Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-27 00:00:00

29.10.2014 року позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів за договором позики у загальному розмірі 113700,00 грн. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що починаючи з 25 квітня 2013 року по 25 листопада 2013 року між ним та відповідачем в простій письмовій формі були укладені договори позики відповідно до яких він надає позичальнику [PERSON] грошові кошти в сумі 113700,00 грн., а [PERSON] в свою чергу зобов'язується повернути грошові кошти до 25.02.2014 року та сплатити пеню в розмірі 10 % за кожен день прострочення. Позивач взяті на себе зобов'язання за договором виконав в повному обсязі, а відповідач не виконав, оскільки станом на 29.10.2014 року не повернув грошові кошти в розмірі 113700,00 грн. У судове засідання позивач не з'явився, звернувся до суду з письмовою заявою в якій просить суд розглянути справу у його відсутності, позов підтримав, посилаючись на наведені вище обставини. Відповідач у судове засідання не з'явився, звернувся до суду з письмовою заявою в якій просить суд розглянути справу у його відсутності, а також подав до суду письмові заперечення, зазначивши, що позовні вимоги не визнає у повному обсязі виходячи з наступного: в квітні 2013 року в нього виникла нагальна потреба в грошових коштах, потрібна сума складала 16200 грн. Так як зазначеної суми в нього не було, він звернувся до [PERSON] з проханням позичити кошти, на що останній погодився, після чого 25.04.2013 року між сторонами в простій письмовій формі був укладений договір позики на суму 16200 грн., проте фактично вказану суму він не отримав та не має жодних підтверджень того, що вказана сума йому передавалася [PERSON], а згідно пункту 7 зазначеного вище договору позики, договір вважається укладеним з моменту передачі грошей позичальнику. Щодо двох інших договорів позики, укладених в той же день, то вони фактично укладені значно пізніше зазначеної дати і укладалися у зв'язку з тим, що [PERSON] вимагав від нього повернення боргу в сумі 16200 грн., які він не повертав, оскільки фактично їх не отримував, а договори позики на суми 30000 грн. і 35000 грн. підписав тому, що боявся, що [PERSON] звернеться до суду і в судовому порядку вимагатиме повернення грошових коштів в сумі 16200 грн. Також, 11.10.2013 року, оскільки йому все ж таки були потрібні кошти і інших знайомих хто б володів такою сумою у нього не було, він, не дивлячись на невиконані умови позивача за попереднім договором позики, знову був змушений звернутися до [PERSON] з проханням позичити кошти і того ж дня сторони уклали договір позики на суму 6500 грн., проте, як і попереднього разу фактично кошти він не отримав, а згідно пункту 6 договору позики, договір вважається укладеним з моменту передачі грошей позичальнику, тому кошти в сумі 6500 грн. [PERSON] він також не повертав, так як фактично їх не отримував і 25.11.2013 року [PERSON], порахувавши за кожен день прострочення пеню в розмірі 10% від суми позики, вийшла сума 26000 грн., змусив його підписати ще один договір позики на вказану суму. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57 - 60 ЦПК України. Статтями 60, 61 ЦПК України встановлені правила звільнення сторони від доказування та розподілу обов'язків по доказуванню між сторонами. За загальним правилом, установленим ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст. 61 ЦПК України. Обставини, визнані сторонами, згідно із ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню. Судом встановлено, що 25.04.2013 року, 11.10.2013 року та 25.11.2013 року [PERSON] та [PERSON] уклали письмові договори позики. Відповідно до договорів позики, позикодавець [PERSON] зобов'язується передати позичальнику [PERSON] грошові кошти у тимчасове користування на умовах повернення, строковості, безоплатності у загальній сумі 113700,00 грн. готівкою з кінцевим терміном повернення заборгованості до 25.02.2014 року. Договори вважаються укладеними з моменту передачі грошових коштів. Відповідно до ст. ст. 1046, 1047, 1051 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян (170 грн.). Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Відповідно ст. 545 ЦК України кредитор, прийнявши виконання зобов'язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. Саме наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Крім того, договір позики є реальним договором та відповідно до абз. 2 п. 1 ст. 1046 ЦК України, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. З тексту договорів позики не вбачається, що передача грошових коштів була здійснена при їх підписанні. Відповідно до положень ст. ст. 57, 60 ЦПК України - доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналіз наведених обставин та вимог закону дозволяє суду зробити висновок про те, що позивачем всупереч закону не надано доказів щодо отримання грошових коштів відповідачем ( розписок про отримання грошових коштів та інш.), а тому суд приходить до висновку про те, що у задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю, суд вважає не стягувати з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір по справі. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed