Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-07 00:00:00

31.08.2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням - житловим будинком [ADDRESS]. Крім того просила зняти з реєстраційного обліку відповідачку та стягнути з неї витрати пов'язані зі сплатою судового збору. Позов обґрунтовувала тим, що є власником житлового будинку за вищевказаною адресою, але 05.05.2009 року, зареєструвала в цьому будинку невістку, дружину сина [PERSON], відповідачку по справі. 22.07.2013 року шлюб між [PERSON] та [PERSON], рішенням Великоновосілківського районного суду, було розірвано та з того моменту [PERSON], разом з дитиною від вказаного шлюбу, переїхала жити до другого помешкання та на протязі минулого з часу розірвання шлюбу періоду у вказаному будинку не проживала, однак залишається зареєстрованою там, порушуючи цим право власності позивачки. В судове засідання позивачка не з'явилася, але надіслала до суду заяву про те, що на позовних вимогах наполягає та просила суд не стягувати з відповідачки сплачену нею суму судового збору. Відповідачка, в свою чергу спрямувала до суду заяву про те, що з позовом погоджується та не заперечує проти визнання її такою, що втратила право користування житлом за вказаною позивачкою адресою. Суд, вивчивши матеріали справи, прийшов до висновку, що вказаний позов підлягає задоволенню у частині зняття відповідачки з реєстраційного обліку з наступних підстав: Судом було встановлено, що на підставі договору дарування житлового будинку від 15.08.2009 року, [PERSON] належить житловий будинок [ADDRESS]. Як вбачається з акту обстеження умов проживання Великоновосілківської селищної ради Великоновосілківського району Донецької області, відповідачка - [PERSON], у вказаному житловому будинку, протягом тривалого часу не проживає, однак залишається там зареєстрованою. Відповідно до ст. 47 Конституції України - кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України - власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Судом достовірно встановлено, що відповідачка не проживає у житловому будинку [ADDRESS]більше року, вивезла з будинку свої речі, будинком не користуються, витрати, пов'язані з оплатою комунальних послуг, не сплачує, перешкод у користуванні житловим приміщенням їй ніхто не чинив. Відповідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути обмежений у здійсненні цього права. Крім того, відповідно до частини 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. А тому власник житла має право вимагати усунення перешкод у користуванні належним йому майном шляхом визнання зареєстрованих в ньому осіб такими, що втратили право на користування. З огляду на викладене, позовні вимоги у частині визнання відповідачки такою, що втратила право користування житлом підлягають задоволенню. Згідно ж того, щодо вимоги позивачки, зняти з реєстраційного обліку відповідачку, суд зазначає, що ці вимоги задоволенню не підлягають. Так, суд не має повноважень щодо реєстрації, зняття з реєстрації громадян і таке інше та згідно ст.19 Конституції України органи державної виконавчої влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України та кожний державний орган, суб'єкт владних повноважень діє самостійно в межах визначеної йому компетенції, не має права передавати (делегувати) свої повноваження, крім визначених законом випадків. Суд не може перебирати на себе повноваження інших суб'єктів владних повноважень та зобов'язувати їх приймати рішення, які входять до їх компетенції.

Outcome: partial