overthelex/ua-case-outcome-6m huggingface dataset:
Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-15 00:00:00

29 січня 2015 року [PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Свої вимоги обгрунтувала тим, що 25 квітня 2006 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Маневицького районного управління юстиції Волинської області вона зареєструвала шлюб з відповідачем, актовий запис № 14. Від шлюбу в них є дві неповнолітніх дитини: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Подружні стосунки з чоловіком не склалися. По багатьох питаннях сімейного життя вони не можуть знайти взаєморозуміння, через що між ними без будь - яких причин часто виникають сварки. З цих причин дальше спільне життя стало неможливим. Посилаючись на зазначені обставини, просила шлюб з відповідачем розірвати, залишити прізвище [PERSON] та судові витрати стягнути з відповідача. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, але у своїй письмовій заяві просить слухати справу у її відсутності, що на думку суду, є можливим, шлюб розірвати, дітей залишити проживати з нею, залишивши їй прізвище [PERSON] та стягнути з відповідача судові витрати. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, хоча у встановленому законодавством порядку завчасно повідомлявся судом про час та місце розгляду справи, про що свідчить поштове повідомлення, про причини неявки суд не повідомив. Приймаючи до уваги, що в справі є достатньо доказів для вирішення її по суті, суд ухвалив - розглядати справу у відсутності відповідача [PERSON], ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Проаналізувавши матеріали справи, суд вважає, що позов підставний і підлягає до повного задоволення. Відповідно вимог ч. 1 ст. 110 Сімейного Кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Згідно ч. 2 ст. 112 цього Кодексу суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом доведено, що сторони не бажають зберегти сім'ю і для цього не приймають ніяких заходів, на даний час не підтримують сімейних стосунків, добровільно вирішили питання про місце проживання дитини, позивач наполягає на розірванні шлюбу, неявка відповідача в суд, на думку суду, свідчить про його бажання розірвати шлюб. З цих підстав суд вважає, що дальше збереження подружжям шлюбу є недоцільним, оскільки стосунки між ними істотно суперечать їх інтересам та інтересам дітей, а тому є всі підстави шлюб розірвати, залишивши дітей проживати з матір'ю. Згідно ст. 113 Сімейного Кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. З цих підстав суд вважає за доцільне позивачу за її вибором залишити право надалі іменуватися прізвищем [PERSON]. Відповідно вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 243 гривень 60 копійок судового збору, сплачених [PERSON] при подачі позову в суд і документально підтверджених.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-10 00:00:00

29 січня 2015 року [PERSON] звернулась в суд з позовом до відповідача про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO] народження в розмірі 1/4 від заробітку щомісячно, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що з відповідачем вона перебувала у шлюбі, який було розірвано за рішенням суду від 16.04.2014року. Від даного шлюбу у них є дитина: [PERSON],[INFO] народження. Дитина повністю перебуває на її утриманні, відповідач не надає їй кошти на утримання доньки. У зв'язку з наведеним вона змушена звернутися до суду. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю, покликаючись на мотиви викладені в позовній заяві. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, покликаючись на мотиви викладені в письмових поясненнях, які долучені до матеріалів справи. Заслухавши пояснення сторін, з'ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані по справі докази суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. В судовому засіданні встановлено, що батьками [PERSON], [INFO] народження є [PERSON] та [PERSON] - сторони по справі. Сторони проживають окремо, дитина проживає та знаходяться на утриманні матері. Дані обставини стверджуються поясненнями сторін даними в судовому засіданні та долученими до справи письмовими доказами. Згідно ст.180 СК України, батьки зобов'язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Як було встановлено в судовому засіданні, відповідач ухиляється від виконання даного обов'язку, аліменти на утримання дитини не надає. При визначенні розміру аліментів суд враховує матеріальне становище позивача та відповідача, матеріальне забезпечення дитини від шлюбу, стан її здоров'я, інші обставини, які мають істотне значення для справи. Враховуючи вищенаведене, оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позов слід частково задовольнити і стягувати з відповідача аліменти на утримання неповнолітньої дитини в розмірі 1/4 від заробітку відповідача, але не менше ніж 30 % встановленого постановою Кабінету Міністрів України прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з дня звернення до суду до досягнення дитиною повноліття. Згідно ст. 88 ЦПК України з відповідача слід стягнути судовий збір в користь держави в розмірі 243,60грн. Відповідно до ст.367 ЦПК України допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів за один місяць.

Outcome: partial
Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-11 00:00:00

29 січня 2015 року [PERSON] звернулась до суд з вищевказаним позовом, у якому вказувала, що 23.11.2011 року вона з [PERSON] зареєстрували шлюб у Першому Приморському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис №958. 30.03.2012 року [PERSON] за власні кошти придбала житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, за адресою: [ADDRESS], вартістю 1117900 грн. та земельну ділянку площею 0,0500 га за цією ж адресою вартістю 167225 грн. У цей ж день [PERSON] з [PERSON] уклали шлюбний договір, відповідно якому вищевказане нерухоме майно є особистою власністю [PERSON] Оскільки позивачка не може в повній мірі розпоряджатися своїм нерухомим майном, вона просила суд визнати це майно її особистою власністю. У судове засідання позивачка не з'явилась, однак надіслала лист, у якому вона позов підтримала та просила суд слухати справу у її відсутності. Відповідач у судове засідання не з'явився, однак надав нотаріально посвідчену заяву, у якій позов визнав та просив суд слухати справу у його відсутності. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Відповідно до ст.57 ч.1 п.3 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; Згідно ст.97 ч.2 Сімейного кодексу України сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 цього Кодексу і вважати його спільною частковою власністю або особистою приватною власністю кожного з них. Як вбачається з матеріалів справи, 23.11.2011 року [PERSON] з [PERSON] зареєстрували шлюб у Першому Приморському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис №958. 30.03.2012 року [PERSON] придбала у [PERSON] житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, за адресою: [ADDRESS], вартістю 1117900 грн. та земельну ділянку (кадастровий номер 5123755800:02:008:0791) площею 0,0500 га за цією ж адресою вартістю 167225 грн. 30.03.2012 року [PERSON] уклала з [PERSON] шлюбний договір, відповідно п.1.7. цього договору житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, за адресою: [ADDRESS], та земельна ділянка (кадастровий номер 5123755800:02:008:0791) площею 0,0500 га за цією ж адресою є особистою власністю [PERSON]. Також відповідач [PERSON] надав нотаріально посвідчену заяву, посвідчену 16.01.2015 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] (реєстровий №24), відповідно якій він визнає, що житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, за адресою: [ADDRESS], та земельна ділянка (кадастровий номер 5123755800:02:008:0791) площею 0,0500 га за цією ж адресою є особистою власністю [PERSON]. Враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, а тому вони підлягають задоволенню.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-29 00:00:00

29 січня 2015 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], в якому просить суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. Позов мотивовано тим, що відповідач є батьком їх неповнолітньої дитини: [PERSON], [INFO], яка мешкає з позивачем. Між сторонами не було досягнуто згоди стосовно порядку та розмірів сплати аліментів. Позивач у судове засідання не з'явилась, надала суду заяву, згідно якої просить суд розглянути справу у її відсутність, позовні вимоги підтримала, просила постановити заочне рішення. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, причину неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не надав. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Суд дослідивши матеріали цивільної справи, вважає що заявлений позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що позивач та відповідач є батьками неповнолітньої дитини - [PERSON], [INFO], яка знаходяться на утриманні у позивача. Згоди щодо надання матеріальної допомоги на утримання дитини сторони в досудовому порядку не дійшли. У відповідності до ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. У відповідності до ст.182 СК України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 СК України (яка визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі). Відповідно до ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. У відповідності до п.3 ст.88 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-11 00:00:00

29 січня 2015 року [PERSON] звернулася в суд із зазначеним позовом, який обґрунтувала тим, що 20 травня 1999 року Рудниківською сільською радою Маневицького району було зареєстровано шлюб позивача і відповідача та видано свідоцтво про шлюб. Від даного шлюбу у них народилася дочка - [PERSON], [INFO]. З часом спільне подружнє життя сторін погіршилося. Фактичні шлюбні стосунки між подружжям припинено, шлюб існує формально. Збереження шлюбу позивач вважає неможливим, оскільки це суперечить її інтересам та інтересам дитини, тому просить суд позов задовольнити і шлюб розірвати. В дане судове засідання позивач не з'явилася, до суду подала заяву, в якій зазначила, що позовні вимоги підтримує повністю та просить позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, проте подав до суду заяву, в якій просить розгляд справи здійснювати у його відсутності, позов визнає і не заперечує щодо його задоволення. Проаналізувавши обставини справи, представлені докази, суд дійшов висновку про задоволення позову з огляду на наступне. Згідно ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 цього Кодексу суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом установлено, що сторони перебувають у шлюбі з 20 травня 1999 року, який був зареєстрований Рудниківською сільською радою Маневицького району, актовий запис № 10, та видано свідоцтво про укладення шлюбу [NUMBER] від 20 травня 1999 року (а.с. 4). Від даного шлюбу в них народилася дочка [PERSON], [INFO] (а.с. 5). Спільне подружнє життя сторін не склалося, в сім'ї систематично почали виникати сварки та різні непорозуміння з вини [PERSON], вони не ведуть спільного господарства та не підтримують шлюбних відносин. Враховуючи зазначені обставини та вказані норми права, особливий характер сімейних відносин та їх об'єктивну недоступність для оточуючих, суд приходить висновку про доцільність розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] Відповідно вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 243 гривні 60 копійок судового збору, сплачених [PERSON] при подачі позову до суду. На підставі статей 110, 112, 113 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-28 00:00:00

29 січня 2015 року в судовому засіданні представник позивача заявив клопотання про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру відповідача. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. У відповідності до ч.1 ст. 151 ЦПК України - суд, за заявою осіб які беруть участь у справі, може вжити заходи забезпечення позову. Відповідно до ч.3 ст. 151 ЦПК України - забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Позивач не надав суду доказів існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про те, що відсутні підстави для забезпечення позову, а тому заява позивача про забезпечення позову не підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed
Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-29 00:00:00

29 січня 2015 року заявник звернувся до суду із заявою про госпіталізацію [PERSON], 1953р.н., який мешкає за адресою: [ADDRESS]. Свої вимоги заявник обґрунтував тим, що 28.01.2015р. о 14 год. 30 хв. [PERSON] був госпіталізований до психіатричного стаціонару. За думкою комісії лікарів, хворий є безпорадним, і не може самостійно задовольнити свої життєві потреби, лікування можливе лише у стаціонарних умовах. [PERSON] письмової поінформованої згоди на госпіталізацію до КЗ «ДКПЛ» ДОР не дав, що стало підставою для звернення до суду із даною заявою. У судовому засіданні представник заявника підтримав вимоги, прокурор та адвокат не заперечували проти задоволення заяви. Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення представника заявника, заінтересованої особи, думку прокурора, суд вважає, що заява підлягає задоволенню за наступних підстав. В силу ст.14 Закону України від 22.02.2000р. № 1489-ІІІ «Про психіатричну допомогу» особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує його життєдіяльність. У судовому засіданні було встановлено, що 28.01.2015р. о год. хв. [PERSON] був госпіталізований до КЗ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної Ради за направленням лікаря-психіатра Свіріна лікарні КЗ «ДСШМД» ДОР. При обстеженні його психічного стану в КЗ «ДКПЛ» ДОР комісія лікарів виявила, що хворий дезорієнтований у часі і місці. До свого стану не критичний. [PERSON] було поставлено попередній діагноз - психічні розлади, та розлади поведінки в наслідок вживання алкоголю. Синдром відміни з делірієм. Представник психіатричного закладу підтвердив обставини щодо поведінки та діагнозу захворювання та зазначив, що йому необхідно пройти курс лікування у стаціонарних умовах. Таким чином, суд вважає, що вимоги заявника, про госпіталізацію гр. [PERSON] до психіатричного стаціонару без його усвідомленої згоди, обґрунтовані. Враховуючи викладене,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-29 00:00:00

29 січня 2015 року заявник звернувся до суду із заявою про госпіталізацію [PERSON], 1956р.н., яка мешкає за адресою: [ADDRESS]. Свої вимоги заявник обґрунтував тим, що 29.01.2015р. о 05 год. 05 хв. [PERSON] була госпіталізована до психіатричного стаціонару. За думкою комісії лікарів, хвора є безпорадною і не може самостійно задовольнити свої життєві потреби, лікування можливе лише у стаціонарних умовах. [PERSON] письмової поінформованої згоди на госпіталізацію до КЗ «ДКПЛ» ДОР не давала, що стало підставою для звернення до суду із даною заявою. У судовому засіданні представник заявника підтримав вимоги, прокурор та адвокат не заперечували проти задоволення заяви, заінтересована особа проти заяви не заперечувала. Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення представника заявника, заінтересованої особи, думку прокурора, суд вважає, що заява підлягає задоволенню за наступних підстав. В силу ст.14 Закону України від 22.02.2000р. № 1489-ІІІ «Про психіатричну допомогу» особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує його життєдіяльність. У судовому засіданні було встановлено, що 29.01.2015р. о 05 год. 05 хв. [PERSON] була госпіталізована до КЗ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної Ради за направленням лікаря-психіатра Свіріна лікарні КЗ «ДСШМД» ДОР. При обстеженні її психічного стану в КЗ «ДКПЛ» ДОР комісія лікарів виявила, що хвора на питання відповідає неохоче. Орієнтировка всіх видів збережена. На обличчі посмішка, яка не відповідає темі бесіди. До чогось прислуховується. Говорить, що в неї немає більше доньки, тому що, вона викликала їй медичну допомогу. Говорить обривками речень. Мислення прискорене. Емоційно неадекватна. Свого стану не оцінює. [PERSON] було поставлено попередній діагноз - шизофренія, параноїдна форма, галюцінаторно-параноїдний синдром. Представник психіатричного закладу підтвердив обставини щодо поведінки та діагнозу захворювання та зазначив, що ій необхідно пройти курс лікування у стаціонарних умовах. Таким чином, суд вважає, що вимоги заявника, про госпіталізацію [PERSON] до психіатричного стаціонару без її усвідомленої згоди, обґрунтовані. . Враховуючи викладене,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-29 00:00:00

29 січня 2015 року заявник звернувся до суду із заявою про госпіталізацію [PERSON], 1985р.н., яка мешкає за адресою: [ADDRESS]. Свої вимоги заявник обґрунтував тим, що 29.01.2015р. о 01год. 00хв. [PERSON] була госпіталізована до психіатричного стаціонару. За думкою комісії лікарів, хвора є безпорадною і не може самостійно задовольнити свої життєві потреби, лікування можливе лише у стаціонарних умовах. [PERSON] письмової поінформованої згоди на госпіталізацію до КЗ «ДКПЛ» ДОР не давала, що стало підставою для звернення до суду із даною заявою. У судовому засіданні представник заявника підтримав вимоги, прокурор та адвокат - заперечували проти задоволення. Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення представника заявника, заінтересованої особи, думку прокурора, суд вважає, що заява не підлягає задоволенню за наступних підстав. В силу ст.14 Закону України від 22.02.2000р. № 1489-ІІІ «Про психіатричну допомогу» особа, яка страждає на психічний розлад, потребує подальшого лікування в умовах психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. У судовому засіданні було встановлено, що 29.01.2015р. о 01 год. 00 хв. [PERSON] була госпіталізована до КЗ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної Ради за направленням лікаря-психіатра Свіріна лікарні КЗ «ДСШМД» ДОР. При обстеженні її психічного стану в КЗ «ДКПЛ» ДОР комісія лікарів виявила, що хвора похмура, роздратована. Мислення паралогічне. Виказує маячні ідеї відносин. [PERSON] було поставлено попередній діагноз - шизофренія параноїдна форма, безперервна тип перебігу, параноїдний синдром. Представник психіатричного закладу підтвердив обставини щодо поведінки та діагнозу захворювання та зазначив, що їй необхідно пройти курс лікування у стаціонарних умовах. Разом з тим, в судовому засіданні заінтересована особа пояснила, що здатна сама себе обслуговувати. В момент надання пояснень, [PERSON] не виявляла явної неадекватності, поводила себе спокійно, чітко висловлювала свою думку. В судовому засіданні не підтвердилася та обставина, що [PERSON] безпорадна і не здатна самостійно задовольнити основні свої життєві потреби. Таким чином, суд вважає, що вимоги заявника є необґрунтованими і задоволенню не підлягають, оскільки передбачених ст. 14 ЗУ «Про психіатричну допомогу» підстав для її примусової госпіталізації не вбачається. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed