Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-04 00:00:00

30.01.2019 року позивач [PERSON] звернулася до Бориспільського міськрайонного суду з даним позовом, у якому просила суд визнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] ( а.с.2). В обґрунтування позовних вимог зазначила. З відповідачем проживали в зареєстрованому шлюбі з 10.06.2011 р., який був розірваний рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області 12.06.2015 р. Спільних дітей від шлюбу не мають. Зазначає, що за час проживання в шлюбі придбали квартиру за адресою: [ADDRESS] . Покупцем у договорі зазначено відповідача [PERSON] . Вважає, що згідно ст..60 СК України, зазначена квартира, яка придбана подружжям за час шлюбу, є сумісною власністю. Проте, відповідач заперечує і не визнає її права на вказане майно, так як визнаний покупцем, а отже є власником квартири. З цих підстав, вимушена звернутися до суду. 07.02.2019 року позивачем було подано до суду заяву про забезпечення позову, в якій просила вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру [ADDRESS] , та до набрання чинності рішенням у справі заборонити будь-яким особам у будь-який спосіб вчиняти будь-які дії щодо вказаної квартири. В обґрунтування заяви зазначила, що відповідач у будь-який момент без її згоди може відчужити спірну квартиру на користь інших осіб, що може значно утруднити або взагалі зробити неможливим виконання рішення суду( а.с.23,24). Ухвалою судді від 08.02.2019р.(а.с.26) заяву [PERSON] про забезпечення позову задоволено частково. Накласти арешт на квартиру [ADDRESS] . Ухвалою судді від 14.02.2019 року (а.с.30), відкрито провадження у цивільній справі за правилами загального позовного провадження та призначено до підготовчого судового засідання. 04.03.2019 р. відповідач [PERSON] звернувся до суду з клопотанням про закриття провадження у справі (а.с.33,34), в обґрунтування якого зазначив, що 14.11.2017 р. Бориспільським міськрайонним судом було винесено рішення, яким визнано спільною сумісною власністю: автомобіль «DAIHATSU SIRION» 2008 року випуску, чорного кольору; грошові кошти, сплачені при укладанні попереднього договору купівлі-продажу квартири за адресою [ADDRESS] , з передплатою в розмірі 346885 грн. Вказане рішення набрало законної сили. Вважає, що [PERSON] намагається повторно поновити закритий судовий спір по якому вже було винесено рішення, між тими самими сторонами по справі, з тим самим предметом спору, звернувшись до суду з тих самих підстав. 13.03.2019 відповідач [PERSON] подав до суду відзив на позовну заяву (а.с.35-37). Згідно якого зазначив, що рішенням Бориспільського міськрайонного суду від 17.11.2017, фактично було здійснено розподіл майна, що було нажито за час перебування в шлюбі. Вважає, що у разі задоволення позовних вимог [PERSON] про визнання квартири спільною сумісною власністю, відбудеться винесення тим самим судом іншого рішення стосовно того самого предмету спору, а саме квартири за адресою [ADDRESS] . Вказує, що у позовній заяві позивачка стверджує, що за час перебування в шлюбі купили квартиру [ADDRESS] , покупцем по договору де був [PERSON] , що в певній мірі не відповідає дійсності, адже покупцем даної квартири відповідача було визнано рішенням Бориспільського міськрайонного суду. Право власності на дану квартиру відповідачем отримано 09.01.2019 року. Зазначає, що на момент винесення рішення та отримання права власності на квартиру не перебували в зареєстрованому шлюбі з позивачкою, так як він був розірваний в червні 2015 року. Звертає увагу суду, що позивач звертається до суду з проханням визнати її співвласницею майна, набутого вже після розірвання шлюбу, згідно договору купівлі-продажу, за яким вона не являється стороною договору, не вносила за ним жодних грошових коштів та не надавала згоди на його укладання. Кошти, які було визнані спільною сумісною власністю в розмірі 346885 гривень 00 коп., згідно рішення суду від 14.11.2017 року, були внесені абсолютно за іншим договором, а саме за попереднім договором купівлі-продажу квартири від 05 лютого 2015 року, покупцем по якому виступала сама позивачка, та за умовами якого, позивач мала укласти основний договір та набути у власність оспорювань квартиру. Проте, 19.05.2015 року позивач звернулася до продавця з відмовою від укладання основного договору та набуття у власність квартири. З цих підстав, просив суд відмовити [PERSON] у задоволені позовних вимог. 22.04.2019року [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю та відшкодування завданих збитків (а.с.47-49). На обґрунтування зустрічного позову позивач за зустрічним позовом зазначив, що рішенням Бориспільського міськрайонного суду від 17.11.2017 р. фактично було здійснено розподіл майна, що було нажито за час перебування в шлюбі. Дане рішення набрало законної сили. Згідно вказаного рішення спільною сумісною власністю було визнано: автомобіль «Daihatsu Sirion» 2008 року випуску, чорного кольору; грошові кошти, сплачені при укладанні попереднього договору купівлі-продажу квартири від 05.02.2015 року, за адресою [ADDRESS] , з передплатою в розмірі 346885,00 гривень; також його було визнано покупцем даної квартири за договором купівлі-продажу від 21.05.2015 року. Проте, покупцем зазначеної квартири за попереднім договором купівлі- продажу від 05.02.2015 р., була [PERSON] і в подальшому саме вона мала укладати основний договір і набувати її у власність. Але скориставшись своїм правом 19.05.2015 року, [PERSON] повідомила продавця про свою відмову від укладання основного договору купівлі квартири, тим самим добровільно відмовляючись від квартири та попередньо сплачених за неї коштів, чітко усвідомлюючи, що квартира і кошти перейдуть у власність інших осіб і їй більше ніколи не належатимуть. Зазначив, що [PERSON] , розпоряджаючися спільними коштами, не отримавши нате згоди чоловіка, як того вимагає чинне законодавство, свідомо пішла на дії, що призвели до втрати коштів сплачених за попереднім договором купівлі-продажу від 05.02.2015р., завдавши значної матеріальної шкоди сім`ї та колишньому чоловіку. Вважає, що своїми діями [PERSON] , нанесла [PERSON] матеріальних збитків, щонайменше на суму 173442,50 грн. Тому, враховуючи вимоги ч.1 ст.22, ст..1166 ЦК України, [PERSON] має відшкодувати йому суму в розмірі 173442,50грн. Також зазначив, що при укладанні основного договору купівлі-продажу від 21.05.2015, за яким його було визнано покупцем та відповідно набув квартиру у власність, вартість квартири, згідно здійсненої експертної оцінки суб`єктом експертної діяльності станом на 15.05.2015 року становила 108471, 43 грн. З цього випливає, що сума завданих збитків 173442,50 грн., що має бути компенсованою [PERSON] на користь [PERSON] , перевищує саму вартості квартири. Зазначає, що разі здійснення розподілу квартири та компенсації половини її вартості [PERSON] має сплатити компенсацію на користь [PERSON] , половину вартості квартири, в розмірі 54235,71 грн. Отже, квартира має залишитись у власності [PERSON] , а [PERSON] повинна сплатити компенсацію заподіяних нею збитків в розмірі 119206,79 грн., які необхідно стягнути на його користь. Протокольною ухвалою суду від 20.06.2019 р. зустрічну позовну заяву [PERSON] прийнято до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] (а.с. 65). Ухвалою суду від 15.07.2019 р. (а.с.69,75,76) клопотання відповідача [PERSON] від 04.03.2019 про закриття провадження, залишено без задоволення. Ухвалою судді від 15.07.2019 р. закрите підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду по суті (а.с.71). Представник позивача- адвокат Сацик В.О. у судовому засіданні первісний позов підтримав у повному обсязі, просив його задовольнити, посилаючись на викладене в позовній заяві. Проти зустрічного позову заперечував, просив відмовити у його задоволенні. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні зустрічний позов підтримав, просив задовольнити, первісний позов не визнає, з обставин зазначених у відзиві на позов. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що первісний позов підлягає задоволенню, а у задоволенні зустрічного позову слід відмовити за наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом ч. 3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.82 цього Кодексу. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У судовому засіданні встановлено, що з 10.06.2011 р. сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 12 червня 2015 року було розірвано ( а.с.4,6). У подальшому, позивач за первісним позовом змінила прізвище з [PERSON] на Вегерлє, що підтверджується свідоцтвом про зміну імені серії [NUMBER] , виданим 22.10.2015 року відділом державної РАЦС Бориспільського міськрайонного управління юстиції у Київській області(а.с.5). Між сторонами виник спір з приводу сімейних правовідносин, що квартира [ADDRESS] , є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти придбання спірного майна в період перебування у зареєстрованому шлюбі з позивачем [PERSON] , проте, таке твердження [PERSON] спростовується наступним. Так, 14 листопада 2017 року рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області у цивільній справі №359/5597/16-ц позов [PERSON] до приватного нотаріуса Бориспільського міського нотаріального округу Київської області Віценко В.О., [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про поділ спільного майна подружжя, задоволено частково. Суд вирішив: -стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 1/2 частини вартості автомобіля марки DAIHATSU SIRION, 2008 року випуску, чорного кольору, кузов [NUMBER] , в сумі 42100 гривень; -- визнати кошти, що були сплачені при укладенні попереднього договору купівлі-продажу квартири з передоплатою від 05 лютого 2015 року між покупцем [PERSON] та [PERSON] , що діяв від імені продавця [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Київської області Віценко В.О., в розмірі 346885 гривень спільною сумісною власністю [PERSON] і [PERSON] ; -- визнати договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 21 травня 2015 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Київської області Віценко В.О., недійсним в частині покупця; -- визнати [PERSON] покупцем квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , за договором купівлі-продажу від 21 травня 2015 року, укладеним між [PERSON] та [PERSON] , посвідченим приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Київської області Віценко В.О.; -у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити. Вирішено питання щодо сплати судових витрат (а.с.9-13). Постановою Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року (а.с.14-19), касаційну скаргу [PERSON] було задоволено, постанову апеляційного суду Київської області від 30 травня 2018 року скасовано, рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 14 листопада 2017 року залишено в силі. Вказані рішення набрали законної сили. Зі змісту рішення Бориспільського міськрайонного суду від 14.11.2017 р. та постанови Верховного Суду від 31.10.2018 року вбачається, що судами встановлено та не заперечується сторонами, що кошти, сплачені за попереднім договором купівлі-продажу квартири від 05.02.2015 р. належали подружжю [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановленні рішенням суду у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ,у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як встановлено в судовому засіданні і не заперечується сторонами, [PERSON] набув право власності на квартиру [ADDRESS] за договором купівлі-продажу від 21.05.2015 року (а.с.8), на підставі рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 14.11.2017 р. та постанови Верховного Суду від 31.10.2018 р., що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 152326013 від 11.01.2019 (а.с.38). При цьому, статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За встановлених обставин, суд вважає доведеним наявність правових підстав для визнання спільним майном подружжя квартири [ADDRESS] , оскільки спірна квартира була придбана на підставі договору купівлі-продажу, укладеному під час шлюбу та на спільні кошти подружжя. Саме ці обставини, були підставою для задоволення позову [PERSON] у цивільній справі №359/5597/16-ц в частині заявлених позовних вимог щодо визнання договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 21 травня 2015 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Київської області Віценко В.О., недійсним в частині покупця та визнання [PERSON] покупцем квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , за вказаним договором купівлі-продажу від 21 травня 2015 року (а.с.9-13) При цьому в рішенні Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 14 листопада 2017 року (а.с.12), суд, задовольняючи позовні вимоги в частині визнання [PERSON] покупцем квартири, врахував, що зустрічних позовних вимог відповідачами [PERSON] та [PERSON] при розгляді вказаної справи заявлено не було, що, на думку суду, не позбавляло та позбавляє позивача у даній справі [PERSON] заявити такі вимоги щодо визнання придбаної за спільні кошти подружжя спірної квартири - спільною сумісною власністю подружжя. Щодо зустрічних вимог заявлених [PERSON] слід зазначити наступне. Як встановлено у судовому засіданні, [PERSON] було визнано покупцем та відповідно він набув право власності на квартиру [ADDRESS] за договором купівлі-продажу від 21.05.2015 року (а.с.8), на підставі рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 14.11.2017 р. та постанови Верховного Суду від 31.10.2018 р. (а.с.9-19). Як зазначає відповідач [PERSON] та як встановлено судом, згідно з договором купівлі-продажу від 21.05.2015 р.(а.с.8), продаж квартири [ADDRESS] , за погодженням сторін вчинено за 108 471,43 грн. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] вважає, що кошти в розмірі 346 885 гривень, сплачені за спірну квартиру [PERSON] за попереднім договором купівлі- продажу від 05.02.2015 р. та які за рішенням суду були визнані спільною сумісною власністю, у відповідності до вимог ст.70 СК України, мають бути розподілені порівну. Зазначив також, що [PERSON] розпоряджаючись цими спільними коштами, не отримавши його згоду як чоловіка, своїми діями нанесла матеріальних збитків в розмірі 119 206,79 грн. (173 442,50грн. (1/2 від 346885грн.-суми, сплаченої [PERSON] за Попереднім договором) - 54235,71грн. (1/2 від 108471,43грн.-суми, зазначено в Договорі купівлі-продажу квартири)). Відповідно до частин першої та другої статті 22 Цивільного кодексу України , особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Згідно частини першої статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи,та інших обставин,які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1)письмовими,речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ч. 1 і 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Частинами 1 і 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Будь-яких належних і допустимих доказів щодо завдання матеріальних збитків, позивачем [PERSON] суду не надано. Натомість твердження відповідача [PERSON] , позивача за зустрічним позовом, що відшкодуванням завданих йому збитків, суд вважає безпідставними, оскільки зазначені ним кошти в сумі 346885 гривень, як було встановлено рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 14 листопада 2017 року (справа №359/5597/16-ц) (а.с.9-13), були внесені подружжям в якості повної передоплати за спірну квартиру і ця визначена у Попередньому договорі про укладення договору купівлі-продажу квартири з передоплатою від 05 лютого 2015 року, укладеному Вегерлє (на момент укладення договору - [PERSON] , яка діяла за письмовою згодою чоловіка [PERSON] та [PERSON] , від імені якої діяв представник [PERSON] , суму була істотною умовою основного договору, про яку домовились сторони договору. І в цій частині Попередній договір [PERSON] не оспорювався та не оспорюється: Як зазначено в рішенні Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 14 листопада 2017 року: за змістом п.2 Попереднього договору, сторони домовились про такі істотні умови основного договору, зокрема: продаж квартири буде вчинено за 346885,00грн., продавець зобов`язується не змінювати ціну за вищевказану квартиру та не пропонувати квартиру до продажу третім особам з моменту підписання цього договору; згідно з п.3 Попереднього договору, при укладенні цього договору покупець сплачує продавцю передоплату у вигляді завдатку в готівковому порядку в розмірі 346885,00грн. (а.с.9). Крім того, встановлено, що на даний час [PERSON] будь-яких вимог щодо відшкодування сплачених нею коштів за визнаним недійсним в частині покупця Договором купівлі-продажу квартири від 21 травня 2015 року, за яким відповідач [PERSON] набув право власності на спірну квартиру [ADDRESS] , заявлено не було. Відповідних доказів [PERSON] не надано, як і не надано доказів понесених матеріальних затрат на зазначену ним суму. В зв`язку з цим слід дійти висновку, що зустрічний позов [PERSON] заявлено з надуманих підстав, є недоведеним, в зв`язку з чим задоволенню не підлягає. Відповідно до вимог ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати понесені [PERSON] в сумі 1734,00 гривень (а.с. 1), слід стягнути з [PERSON] на її користь, а понесені позивачем за зустрічним позовом [PERSON] судові витрати по сплат судового збору (а.с.46) відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: approved