Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-14 00:00:00

29 травня 2014 року позивач звернувся до суду із вимогами, відповідно до яких просить стягнути із відповідача - [PERSON] заборгованість в розмірі 30000 гривень та судові витрати на загальну суму 1500 гривень. В обґрунтування позову посилається на обставини, що у 2011 році між ним та відповідачем, згідно ст.ст.1046,1047,1053 ЦК України виникли певні грошові відносини, відповідно до яких, [PERSON] у 2012 році написав письмову розписку та зобов'язався повернути йому кошти в сумі 30000 гривень. Оскільки зобов'язання відповідачем не були виконані в добровільному порядку, він звернувся до такого із письмовою вимогою щодо погашення заборгованості. Однак, [PERSON] пасивно віднісся до його вимог та кошти не повернув, а тому за захистом своїх порушених прав, він вимушений звертатися до суду. Позивач та його повноважний представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повній мірі та виклали аналогічні обґрунтування, зазначеним у заяві. Крім цього наголошено, що договір позики грошей, був укладений між позивачем та [PERSON] в усній формі, на виконання якого [PERSON] передав відповідачу 20000 гривень. У подальшому, знову ж таки на підставі усної домовленості між сторонами, позивач надав відповідачу послуги, пов'язані із ремонтом приміщення, на загальну суму 10000 гривень. З метою забезпечення своїх інтересів від можливого невиконання [PERSON] своїх зобов'язань в частині повернення коштів, ним було отримано відповідну розписку, копія якої наявна в матеріалах справи. Також позивачем було зазначено, що жодні інші докази на підтвердження обставин передачі відповідачу коштів, або ж надання ним послуг (виконання робіт), окрім як зазначена вище розписка, у нього відсутні. Позов просить задоволити. Щодо заявлених вимог, відповідач та його представник заперечили, в обґрунтування чого було озвучено, що [PERSON] жодних коштів від позивача не отримував і робіт в інтересах останнього, [PERSON] не виконував. Крім цього, у заперечення наявності відносин із позивачем зазначає, що жодних розписок такому він не давав, однак у підтвердження наведеного, на проведенні судової почеркознавчої експертизи, не настоює. У задоволенні позовних вимог просить відмовити за їх безпідставністю та недоведеністю стороною обставин справи. У подальшому, в наступне судове засідання, призначене після оголошеної судом перерви, сторони не з'явилися. Настоявши на своїх попередніх позиціях, надали письмові клопотання про продовження розгляду справи без їх участі. Вислухавши пояснення та заперечення сторін, дослідивши подані документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов до задоволення не підлягає з наступних міркувань. У відповідності до положень ст.11 та ст.60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Із врахуванням наведених вимог закону та з підстав відмови [PERSON] від проведення судової почеркознавчої експертизи, суд критично оцінює заперечення відповідача в частині ненадання ним розписки щодо зобов'язання повернути [PERSON] коштів. Поряд з цим, відповідно до статті 1046 ЦК України, нормами якої позивач обґрунтовує свої вимоги, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є реальним, тобто є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У залежності від суми і суб'єктивного складу зобов'язань, направлених на передачу майна, договір позики укладається у письмовій формі та на підтвердження укладення такого і його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст.1047 ЦК України). Частиною предмету позики, як вбачається із письмових обґрунтувань позивача (а.с.2-4) та його пояснень у судовому засіданні, останній вважає грошові кошти в сумі 20000 гривень. Стаття 192 ЦК України вказує, що законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Аналізуючи зміст наявної в матеріалах справи копії розписки, відповідно до якої «[PERSON] зобов'язався повернути [PERSON] 30000 гривень частково або одразу у як омога коротший термін» (а.с.7), суд приходить до висновку, що у такій відсутнє посилання на момент переходу права власності на предмет позики. Окрім цього, в обґрунтування позовних вимог [PERSON] вказує, що надав відповідачу послуги, пов'язані із ремонтом приміщення, на загальну суму 10000 гривень, однак в супереч вимогам статті 60 ЦПК України, жодних доказів у підтвердження своїх доводів, суду не надав. Більше того, зазначив, що доказів на придбання відповідних матеріалів та виконання робіт, у нього не має. За змістом статті 1053 ЦК України, на яку в обґрунтування вимог посилається позивач, у разі заміни боргу договором позики зміст і форма позикового зобов'язання мають відповідати вимогам, що пред'являються до договору позики. Зазначене не доводиться поданими сторонами доказами та спростовується висновками суду, наведеними попередньо. Таким чином, узагальнюючи вищенаведене, суд приходить до переконання, що вимоги позивача є безпідставними та недоведеними відповідно до вимог цивільного процесуального законодавства, від так у їх задоволенні слід відмовити.

Outcome: dismissed