Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-08 00:00:00

30.11.2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Позивач посилається на те, що 12.08.2016 року [PERSON] отримав у борг від [PERSON] грошові кошти у сумі 15000 гривень строком до 10.10.2016 року. Позивач зазначив, що до сьогоднішнього часу відповідач борг не повернув, тому він був вимушений звернутися до суду. Позивач в судове засідання не зявився, надав заяву з проханням слухати справу у його відсутність, позов підтримує, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач також в судове засідання не зявилася, судом про дату і час розгляду справи був повідомлений належним чином, доказів про поважність причин неявки суду не надав. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 12.08.2016 року [PERSON] отримав у борг від [PERSON] грошові кошти у сумі 15000 гривень строком до 10.10.2016 року. Однак станом на день подачі позовної заяви відповідач борг не повернув. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України). За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Отже, у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобовязання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. За змістом частин 1, 2 статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобовязанням її повернення), так і дати її отримання. Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Згідно з частиною 1 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог і заперечень. Відповідно до п. 47 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних кримінальних справ № № 10 від 17.10.2014 р. «Про застосування судами законодавства про судові витрати в цивільних справах» витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Витрати позивача на правову допомогу у розмірі 400 грн. за складання позовної заяви підтверджуються квитанцією від 15.11.2016 р. Таким чином, позивачем доведено, що відповідач прострочив виконання зобов'язання, а тому заявлені вимоги про стягнення суми підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі статті 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 551,20 грн. судових витрат.

Outcome: approved