Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-06 00:00:00

7 лютого 2011 року [PERSON] звернулась до суду із вищезазначеним позовом, обґрунтування якого посилалась на те, що 20 січня 2011 року між нею та відповідачем у простій письмовій формі було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна: 69/100 частин нежитлової будівлі (автозаправочний комплекс), а саме: А-1 нежитлова будівля (автозаправна станція), Б-1 вбиральня, №1 навіс, №2 місткості для ПММ, №3 огорожа, І вимощення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] і належить [PERSON]. Вона сплатила відповідачу повну вартість нерухомого майна, а відповідач зобов'язався після проведення повного розрахунку засвідчити договір нотаріально протягом 14 днів, однак, у подальшому відмовився це зробити зв'язку з зайнятістю. Позивачка просила визнати дійсним вказаний договір купівлі-продажу та визнати право власності на зазначене нерухоме майно (а.с.3-4). Рішенням Покровського районного суду Дніпропетровської області від 16 лютого 2011 року позовні вимоги [PERSON] задоволені: визнано дійсним договір купівлі-продажу від 20 січня 2011 року та визнано за [PERSON] право власності на нерухоме майно: 69/100 частин нежитлової будівлі (автозаправочний комплекс), а саме: А-1 нежитлова будівля (автозаправна станція), Б-1 вбиральня, №1 навіс, №2 місткості для ПММ, №3 огорожа, І вимощення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. (а.с. 24). В апеляційній скарзі [PERSON], який є власником спірного нерухомого майна на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 10 жовтня 2011 року, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову (а.с. 26-28). Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом 1 інстанції встановлено, що 20 січня 2011 року у простій письмовій формі було укладено договір купівлі-продажу, згідно якого [PERSON] передав у власність [PERSON] нерухоме майно - 69/100 частини нежитлової будівлі (автозаправочний комплекс), що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; оплата вартості здійснюється [PERSON] під час підписання цього договору шляхом передачі коштів у розмірі 5000 грн. (а.с. 8,9). Згідно свідоцтва про право власності, витягу про реєстрацію права власності, нерухоме майно належить та зареєстровано за [PERSON] (а.с. 10-15). Задовольняючи позовні вимоги [PERSON], суд першої інстанції посилався на ст. 220 ЦК України та виходив із того, що позивачка повністю сплатила вартість нежитлової будівлі, а відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, а тому є всі правові підстави для визнання договору дійсним. Однак, із вказаними висновками суду погодитись неможливо, оскільки вони зроблені з порушенням норм матеріального та процесуального права, і не відповідають фактичним обставинам справи. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Згідно із ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз'яснив, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст.ст. 210, 640 ЦК України пов'язується з їх державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. Статтею 657 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено, що договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Судом не було враховано, що однією з умов визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину, чого судом першої інстанції у справі встановлено не було, зокрема в матеріалах справи відсутні докази ухилення відповідача від нотаріального посвідчення правочину. За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що судом не застосовано закон, який підлягав застосуванню, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, тому рішення суду на підставі п.3, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed