Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-27 00:00:00

29.08.2017 року [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом, у якому із врахуванням збільшених позовних вимог просив визнати недійсним договір доручення № Д-0032, укладений 04 липня 2017 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Велес Авто» та стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Велес Авто» на його користь 30000 гривень в рахунок повернення коштів, сплачених в рахунок винагороди повіреного за договором доручення № Д-0032 від 04 липня 2017 року. Свої вимоги позивач обгрунтовував тим, що 02 липня 2017 року, проглядаючи в мережі Інтернет інформацію про автомобілі, які продаються на сайті «Авто Базар» він побачив оголошення про продаж авто марки «Шевролет Лачетті» білого кольору, який його зацікавив як ціною так і станом. За номерами телефону, які були вказані на веб-сайті (+380681465456, +380958978958) [PERSON] відповіла жінка, яка представилася менеджером по продажу сільгосптехніки та автомобілів, і запевнила, що транспортні засоби продаються за вигідними цінами та без пробігу. Низька ціна транспортних засобів обумовлена наявністю автомобілів 2013 року випуску і знаходяться на складах фірми. Позивач повідомив про свій намір придбати автомобіль за готівкові кошти і приїхати до м. Харкова для підписання необхідних документів та зокрема щодо плати за дострокове його погашення. Прибувши до Харкова та звернувшись до офісу відповідача, [PERSON] 04.07.2017 року уклав договір доручення № Д-0032, за яким відповідач зобов`язався придбати та передати йому у власність транспортний засіб, та на виконання умов договору він вніс на рахунок ТОВ «Велес Авто» 30000 гривень. Після спливу триденного строку на передачу автомобілів представник відповідача в телефонній розмові повідомила йому, що автомобіль не може бути передано, оскільки у ньому є недоліки і запропонувала написати письмову заяву про повернення коштів. Надіславши відповідачу письмову зяаву, позивач 14.07.2017 року отримав відповідь, що гроші йому будуть повернуті частково, лише 363 гривні. У зв`язу з цим, покликаючись на те, що відповідач ввів його в оману, оскільки не довів йому достовірних умов договору, що вплинуло на можливість їх свідомого вибору, та відповідно до вимог Закону України «Про захист прав споживачів», просив визнати недійсним договір доручення № Д-0032 від 04.07.2017 року, а також стягнути з відповідача на його користь 30000 гривень в рахунок повернення коштів за вказаним договором. У судовому засіданні позивач свої вимоги підтримав повністю з підстав зазначених у позові та просив задовольнити. Представник відповідача, будучи належним чином повідомленим про дату та час розгляду справи, у судове засідання не зявився. Натомість, директор ТОВ «Велес Авто» надіслав до суду заперечення на позов, у яких зазначив, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Велес Авто», розглянувши заяву про збільшення та зміну позовних вимог [PERSON], вважає його вимоги безпідставними та необґрунтованими. Вказав, що 04.07. 2017 року між позивачем та ТОВ «Велес Авто» був укладений договір доручення № Д-0032 (далі по тексту - Договір), згідно з умовами якого, відповідач (далі по тексту - Повірений), діючи від імені або за участю та за рахунок позивача (далі по тексту - Довіритель), зобов'язаний укласти договір поставки або будь-який інший договір за яким, Довіритель в подальшому отримує у власність транспортний засіб Сhегу Тіggo 2 соmfort 1,5 бензин 5 мех. 2017 новий. Вартість вищевказаного транспортного засобу була погоджена сторонами у Договорі та визначена на рівні 296370 гривень. В подальшому, позивачем, відповідно до умов п. 3.1. Договору, була перерахована сума грошових коштів у розмірі 30000 гривень, з яких сума у розмірі 29637 гривень була направлена в рахунок оплати винагороди Повіреному та сума у розмірі 363 гривні була направлена як перший внесок на виконання п. 1.3. умов Договору, що підтверджується копією квитанції № 83 від 04 липня 2017 року. Позивач звернувся до відповідача із заявою про анулювання договору на підставі п. 4.2.1. Договору, яким передбачено, що у випадку коли заява про відмову від Договору подана Довірителем з порушенням строку вказаного у даному пункті, Винагорода, яка вказана у п. 3.1. даного Договору, поверненню не підлягає. Поверненню підлягають всі сплачені на виконання п. 1.3. Договору кошти протягом 30 банківських днів, тобто сума у розмірі 363 гривні. У відповідь на вищевказане звернення, відповідачем надано відповідь про задоволення вимог позивача в частині повного повернення першого внеску на виконання п. 1.3. умов Договору у розмірі 363 гривні та відповідь на звернення направлено на адресу позивача засобами поштового зв'язку, та відповідачем відповідно до умов п. 4.2.1. Договору, повернуто суму грошових коштів у розмірі 363 грн. на картковий рахунок позивача. Окрім цього, позивач у своєму позові посилається на неспівмірні затрати Повіреного, але це твердження не може братися до уваги, оскільки на формування ціни відповідної послуги впливає значна кількість економічних факторів, в т.ч. значний розмір ціни на автомобіль та можливість позивача у будь-який момент розірвати договір. Позивач не бере до уваги норми ст. 42 Господарського кодексу України, яка визначає, що підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Тобто, відповідач на власний ризик та самостійно визначив вартість своїх послуг та запропонував їх позивачу, оскільки діяльність суб'єкта господарювання повинна бути спрямована на одержання прибутку. Позивач погодився з умовами та розміром послуг та після підписання договору доручення та сплатив вищевказані послуги. Крім того, жоден із пунктів ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», не містить умови про несправедливість розміру ціни, яка була погоджена у договорі. Посилання позивача на недійсність Договору є необгрунтованими та такими, що суперечать чинному законодавству України, оскільки згідно з пунктом 10.8. Договору, підписання Договору є свідченням факту ознайомлення, розуміння сторонами та згоди сторін з усіма визначеннями, умовами та змістом Договору. Тобто, довіритель мав можливість ознайомитися та зрозуміти усі визначення, умови і зміст договору. Окрім того, на момент підписання Договору, довіритель мав повну цивільну дієздатність, та мав можливість обговорити питання, які мають відношення до укладеного Договору, з представником Повіреного та відмовитися укладати такий Договір, чого не було здійснено. Відповідно до ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Волевиявлення позивача на укладання саме такого Договору не спростоване, оскільки його підпис на кожній сторінці Договору свідчить про те, що він знав та свідомо допускав настання прав і обов'язків згідно з умовами Договору, тому у задоволенні позовних вимог про збільшення та зміну позовних вимог про захист прав споживачів шляхом визнання договору недійсним та стягнення коштів слід відмовити у повному обсязі. У судове засідання 19.12.2017 року позивач [PERSON] не з`явився, надав до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності. Враховуючи, що обидві сторони до суду не прибули, суд на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України розгляд справи здійснює без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Заслухавши пояснення позивача у судовому засіданні 29.09.2017 року, вивчивши доводи та заперечення сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд дійшов такого. Судом встановлено, що 04.07.2017 року позивач [PERSON] звернувся до адміністрації ТОВ «Велес Авто» із заявою про надання йому автомобіля марки «Chevrolet Cruze» 2013 року випуску, колір «вишня» вартістю 123700 гривень. У той же день позивачем [PERSON] на рахунок відповідача було внесено 30000 грн., що підтверджується відповідною квитанцією. 04 липня 2017 року між ТОВ «Велес Авто» та позивачем [PERSON] було укладено договір доручення № Д-0032, предметом якого є придбання транспортного засобу марки «Сhегу Тіggo 2 соmfort 1,5 бензин 5 мех. 2017 новий. 07.07.2017 року позивач [PERSON] звернувся до адміністрації ТОВ «Велес Авто» із письмовою заявою про розірвання договору № Д-0032 та повернення коштів у сумі 30000 гривень у звязку з тим, що адміністрація не може забезпечити йому доставку автомобіля згідно договору. Листом від 14.07.2017 року за вих. № 4 відповідач проінформував позивача про те, що сплачена сума за договором може бути повернута лише частково, у розмірі 363 грн., решта суми - 29637 грн. не повертається взагалі, оскільки ним прийнято всі умови договору, та водночас [PERSON] повідомлено, що на підставі його заяви договір доручення № Д-0032 від 04.07.2017 року вважається розірваним. Наведені обставини сторонами не оспорювались. 17.08.2017 року [PERSON] подав до ГУНП у Харківській області заяву про вчинення шахрайства відносно ТОВ «Велес Авто» м. Харків, котра, як слідує з інформації начальника слідчого управління ГУНП у Харіквській області зареєстрована в журналі Єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події Холодногірського ВП Головного управління Національної поліції у Харківській області за № 16126 від 29.08.2017 року. За результатами проведеної перевірки відомості про вчинення кримінального правопорушення не встановлено, у звязку з чим подальшу перевірку припинено. Відповідно до ч. 1 ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя. Згідно з ч. 1 ст. 1003 ЦК України у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними. Пунктом 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що послуга діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. З урахуванням викладеного суд доходить до переконання, що на суб`єктів договору доручення довірителів також поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів». Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині 2 ст. 18 вказаного Закону, де вказано, що умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу. Зі змісту вказаної правової норми випливає, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. За змістом ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Аналіз цих норм дає підстави для висновку, що несправедливими є й положення договору доручення, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за дострокове його погашення. З огляду на зазначене, суд доходить висновку про несправедливість відносно споживачів умов спірних договорів доручення, адже розмір суми винагороди за організацію договору в розмірі 10 % від вартості транспортних засобів, що становить 30000 грн. і які позивач сплатив відповідачеві, не відповідає обсягу робіт, які отримали споживачі. Суд вважає, що ця сума є надто завищеною, оскільки відповідач фактично не поніс інших витрат на організаційні заходи, пов`язані з підготовкою та укладенням даних договорів, крім витрат на роздруківку тексту договору та заповнення декількох рядків та реквізитів у тексті договорів рукописним текстом. Доказів понесення інших затрат відповідачем суду не надано. Останнім також не обґрунтовано співмірність розміру платежу за організацію, підготовку та укладення даного договору виконаній послузі, яка не є платежем за договором. Перелік несправедливих умов у договорах зі споживачами наведено в ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», і цей перелік не є вичерпним. Суд вважає, що спірними договорами фактично забезпечено захист інтересів лише повіреного, і це свідчить про очевидну диспропорцію між правами та обов`язками сторін. В результаті дослідження укладеного між сторонами договору, суд також дійшов висновку, що умови укладених сторонами договорів доручення є несправедливими, оскільки в порушення вимог розумності, добросовісності та справедливості позбавляють позивачів як споживачів послуг можливості відмовитись від договору без втрати сплачених ними коштів в рахунок винагороди повіреному, незважаючи на те, чи виконувались повіреним будь-які роботи на виконання доручення, що суперечить вимогам ст. 1008 та ст. 1009 ЦК України. Отже, несправедливі умови договорів доручення, які порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін, завдають шкоди споживачеві, є достатніми підставами вважати недійсними дані договори доручення із застосуванням правових наслідків недійсності правочину. Статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Порушення цієї норми Закону полягає в тому, що при укладенні з позивачем договору доручення відповідач завуалював призначення платежу в розмірі 30000 гривень під виглядом першочергових платежів, які насправді, за умовами договору, не повертаються в жодному випадку та є комісією за укладення самого договору. Беручи до уваги вищевикладене, суд вважає, що укладений 04.07.2017 року договір доручення № Д-0032 між [PERSON] та ТОВ «Велес Авто» є недійсним згідно з вимогами ст. 227 ЦК України з моменту його вчинення, внаслідок чого позивачу, в порядку застосування ст. 216 ЦК України, слід повернути сплачені на виконання цього договору кошти шляхом їх стягнення з відповідача. Таким чином, проаналізувавши досліджені у судовому засіданні докази суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, необхідно стягнути із відповідача згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України на користь держави судовий збір в 1280 гривень, а саме 640 грн. за позовну вимогу немайнового характеру (визнання договору недійсним), та 640 грн. за позовну вимогу майнового характеру (стягнення коштів), оскільки позивач від сплати судового збору за подання цього позову звільнений на підставі ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів». На підставі викладеного,

Outcome: approved