Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-24 00:00:00

31 березня 2020 року позивач звернувся до Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області з даним позовом, яким просить стягнути з відповідача суму надмірно виплачених коштів щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, у розмірі 58270,00 гривень. В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що відповідач [PERSON] перебуває на обліку у ДСЗН як уповноважений представник родини отримувача щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг. До складу родини відповідача також входять [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Щомісячна адресна допомога внутрішньо переміщеним особам родині відповідача була призначена та сплачена, зокрема, за періоди з 03.01.2018 по 02.07.2019 та з 23.07.2019 по 22.01.2020. Проте, на виконання вимог законодавства позивачем було здійснено перевірку достовірності наданою нею інформації щодо наявності житла та було встановлено, що суб`єкт [PERSON] з 21.12.2017 має у власності 1/3 частинку квартири, яку розташовано за адресою: [ADDRESS] . Зважаючи на наведену обставину, родина відповідача не мала права на отримання щомісячної адресної допомоги та отримувала таку допомогу безпідставно. Просив стягнути з відповідача надмірно виплачені кошти щомісячної адресної допомоги у загальній сумі 58270,00 гривень. Ухвалою суду від 16 квітня 2020 року за вказаним позовом було відкрито спрощене провадження у справі без виклику сторін. 12 травня 2020 року на адресу суду від [PERSON] надійшов відзив на пред`явлений позов. За змістом відзиву відповідач позов не визнала та зазначила, що про набуття неповнолітнім [PERSON] у власність частки нерухомості вона не знала і дізналася про це з повідомлення позивача у січні 2020 року. Частка даної нерухомості ним була набута у власність на підставі приватизації, яку реалізував її колишній чоловік та батько дитини. Із колишнім чоловіком вони спільно не проживають з січня 2016 року, шлюб між ними розірваний. Про приватизацію житла на ім`я дитини він її не повідомляв, у зв`язку із чим такі відомості нею не були повідомлені позивачеві не умисно. Відтак, вважаючи, що недобросовісність у розумінні ст. 1215 ЦК України у її діях відсутня, просила відмовити у задоволенні позову. 18 травня 2020 року до суду надійшла відповідь позивача на відзив. За змістом відповіді на відзив зазначив доводи аналогічні тим, що викладені у позові. Посилання відповідача вважав надуманими, на задоволенні позову наполягає. Відповідно до ухвали Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 19 травня 2020 року справа розглядається в порядку спрощеного провадження із викликом сторін в судове засідання. 01 червня 2020 року від відповідача [PERSON] також надійшли письмові заперечення на відповідь позивача на відзив, згідно із якими вважає, що позивачем не доведено факту недобросовісності та усвідомленого приховування інформації, у зв`язку із чим просила відмовити у задоволенні позову. Представник позивача у судове засідання не прибув, надавши заяву про розгляд справи у його відсутність, якою позовні вимоги підтримав. Відповідач [PERSON] та її представник адвокат Альфьорова О.А. також у судове засідання не прибули, просили вирішувати справу у їх відсутність, врахувавши доводи, що були викладені у відзиві та письмових запереченнях. Будь-яких інших заяв чи клопотань, що стосуються суті справи, станом на день судового розгляду сторонами не надано. З урахуванням наведених обставин, суд вважає можливим розглянути справу на підставі наявних доказів у відсутність сторін. Дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] , [INFO] , її малолітні діти: [PERSON] , 2011 року народження, [PERSON] , 2015 року народження, мають статус внутрішньо переміщених осіб, як такі, що перемістилися\~ з зареєстрованої адреси проживання: [ADDRESS] , до фактичного місця проживання/перебування за адресою: [ADDRESS] , що підтверджено довідкою про взяття на облік за № 1413023473 від 29.12.2015, виданою ДСЗН Маріупольської міської ради. Постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 505 було установлено щомісячну адресну допомогу внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послу, а також затверджено Порядок про надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг (надалі - Порядок). Пунктом 2 Порядку в редакції, чинній станом на день набуття відповідачем статусу внутрішньо переміщеної особи, встановлено, що грошова допомога надається внутрішньо переміщеним особам, які стоять на обліку в структурних підрозділах з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органах з питань соціального захисту населення міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі - уповноважені органи), з дня звернення за її призначенням і виплачується по місяць зняття з такого обліку включно, але не більше ніж шість місяців. Постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2017 № 370, яка набрала чинності 03.06.2017, були внесені зміни до Порядку про надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, яким пункт 2 викладено в наступній редакції: «Грошова допомога надається внутрішньо переміщеним особам, які перемістилися з тимчасово окупованої території України, населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та населених пунктів, розташованих на лінії зіткнення, а також внутрішньо переміщеним особам, житло яких зруйновано або стало непридатним для проживання внаслідок проведення антитерористичної операції та які взяті на облік у структурних підрозділах з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органах з питань соціального захисту населення міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі - уповноважені органи), з дня звернення за її призначенням по місяць зняття з такого обліку включно, але не більше ніж на шість місяців. Відповідно до п. 5 Порядку для отримання грошової допомоги уповноважений представник сім`ї звертається за фактичним місцем проживання (перебування) сім`ї до уповноваженого органу із письмовою заявою, складеною у довільній формі, про надання грошової допомоги і подає документи, визначені цим пунктом. У такій заяві уповноважений представник сім`ї повинен зазначити низку обов`язкових відомостей, в тому числі і інформацію про наявність у будь-якого із членів сім`ї у власності житлового приміщення/частини житлового приміщення, розташованого в інших регіонах, ніж тимчасово окуповані території у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим і м. Севастополі, населені пункти, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та населені пункти, що розташовані на лінії зіткнення. Пунктом 6 Порядку визначено, що грошова допомога не призначається, коли будь-хто із членів сім`ї має у власності житлове приміщення/частину житлового приміщення, що розташоване в інших регіонах, ніж тимчасово окуповані території у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим і м. Севастополі, населені пункти, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та населені пункти, що розташовані на лінії зіткнення, крім житлових приміщень, які непридатні для проживання, що підтверджується відповідним актом технічного стану. Так, встановлено, що первісно 03.01.2018, повторно 03.07.2018, 03.01.2019 та 23.07.2019 відповідач [PERSON] , діючи як уповноважений представник, зверталася до ДСЗН Маріупольської міської ради із заявою про призначення/продовження виплат адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послу, на родину с трьох осіб, яка складається з неї та двох її малолітніх дітей. За змістом вказаних заяв відповідачем [PERSON] наявність у її власності чи власності членів її родини житлового приміщення/частини житлового приміщення не декларувалася. Рішеннями ДСЗН Маріупольської міської ради від 05.02.2018, від 15.02.2018, від 22.01.2019, від\~ 02.08.2019, від 16.08.2019, від 30.08.2019 та від 19.11.2019 родині відповідача [PERSON] було призначено виплату відповідної грошової допомоги надається внутрішньо переміщеним особам. Разом із тим, згідно із п. 10 Порядку уповноважені органи мають право перевіряти обґрунтованість видачі та достовірність документів, поданих для призначення грошової допомоги, а також здійснювати запити та безоплатно отримувати відомості від підприємств, установ та організацій усіх форм власності, необхідні для призначення грошової допомоги та контролю за правильністю її надання. Реалізуючи наведені повноваження, 15 січня 2020 року ДСЗН Маріупольської міської ради було отримано інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, якою встановлено наявність у власності неповнолітнього [PERSON] 1/3 частини житлового приміщення квартири [ADDRESS] . Право власності зареєстроване 21.12.2017. Наведена обставина стала підставою для прийняття ДСЗН Маріупольської міської ради рішення № 5/120 від 27.10.2020 про відмову [PERSON] у призначенні адресної допомоги внутрішньо переміщений особам. Наступним рішенням ДСЗН Маріупольської міської ради № 24/120 від 27.10.2020 та протоколом розрахунку від 31.01.2020 було встановлено суму надмірно сплаченої на користь [PERSON] адресної допомоги за період з 03.01.2018 по 22.01.2020 у загальному розмірі 58270,00 гривень. Дані обставина та розмір отриманої допомоги відповідачем не заперечується. Листом від 05.02.2020 за вих. № 01.1413 відповідача [PERSON] було повідомлено про розмір надмірно виплачених коштів грошової допомоги та необхідність їх повернення на рахунки ДСЗН. Таким чином суд вважає встановленим, що відповідач [PERSON] , зважаючи на наявність у власності неповнолітнього [PERSON] частки житлового приміщення, розташованого на території міста Маріуполя, отримала у період з 03.01.2018 по 22.01.2020 адресну допомогу внутрішньо переміщеним особам у загальній сумі 58270,00 гривень без достатньої правової підстави. Разом із тим, відповідно до ч. 1, 2 ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Статтею ж 1215 ЦК України встановлено, що не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом. Отже, законодавцем передбачені два виключення, коли безпідставно набуте майно не підлягає поверненню: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати. При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, а отже відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум. Аналогічний висновок зробив і Верховний Суд України в постанові від 2 липня 2014 року у справі № 6-91цс14. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 13, ч. 7 ст. 81 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмету спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також у випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 83, ч. 5 ст. 177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги. Згідно із ч. 4 ст. 83 ЦПК України якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити\~ суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини; з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі належні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. За положеннями частини 1 статті 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Таким чином, принципи цивільного судочинства унеможливлюють витребування доказів за ініціативою суду. Однак, доказів на підтвердження рахункової помилки при здійсненні виплати грошової допомоги на користь [PERSON] позивачем в ході судового розгляду справи не надано, посилань на їх наявність не наведено, будь-яких яких клопотань щодо витребування певних доказів не заявлено. Жодних належних і допустимих доказів на підтвердження недобросовісної поведінки відповідача при зверненні до уповноваженого органу за призначенням допомоги позивачем також не надано. У свою чергу, відповідач [PERSON] стверджує про відсутність в її діях умислу на приховування інформації і недобросовісності, оскільки про набуття неповнолітнім [PERSON] у власність частини житлового приміщення вона не знала до січня 2020 року. Об`єктивно зазначені доводи відповідача [PERSON] підтверджуються витребуваними за її клопотанням матеріалами приватизації житла квартири [ADDRESS] , з яких вбачається, що процедура приватизації житла була ініційована у червні 2017 року її колишнім чоловіком [PERSON] . Будь-якої участі відповідача [PERSON] у даній процедурі чи її обізнаності з цього приводу матеріалами приватизації не встановлено. Відтак, суд приходить до висновку, що неповідомлення відповідачем [PERSON] інформації про наявність у власності [PERSON] частки житлового приміщення на території міста Маріуполя є наслідком її об`єктивної необізнаності, а тому такі дії, на переконання суду, не можуть розцінюватися як недобросовісні. При цьому суд не може залишити поза увагою той факт, що позивач понад близько двох років, впродовж яких на користь [PERSON] виплачувалася грошова допомога, безпідставно зволікав із реалізацією функцій та повноважень, визначених Порядком, зокрема, щодо перевірки достовірності наданих йому відповідачем відомостей. Отже, зважаючи на добровільну виплату позивачем сум грошової допомоги, відсутність рахункової помилки з його боку та недобросовісності з боку відповідача [PERSON] , в сенсі ст. 1215 ЦК України отримані нею суми поверненню не підлягають, у зв`язку із чим суд відмовляє у задоволенні позову у повному обсязі.

Outcome: dismissed