції України та статті 24 Сімейного Кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді дружини і чоловіка, примус до шлюбу не допускається. Відповідно до ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватись про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов`язаний утверджувати в сім`ї повагу до матері. Дружина зобов`язана утверджувати в сім`ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній. Відповідно до ч. 3 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права чоловіка, дружини на свободу та особисту недоторканість. Згідно ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу. Частиною 2 ст. 112 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. В судовому засідання встановлено, що сторони однією сім`єю проживати не бажають, поновити шлюбно-сімейні стосунки наміру не мають, подальше сумісне проживання сторін і збереження шлюбу суперечить їх інтересам. Суд доходить висновку, що примирення між сторонами, збереження шлюбу та подальше спільне проживання сторін неможливе, а тому шлюб між сторонами підлягає розірванню. Щодо розподілу судових витрат суд приходить до наступного висновку. Позивач зазначає, що він звільнений від сплати судового збору, відповідно до пункту 13 частини першої ст.5 Закону України «Про судовий збір», як учасник бойових дій, у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав. Відповідно до правового висновку, викладеного у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року по справі № 545/1149/17, норма п. 13 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір», згідно із якою учасники бойових дій під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються від сплати судового збору, у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав, має відсильний характер та не містить вичерпного переліку справ, в яких учасники бойових дій та прирівняні до них особи звільняються від сплати судового збору. Так, правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення та членів їх сімей, встановлені ЗУ від 22 жовтня 1993 року «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». У ст.22 цього ж Закону передбачено, що особи, на яких поширюється дія цього нормативного акту, отримують безоплатну правову допомогу щодо питань, пов`язаних з їх соціальним захистом, а також звільняються від судових витрат, пов`язаних з розглядом цих питань, предметом же розгляду даної справи не є питання, пов`язані з соціальним захистом прав відповідача. Тобто під час звернення до суду з цім позовом позивач повинен був сплатити судовий збір в сумі 908,00 грн. Як вбачається з ч.1 ст.142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Так як позивач не зазначає в позовній заяві про стягнення з відповідачки на його користь судових витрат, суд вважає за необхідним стягнути з позивача на користь держави судовий збір, з врахування вимог ч.1 ст.142 ЦПК України, в розмірі 454,00 грн.

Outcome: approved