Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-20 00:00:00

30.10.2017 року позивач звернулась до суду з зазначеним позовом до відповідача, посилаючись на те, що їй на підставі договору дарування частини житлового будинку належить 6/11 частин житлового будинку по [ADDRESS]. В даному житловому приміщенні тимчасово на прохання її сина [PERSON] стали проживати, а в 2014 році були зареєстровані, його сім'я - дружина та донька, оскільки вони на той час не мали окремого особистого житла. З 2016 року відповідачка покинула сім'ю, забрала малолітню доньку і стала проживати за іншою адресою, з іншим чоловіком. На підставі рішення суду шлюбні стосунки сина позивачки з відповідачем були припинені. Офіційно припинено і реєстрацію місця проживання її сина за даною адресою, так як за характером його роботи він змушений знаходитись тривалий час у відрядженні. В житловому будинку фактично ніхто не проживає. Будинок потребує ремонту, догляду, на що потрібні грошові кошти, у зв'язку з цим позивач має намір його продати, однак не має можливості це зробити через реєстрацію у будинку [PERSON] та її доньки [PERSON] На підставі викладеного позивач просить визнати [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] такими, що втратили право користування частиною житлового приміщення по [ADDRESS] та примусово зняти їх з реєстраційного обліку. Представник позивача в судовому засіданні вимоги підтримала, надала пояснення, аналогічні викладеним в позові, просила позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позову категорично заперечувала. Представник третьої особи в судовому засіданні позов підтримав частково, не заперечував проти визнання [PERSON] такою, що втратила право користування частиною житлового приміщення, при цьому наголосив на необхідності дотримання прав малолітньої дитини при вирішенні спірного питання. Вислухавши пояснення сторін, покази свідка, дослідивши матеріали справи, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, всебічно й повно з'ясувавши обставини, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив наступне. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] належить 6/11 частин житлового будинку по [ADDRESS], що підтверджується договором дарування частини житлового будинку за №690 від 25.03.2014 року (а.с.5-6). В належній позивачці частині будинку зареєстрований її син [PERSON], відповідачка [PERSON](дружина сина позивачки)та їх неповнолітня донька [PERSON] (онука позивачки), що підтверджується витягом з будинкової книги на будинок [ADDRESS] (а.с.9-13). Як вбачається з копії паспорта [PERSON], останнього знято з реєстрації місця проживання з 13.07.2017 року (а.с.16-17). Відповідно до рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 01.06.2017 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний (а.с.14). Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, відповідно до якої до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Виходячи з наведеного, при доведеності непроживання без поважних причин відповідача більше року у будинку він може бути визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням, на підставі цієї статті. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 10постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавства не встановлює, в зв'язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. Таким чином, під час вирішення питання про втрату членом сім'ї власника права на користування жилим приміщенням з'ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності. Згідно зі ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно довідки Виконавчого комітету Фастівської міської ради Київської області №647 від 24.05.2017 року, в будинку [ADDRESS] зареєстрований [PERSON] разом з ними його дружина [PERSON] та їхня донька [PERSON], але за даною адресою з жовтня 2016 року ніхто не проживає (а.с.18). Допитаний в судому засіданні свідок [PERSON], повідомив, що він є колишнім чоловіком відповідачки [PERSON], тимчасово зареєструвався разом з колишньою дружиною у будинку за згодою матері, приміщення було придатне для проживання. Свідок також зазначив, що приблизно у вересні 2016 року відповідачка остаточно поїхала з будинку. Суд з приводу зазначених пояснень зазначає, що надані свідком [PERSON] відомості фактично не заперечуються відповідачкою і в суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин, тому суд приймає зазначені свідчення в якості належних доказів по справі. Заперечуючи проти позову, відповідачка зазначала, що у спірному житловому будинку не проживала з поважних причин, оскільки її не допускали для проживання в ньому, у зв'язку з чим переїхала разом із неповнолітньою дочкою за адресою: [ADDRESS],на проживання до свого родича. Вказувала також на те, що інтересу до житла не втратила, на підтвердження чого надала копію довідки від 21.11.2017 року комітету самоорганізації населення мікрорайону Снігурівка та відповідь з Фастівського відділення Васильківського ВП ГУ НП України в Київській області від 17.11.2016 року (а.с.33-34). Представник позивача пояснювала, що відповідач з власної волі покинула будинок та більш ніж рік не з'являлась в ньому та не висловлювала будь-яких претензій щодо чинення їй перешкод у користуванні будинком. В ході розгляду справи з пояснень сторін встановлено, що відповідачка з донькою не проживають у спірному будинку, протягом цього часу не зверталась ані до позивача, ані до суду з вимогами про примусове вселення або про усунення їй перешкод у користуванні будинком. Наданий відповідачем лист Фастівського відділення Васильківського ВП ГУ НП України в Київській області від 17.11.2016 року містить посилання на проведення профілактичної бесіди з [PERSON] щодо недопущення неправомірних дій по відношенню до відповідачки, однак жодним чином не вказує на вчинення саме власником спірного будинку - позивачкою [PERSON] перешкод у користуванні житлом відповідачці та її доньці. Не містить даних про вчинення позивачкою перешкод у користуванні житлом відповідачці та її доньці і надана довідка від 21.11.2017 року комітету самоорганізації населення мікрорайону Снігурівка. Як зазначалось, колишній чоловік відповідачки [PERSON] не є власником будинку [ADDRESS], тому дані про недопущення ним до будинку відповідачки є приводом до звернення до правоохоронних органів з підстав неправомірних дій з його боку, однак не є доказом протиправної поведінки саме позивачки та не можуть бути доказом на підтвердження факту чинення [PERSON] та її доньці перешкод у користуванні будинком та поважності причин непроживання у ньому. Позивач не надала суду доказів вимушеного залишення нею квартири: що позивач створювала перешкоди у користуванні нею спірним будинком та що мала місце протиправна поведінка позивачки до неї, не зверталась у річний термін з позовом про вселення. Таким чином, відповідач не довела суду, що вона з поважних причин більше року не проживала з донькою у спірному будинку. З матеріалів справи та з процесуальної поведінки відповідачки вбачається, що інтерес до спірного житла в неї виник лише після звернення [PERSON] з позовом про визнання її такою, що втратила право на користування будинком. Отже, посилання відповідачки на те, що позивач створює їй з донькою перешкоди у користуванні будинком не відповідає фактичним обставинам справи. Крім того, відповідно до акту обстеження умов проживання, наданого Органом опіки та піклування Виконавчого комітету Фастівської міської ради, вбачається, що в будівлі за адресою: [ADDRESS] відсутнє опалення, будівля потребує часткового ремонту, освітлення штучне та природнє, водопостачання відсутнє. На даний час умови для проживання незадовільні (відсутнє опалення) (а.с.50). За правилами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК). У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що [PERSON], як власниця будинку перешкоджає проживанню відповідача та її неповнолітньої дитини в спірному будинку, а також будь-якої домовленості між сторонами щодо користування вказаним житлом. Відповідач до суду із заявою про продовження строку збереження за нею житлового приміщення не зверталася, не надала доказів поважності причин відсутності у будинку понад встановлений строк. Суд також зазначає, що обмеження дієздатності особи у віці до 14 років в інших правовідносинах, в тому числі і у праві самостійно та вільно обирати місце свого проживання передбачено положенням ч. 4 ст. 29 ЦК України. Таким чином, малолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Крім того, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 11 Закон України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного,інтелектуального, культурного, соціаль-ного розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. А отже обов'язок і відповідальність за створення належних умов для проживання дитини покладається на її сім'ю, тобто в даному випадку батьків. Згідно ч. 2 ст. 18 цього Закону діти мають право користуватися займаним приміщенням як члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення. З матеріалів справи вбачається, що малолітня [PERSON] не є членом сім'ї [PERSON]- власника житлового приміщення, була зареєстрована у ньому як за місцем проживання своєї матері [PERSON]. Таким чином, право користування житловим приміщенням малолітньої дитини є похідним від права її матері. Оскільки [PERSON] є такою, що втратила право користування житловим приміщенням, правові підстави для проживання та реєстрації малолітньої дитини в спірному будинку відсутні. Згідно Акту обстеження умов проживання неповнолітньої [PERSON], 2014 року народження наданого Органом опіки та піклування Виконавчого комітету Фастівської міської ради, вбачається, що [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS]. Умови проживання задовільні, штучне та природнє освітлення, опалення, вода. Створені умови для фізичного та духовного розвитку дитини, місце для сну, ігор, кімната облаштована необхідними меблями (а.с.49). З наведеного виходить, що малолітня дитина на даний час забезпечена житлом. Таким чином, у судовому засіданні належними доказами встановлено, що відповідач у зв'язку з обраним нею способом життя, за власною ініціативою і у добровільному порядку залишила будинок [ADDRESS]. Протягом тривалого часу вона не робила спроб самостійно прийти та вселитися до нього, таких вимог у встановленому законом порядку не ставила. Під час своєї відсутності в будинку відповідач плату за житло, комунальні послуги не вносила. Підсумовуючи вищенаведене суд дійшов висновку, що право [PERSON] на користування житлом зі сторони [PERSON] порушено не було, відповідач відсутня в спірному будинку понад встановлений законом строк без поважних причин, тому втратила право користування ним, у зв'язку з чим вимоги позивача в цій частині підлягають задоволенню. Нормою статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Зі змісту наведених положень вбачається, що рішення суду про позбавлення права користування жилим приміщенням за законом є самостійною підставою для зняття особи з реєстраційного обліку місця проживання, тому в частині позовних вимог щодо примусового зняття відповідачки та її дитини з реєстраційного обліку суд вважає за необхідне відмовити.

Outcome: partial