Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-21 00:00:00

30 листопада 2015 року [PERSON] звернулась в суд до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної працівником під час виконання трудових обовязків. Свої вимоги позивач обгрунтовує тим, що відповідач у період з 02 квітня 2013 року по 30 червня 2015 року працювала у неї, як у фізичної особи-підприємця, за трудовим договором між працівником та фізичною особою, яка використовує найману працю №03511300192 від 02.04.2013 року. Між ними було укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 02 квітня 2013 року, відповідно до якого відповідач несе повну індивідуальну матеріальну відповідальність за збереження товарно-матеріальних цінностей роботодавця. Відповідач працювала єдиним продавцем жіночого одягу в магазині «Адель» у ФОП [PERSON], що знаходиться за адресою: пр-т Перемоги, буд.4, м.Нововолинськ Волинської області. У період з 26 червня 2015 року по 28 червня 2015 року в приміщенні магазину «Адель» проводилась інвентаризація матеріальних цінностей роботодавця за період 20.02.2015 року - 30.06.2015 року в присутності позивача та продавця [PERSON] В процесі інвентаризації виявлено недостачу товарно-матеріальних цінностей роботодавця на загальну суму 2925 грн., про що 28 червня 2015 року складено відповідний акт контрольної перевірки. Всі необхідні документи по проведенню вказаної інвентаризації були підписані сторонами, що означає їх згоду із текстами цих документів. Із сумою недостачі відповідач [PERSON] також погодилась у повній мірі, пояснивши при цьому, що у період з 20.02.2015 року по 30.06.2015 року вона самостійно продала речі на суму 2925 грн., а гроші взяла в особисте користування. При цьому відповідач також вказала, що 30.06.2015 року добровільно компенсувала недостачу в сумі 355 грн., а решту коштів в сумі 2570 грн. зобовязалась віддати 10.08.2015 року, про що 30.06.2015 року написала розписку. В подальшому, протягом липня-серпня 2015 року відповідач компенсувала недостачі у магазині у розмірах 170 грн. та 400 грн. Однак, решту коштів [PERSON] у встановлений нею ж термін відповідно до розписки так і не повернула, на телефонні дзвінки не відповідає. При зустрічі вона повідомила позивачу, що не збирається повертати борг, так як вважає, що ніякої відповідальності не понесе. 16 вересня 2015 року позивач звернулась до Нововолинського МВ УМВС України у Волинській області, проте їй було письмово повідомлено, що у даному випадку вбачаються цивільно-правові відносини, тому спір необхідно вирішувати у цивільному порядку. 28 вересня 2015 року з метою добровільного вирішення спору позивач надіслала відповідачу [PERSON] вимогу з проханням повернути їй суму заборгованості в розмірі 2000 грн. у термін до 09 жовтня 2015 року та попередила, що у разі невиконання вимоги, буде змушена звернутись до суду. Відповідач отримала вказану вимогу, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Однак, станом на 26 листопада 2015 року борг відповідач не повернула, відповіді на письмову вимогу не надала. Вказала, що ціна позову в сумі 2000 грн. розрахована наступним чином: 100 грн. (вартість шарфа б/н) +100 грн. (вартість шарфа б/н) + 90 грн. (вартість шарфа б/н) +60 грн. (вартість пояса б/н) +250 грн. (вартість спідниці №136) +260 грн. (вартість кофти №1676) +195 грн. (вартість брюк №5936) +235 грн. (вартість брюк №1709) +450 грн. (вартість брюк №1301) +450 грн. (вартість брюк №627) +180 грн. (вартість лосін б/н) +565 грн. (вартість френча б/н) - 355 грн. (кошти, повернуті відповідачем 30.06.2015 року) 170 грн. (кошти, повернуті відповідачем у липні 2015 року) 400 грн. (кошти, повернуті відповідачем у серпні 2015 року). Просить стягнути з відповідача [PERSON] на її користь 2000 грн. на відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної нею під час виконання трудових обовязків, а також стягнути судові витрати по справі. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала з підстав наведених у позовній заяві, просить його задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнала повністю, не заперечує щодо задоволення вимог позивача. Як встановлено, між сторонами виникли відносини, що регулюється Кодексом законів про працю України. Між [PERSON] як фізичною особою-підприємцем та [PERSON] було укладено договір про повну матеріальну відповідальність. Статтею 130 КЗпП України передбачено, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення, покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише у межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. Відповідно до ст.134 КЗпП України визначено випадки, коли працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, завданої з їх вини підприємству, установі, організації, а саме: між працівником та підприємством укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості та інших цінностей, переданих йому для збереження або для інших цілей; майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами; шкоду завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку; шкоду завдано працівником, який був у нетверезому стані; шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції); відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, завдану підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків; шкоди завдано не при виконанні трудових обов'язків, службова особа винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу; керівник підприємства, установи, організації, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць.\~\~\~\~\~\~ Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи визнання позову відповідачем, що визнання позову відповідачем не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, та наявність законних підстав для задоволення позовних вимог, суд приходить до висновку, що до стягнення з [PERSON] на користь фізичної особи-підприємця [PERSON] підлягає 2000 грн. на відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної відповідачем під час виконання трудових обовязків, а також 487,20 грн. судового збору в дохід держави.

Outcome: approved