Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-25 00:00:00

9 лютого 2018 року [PERSON] звернулася до суду з даним позовом, в якому просить визнати за нею право власності в порядку успадкування за законом на спадкове майно, що залишилося після смерті її матері [PERSON], яка померла 5 лютого 2001 року, що складається із 1/4 частини квартири [ADDRESS], визнати за нею право власності в порядку успадкування за законом на спадкове майно, що залишилося після смерті її брата [PERSON], який помер 19 квітня 2016 року, що складається із 2/4 частини квартири [ADDRESS], визнати за нею право власності за набувальною давністю на 1/4 частину квартири [ADDRESS], що належала [PERSON]. Даний позов обґрунтований наступним. 5 лютого 2001 року померла мати позивача [PERSON]. Факт їхніх родинних відносин підтверджується рішенням Томашпільського районного суду від 20 жовтня 2016 року. Після смерті матері залишилося спадкове майно, що складається із 1/4 частини квартири [ADDRESS]. Після смерті матері її спадкоємцями залишилися позивач, другий чоловік матері -[PERSON], син від другого шлюбу [PERSON], та племінник онук матері [PERSON], яким також належало по 1/4 частині квартири [ADDRESS]. Після смерті матері позивач спадщину фактично прийняла, однак належним чином все переоформити не мала можливості, оскільки не могла віднайти всі необхідні документи, які б підтверджували факт родинних відносин між нею та її матірю. Окрім того, позивач не могла знайти і до даного часу не знайшла свідоцтво на квартиру, по цій причині нотаріус також відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину. Другий чоловік матері позивача- Коцюба В.А. та син від другого шлюбу - [PERSON] не заперечували, щоб вона прийняла частину квартири, яка залишилася після смерті її матері, оскільки їм також належали по 1/4 частині даної квартири, а позивач за ними доглядала. 26 листопада 2002 року помер другий чоловік матері позивача- Коцюба [PERSON]. Спадщину після його смерті, що складається із 1/4 частини квартири [ADDRESS], фактично прийняв спільний син - [PERSON], оскільки залишився проживати у спадковій квартирі. Брат позивача [PERSON] був інвалідом, своєї власної сімї ніколи не мав, тому лише [PERSON] вела за ним догляд. 19 квітня 2016 року брат [PERSON] помер. Всі витрати на його поховання позивач також взяла на себе. Після смерті брата залишилося спадкове майно, що складається із 1/4 частини квартири [ADDRESS], яка належала йому, та 1/4 частини квартири [ADDRESS], яку він фактично прийняв у спадок від свого батька [PERSON] Після смерті брата [PERSON] єдиним спадкоємцем залишилася позивач-його сестра. Інших спадкоємців у брата не залишилося, оскільки у нього нікого не було. Позивач [PERSON] вказує, що спадщину після смерті брата вона прийняла, подала заяву до нотаріальної контори, однак в звязку відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно нотаріусом їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину. Відмови від спадщини до нотаріальної контори вона не подавала. Ще 1/4 частини квартири [ADDRESS], як зазначено у довідці КП «Могилів-Подільське МБТІ», належала племіннику позивача-онуку її матері [PERSON]. Фактично [PERSON] у квартирі не проживав, однак 1/4 частини квартири була зареєстрована за ним. [PERSON] у 2000 році покинув квартиру і виїхав проживати до Російської Федерації. З тих пір жодного разу до квартири, чи в смт Вапнярка, чи хоча б до України [PERSON] не повертався і про себе нічого не давав знати. Всі зусилля позивача віднайти його були марними. Оскільки позивач постійно доглядала за вітчимом, потім за братом, то і продовжувала вести догляд за всією квартирою, проводила у ній поточні ремонти, згодом проводила і капітальні ремонти. З 2000 року [PERSON] відкрито і безперервно володію усією квартирою, зокрема, 1/4 частиною квартири [PERSON] В даний час позивач вирішила належним чином прийняти спадщину, що залишилася після смерті матері та брата, та, як їй пояснили в юридичній конторі, має право на визнання права власності на частину квартири [PERSON] за набувальною давністю, відповідно до ст. 344 ЦК України, яка говорить, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність). [PERSON] зазначає, що вона добросовісно заволоділа 1/4 частиною квартири, що належить [PERSON] у 2000 році і з тих пір, а це вже більше 17 років, продовжує відкрито і безперервно володіти частиною квартири, що належить [PERSON], відповідно набула право власності на це майно. В судове засідання позивач [PERSON] не зявилася, однак зазначила в позовній заяві, що в разі її неявки до суду просить справу розглядати у її відсутності, оскільки зайнята по роботі, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Представник Вапнярської селищної ради в судове засідання не зявився, однак селищний голова надав до суду заяву, в якій просить справу розглянути у відсутності їхнього представника, не заперечують проти задоволення позову [PERSON] Суд вважає можливим розглянути справу у відсутності сторін, які заявили про розгляд справи за їх відсутності, на підставі наявних у справі доказів, відповідно вимог ст.211 ЦПК України. Оскільки сторони в судове\~ засідання не з'явились, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України не здійснювалося. Суд, розглянувши заяви сторін у справі, дослідивши матеріали справи, сприяючи всебічному й повному зясуванню обставин справи, що має істотне значення для правильного вирішення спору, прийшов до наступного. Відповідно до ст.129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов'язковість рішень суду. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно ч.3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно ч.ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Відповідно ч.ч.1-4 ст. 10 ЦПК України, \~суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до\~Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені\~Конституцією\~та законами України. Суд застосовує при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно ч.1 ст.. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно ч.3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно ч.1-4 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно ч.9 ст. 83 ЦПК України, копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Відповідно до Конституції України усі суб'єкти права власності рівні перед законом (частина четверта статті 13); кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (частини перша, друга статті 41); правовий режим власності визначається виключно законами України (пункт 7 частини першої статті 92). Згідно ст.. 41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Главою 29 ЦК України ( ст.ст. 386-394 ) регулюється захист права власності. Частиною 2 статті 293 ЦПК України передбачено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Судом встановлено, що 5 лютого 2001 року померла моя мати [PERSON] (а.с. 8). Факт родинних відносин між [PERSON] та її матірю [PERSON] підтверджується рішенням Томашпільського районного суду від 20 жовтня 2016 року (а.с.9-11). Згідно довідки Вапнярської селищної ради, після смерті її матері [PERSON], яка померла 5 лютого 2001 року,залишилося спадкове майно, що складається із 1/4 частини квартири [ADDRESS]. Після смерті [PERSON]І спадщину фактично прийняла [PERSON] (а.с.15). За змістом розділу VІІ вказаного Кодексу, прийняття спадщини це акт, який поширюється на всі обєкти спадкування водночас і свідчить про бажання скористатися правом на спадщину. До спадкоємця в момент виникнення правонаступництва переходять і ті права, які в цей час ще не були відомі. Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР (1963 року) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Момент відкриття спадщини міститься в правилі ст. 525 цього Кодексу, а саме моментом відкриття спадщини є день смерті спадкодавця. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 549 ЦК УРСР (1963 р.) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до ст. 550 ЦК УРСР (1963 року), якщо спадкоємець в установлений ст. 549 цього Кодексу строк вступив в управління або володіння спадковим майном чи його частиною, суд з цих підстав вирішує питання не про продовження пропущеного строку, а про визнання права на спадкове майно (п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 24.06.1983 року (яка діяла на час виникнення спірних правовідносин)). Згідно абзацу 3 пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Як вбачається із відповіді державного нотаріуса на заяву [PERSON], останній відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на спадкове майно після смерті її матері [PERSON] в звязку з відсутністю правовстановлюючого документа на спадкове майно на імя спадкодавця (а.с.21). Також судом встановлено, що 26 листопада 2002 року помер [PERSON] (а.с.12). Спадщину після його смерті, що складається із 1/4 частини квартири [ADDRESS]. З довідки Вапнярської селищної ради вбачається, що фактично спадщину після смерті [PERSON] прийняв спільний син [PERSON] і [PERSON]- [PERSON], оскільки залишився проживати у спадковій квартирі (а.с.15). Окрім того, судом встановлено, що 19 квітня 2016 року [PERSON] помер (а.с.14). Як вбачається із копії свідоцтва про народження [PERSON], його батьками вказано [PERSON], [PERSON] (а.с.13). Згідно довідки Вапнярської селищної ради, після смерті [PERSON] залишилося спадкове майно, що складається із 1/4 частини квартири [ADDRESS], яка належала йому, та 1/4 частини квартири [ADDRESS], яку він фактично прийняв у спадок від свого батька [PERSON] Після смерті [PERSON] єдиним спадкоємцем залишилася його сестра [PERSON] Інших спадкоємців після смерті [PERSON] не залишилося (а.с.15). Як вбачається із відповіді державного нотаріуса на заяву [PERSON], останній відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на спадкове майно після смерті її брата [PERSON] в звязку з відсутністю правовстановлюючого документа на спадкове майно на імя спадкодавця (а.с.21). Згідно архівної довідки Вапнярської селищної ради від 21 травня 2003 року, [PERSON] дійсно доглядала за квартирою № 2 по вул.. Кутузова, 28, а також доглядала за мамою [PERSON], батьком [PERSON], братом-інвалідом [PERSON] Померлих хоронила і всі затрати на поховання взяла на себе (а.с.18). Згідно акту обстеження депутата округу № 11 Вапнярської ОТГ від 5 лютого 2018 року, підлісна М.В. добросовісно заволоділа чужим майном, а саме частиною квартири № 2 житлового будинку по вул.. Кутузова, 28 в смт Вапнярка Томашпільського району Вінницької області, належною її племіннику [PERSON], з 2000 року. З 2000 року по даний час [PERSON] продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном, а саме частиною квартири [PERSON] З 2000 року по даний час [PERSON] користується даною частиною квартири, проводить у ній поточні та капітальні ремонти, веде догляд за квартирою в цілому, оскільки частину квартири прийняла у спадок від своєї матері [PERSON], а згодом після смерті брата [PERSON] [PERSON] дійсно доглядала за квартирою № 2 по вул.. Кутузова, 28 в смт Вапнярка, а також доглядала за матірю [PERSON], батьком [PERSON], братом-інвалідом [PERSON], провела поховання померлих батьків та брата за власний рахунок (а.с.19). Дані відомості підтверджуються і довідкою Вапнярської селищної ради (а.с.20). Згідно ч.1 ст. 1298 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Відповідно вимог ст.. 49 Закону України «Про нотаріат» та п.1 глави 13 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, якщо, зокрема, не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» при розгляді цих справ, судом\~\~перевіряється\~\~наявність обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій, зокрема відмови у видачі свідоцтва про спадщину. Умовою для переходу в порядку спадкування прав власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством порядку. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законом порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду. Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно з\~\~ч. 3 ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають\~\~державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло\~\~на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. При вирішенні спорів щодо спадкування права власності на нерухоме майно слід враховувати зміну редакції ч. 4 ст. 331 і ч. 4 ст.\~\~334 ЦК України та інших норм цивільного законодавства і застосовувати редакцію закону, яка діяла на час виникнення права у самого спадкодавця на момент закінчення будівництва будинків та на час відкриття спадщини, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України «Про власність», Законом України від 07.12.1990 року №553-ХІІ «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування», Законом України від 25.12.1974 року «Про державний нотаріат», постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року №105 «Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР», Вказівками по веденню погосподарського обліку\~\~в сільських Радах народних депутатів, затвердженими центральним статистичним управлінням СРС 13 квітня 1979 року за №112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРС 12 травня 1985 року №5-24-26 та ін. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Відповідно до ч.5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкоємцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Заяви про відмову від спадщини, від її прийняття, позивач [PERSON] до нотаріальної контори не подавала. Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» при розгляді цих справ, судом\~\~перевіряється\~\~наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій, зокрема відмови у видачі свідоцтва про спадщину. Як вбачається із відповіді завідуючої Державного нотаріального архіву від 20 лютого 2018 року на запит суду від 12 лютого 2018 року, спадкову справу після смерті [PERSON], померлого 26 листопада 2002 року, не виявлено (а.с.65). Як вбачається із відповіді Державного нотаріуса Томашпільської державної нотаріальної контори від 16 лютого 2018 року на запит суду від 12 лютого 2018 року, спадкова справа після смерті [PERSON], померлого 19 квітня 2016 року, заведена (а.с.64). На ухвалу Томашпільського районного суду від 27 лютого 2018 року державним нотаріусом надано копію спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON], з якої вбачається, що заяву про прийняття спадщини було подано [PERSON]-позивачем у справі (а.с.68-69). Як вбачається із відповіді Державного нотаріуса Томашпільської державної нотаріальної контори від 12 березня 2018 року на запит суду від 12 лютого 2018 року, спадкова справа після смерті [PERSON], померлої 5 лютого 2001 року, заведена (а.с.70). На ухвалу Томашпільського районного суду від 27 березня 2018 року державним нотаріусом надано копію спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON], з якої вбачається, що заяву про прийняття спадщини було подано [PERSON]-чоловіком померлої та [PERSON]-позивачем у справі; інший спадкоємець-Тімофеєва В.В. подала до нотаріуса заяву про відмову від прийняття спадщини (а.с.76-79). Як вбачається із довідки КП «Могилів-Подільське МБТІ» про показники обєкта нерухомого майна, відповідно до проведеної інвентаризації 6 грудня 2017 року квартири № 2 житлового будинку в смт Вапнярка по вул.. Кутузова, 28, право власності на квартиру зареєстровано за [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.17). Дані відомості вбачаються також із технічного паспорта та свідоцтва про право власності на житло-квартиру № 2 по вул.. Кутузова, 28 в смт Вапнярка (а.с.23-28). Відповідно до ст. 344 ЦК України, яка говорить, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність). Як встановлено судом, позивач [PERSON] добросовісно заволоділа 1/4 частиною квартири, що належить [PERSON] у 2000 році і з тих продовжує відкрито і безперервно володіти частиною квартири, що належить [PERSON], відповідно набула право власності на це майно. Згідно ст. 206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судових розгляд. Відповідно до п. 24 ч.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без зясовування і дослідження інших обставин справи. Як було встановлено, відповідачем - Вапнярською селищною радою Томашпільського району позовні вимоги підлісної М.В. визнані повністю. Визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Відповідно ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Оскільки вимоги позивача є законними та достатньо вмотивованими і ґрунтуються на наявних у справі доказах, зокрема, позивачем доведено, що вона фактично прийняла спадщину після смерті своїх матері [PERSON] та брата [PERSON], інших спадкоємців у спадкодавців не має, окрім того, позивач добросовісно заволоділа частиною квартири [PERSON] з 2000 року і по даний час відкрито, безперервно володіє частиною квартири [PERSON]М, відповідно набула права власності на це майно, відповідачем визнано позовні вимоги, аналізуючи викладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, позовна заява [PERSON]підлягає до задоволення. Відповідно до ч.5 ст.265 ЦПК України, у резолютивній частині рішення зазначається розподіл судових витрат. Відповідно до положень\~ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається з квитанції від 18 лютого 2018 року, позивачем було сплачено судовий збір в сумі 704,80 гривень, (а.с.1). Відповідно до ч. 1\~ст. 142 ЦПК України\~у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи, що відповідач позов визнав\~ до початку розгляду справи по суті, позивачу необхідно повернути з державного бюджету\~ 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, що становить 352 грн. 40 копійок. На підставі викладеного,

Outcome: approved