Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-22 00:00:00

30 липня 2018 року позивач [PERSON] звернувся до Костянтинівського міськрайонного суду із позовною заявою до ПАТ «Костянтинівське автотранспортне підприємство 11409» про визнання дій неправомірними та відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги він обґрунтовував наступними обставинами. Так, 19 жовтня 2017 року о 9.50 годині він сів у автобус маршруту «Центральний ринок - Комуна Ілліча» та пред`явив посвідчення інваліда ІІ групи, намагаючись скористуватись своїм правом на безоплатний проїзд. Але, водій відмовився везти його безоплатно та вимагав сплатити половину вартості проїзду тобто 2,50 грн. Коли він виконав цю вимогу, водій надав йому квиток у якому була зазначена вартість проїзду 8,45 грн., а перелік пільгових категорій був виконаний дрібним шрифтом без посилання на відповідні нормативні акти. Він звернувся з листом до відповідача з приводу надання роз`яснень та отримав відповідь де було зазначено, що відповідно до Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» інваліди мають прало лише на 50% знижку вартості проїзду в приміському пасажирському транспорті. З цим твердженням позивач не може погодитись, оскільки він також є пенсіонером за віком і має посвідчення. Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 17.05.1993 року № 354 пенсіонери за віком мають право безоплатного проїзду на міському пасажирському транспорті загального користування (крім метрополітену і таксі) та приміських маршрутах. Вважає, що відповідач порушив законодавство змусивши його заплатити за проїзд у приміському автобусі. Вказаними неправомірними діями йому було завдано моральну шкоду. Тому просив визнати дії відповідача щодо відмови у безоплатному проїзді в приміському автобусі неправомірними та стягнути з відповідача, в порядку ст. 23 ЦК України, моральну шкоду у розмірі 15000 грн. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] уточнили обґрунтування позовних вимог, зазначивши, що позивач [PERSON] пред`явив водію саме пенсійне посвідчення, а у позові була допущена описка. Також у відповіді на відзив відповідача зазначили, що Постановою КМУ від 16.08.1994 року №555 чинність Постанови КМУ від 17.05.1993 року № 354 в частині пільгового проїзду поширена у тому числі на інвалідів (а.с.30-31). Обґрунтування спричиненої моральної шкоди позивач навів лише у клопотанні та у промові у судових дебатах, де зазначив, що він є громадським діячем - головою комітету по захисту прав пасажирів та його іміджу нанесено непоправної шкоди, він почуває себе приниженим, позбувся нормального сну та звичайного способу життя (а.с.78,100). Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував у повному обсязі. Надав письмові заперечення де зазначив, що з інформації, яка міститься у наданій позивачем копії автобусному квитку не зрозуміло якою особою було придбано квиток та коли. Тобто позивачем не доведено як факт пересування у маршрутному автобусі «Костянтинівка - с. Іллінівка» 19.10.2017 року, так і факт спричинення йому моральної шкоди. У додаткових запереченнях представник відповідача зазначив, що згідно квитково-касового листа за 19.10.2017 року серія АДЯ №074045 на маршруті «Костянтинівка - с. Іллінівка» у цей день було продано 17 квитків серії АКАП вартістю 8,45 грн. з серійними номерами 012987-012999, таким чином квиток, наданий позивачем, неможливо було придбати 19.10.2017 року за відсутністю його у водія автобусу. Крім того, з копії квитку вбачається, що страховиком є СК «Орли» з якою ПАТ «Костянтинівське АТП 11409» не перебувало у договірних відносинах станом на 19.10.2017 року, а був укладений договір із СК «ДІМ Страхування» від 22.07.2016 року. Згідно Робочого розкладу руху автобусу на приміському маршруті «м.Костянтинівка (ЗА-Ц.Ринок) - с. Іллінівка (ЗА) час відправлення із с. Іллінівка (Ілліча) о 9.50 годин відсутній (а.с.20-21,32-33,80-81). З`ясувавши вищенаведену позицію сторін, допитавши свідка, дослідивши письмові докази у справі, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити у повному обсязі з огляду на наступне. У силу ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За загальним принципом доказування та подання доказів, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.Таким чином, позивач, як сторона по справі, зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається, як на підставу своїх вимог. Статтею 915 ЦК України передбачено, що перевезення, що здійснюється юридичною особою, вважається перевезенням транспортом загального користування, якщо із закону, інших нормативно-правових актів або ліцензії, виданої цій організації, випливає, що вона має здійснювати перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти за зверненням будь-якої особи. Договір перевезення транспортом загального користування є публічним договором. Згідно ч.1-4 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Підприємець не має права надавати переваги одному споживачеві перед іншим щодо укладення публічного договору, якщо інше не встановлено законом. Підприємець не має права відмовитися від укладення публічного договору за наявності у нього можливостей надання споживачеві відповідних товарів (робіт, послуг). У разі необґрунтованої відмови підприємця від укладення публічного договору він має відшкодувати збитки, завдані споживачеві такою відмовою. Пунктом 145 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту передбачено обов`язок перевізника забезпечити дотримання персоналом вимог законодавства про автомобільний транспорт та захист прав споживачів; здійснювати перевезення пасажирів з квитками і пасажирів, яким згідно із законодавством надано пільги щодо плати за проїзд; компенсувати шкоду, заподіяну здоров`ю та майну пасажирів. Згідно довідки серії 10 ААВ № 460697 від 23.07.2015 року позивач [PERSON] є інвалідом ІІ групи загального захворювання безстроково (а.с.8), а також пенсіонером за віком згідно пенсійного посвідчення № [NUMBER] від 28.02.2017 року (а.с.14). Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 17.05.1993 року № 354 пенсіонери за віком мають право безоплатного проїзду на міському пасажирському транспорті загального користування (крім метрополітену і таксі) та приміських маршрутах. Постановою КМУ від 16.08.1994 року №555 чинність Постанови КМУ від 17.05.1993 року № 354 в частині пільгового проїзду поширена на інвалідів На підтвердження факту укладення з відповідачем договору перевезення позивач [PERSON] надав копію квитка серії АКАП № 001521 вартістю 8,45 грн. де відповідач вказаний як перевізник, а страховиком зазначена СК «Орли» (а.с.6). Але, вказаний документ не містить дати та часу його реалізації, маршруту перевезення та даних пасажира. Свідок [PERSON] , який був попереджений про кримінальну відповідальність за відмову від дачі показань та за дачу неправдивих показань, а також приведений до присяги, у судовому засіданні пояснив, що він дійсно керував автобусом 17.10.2017 року на приміському маршруті «м.Костянтинівка (ЗА-Ц.Ринок) - с. Іллінівка (ЗА). Він не може стверджувати, що взагалі колись перевозив позивача на цьому маршруті та у нього виникали із ним якісь суперечки з приводу оплати за проїзд. Суд погоджується із запереченнями представника відповідача в частині недоведеності позивачем факту проїзду у автобусі за приміським маршрутом «м.Костянтинівка (ЗА-Ц.Ринок) - с. Іллінівка (ЗА) 17 жовтня 2017 року. Суд враховує у якості належних та допустимих письмові докази, надані відповідачем на спростування доводів позивача, а саме: квитково-касовий лист водія [PERSON] серії [NUMBER] від 19.10.2017 року де у розділі облік руху квитків відсутні квитки серії АКАП вартістю 8,45 грн. (а.с.34-35); довідку ПАТ «Костянтинівське АТП 11409» від 17.10.2018 року № 183 про відсутність договірних відносин із СК «Орли» станом на 19.10.2017 року та наявність договору страхування із ПАТ «СК «ДІМ Страхування» м. Дніпропетровська від 22.07.2016 року з додатком копії вказаного договору (а.с.37-40); Робочий розклад руху автобусу на приміському маршруті «м.Костянтинівка (ЗА-Ц.Ринок) - с. Іллінівка (ЗА), згідно якого час відправлення із с. Іллінівка (Ілліча) о 9.50 годині відсутній (а.с.83-88); відомістю видачі квитків водіям від 19.10.2017 року, згідно якої водію [PERSON] квиток серії АКАП № 001521 вартістю 8,45 грн. не видавався, так само квиток із вказаними реквізитами не видавався у цей день і іншим п`яти водіям (а.с.89). Судом було відхилено клопотання позивача від 28.03.2019 року щодо виклику та допиту у якості свідків осіб, які також користуються вказаним автобусним маршрутом та можуть підтвердити його твердження щодо вимагання з боку водіїв плати за проїзд при наявності пільг, як таке, що не стосується предмету позовних вимог та фактів, які належить встановити суду, та як таке, що заявлено після початку розгляду справи по суті без зазначення причин несвоєчасного подання цих доказів. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за ст. 1167 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. За правилом ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи(ст. 76 ЦПК України). Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно з п. 3,5,9 роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 2005 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Позивач [PERSON] не довів жодного з перелічених елементів: наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою, яка, згідно з ч.2 ст. 23 ЦК України полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; принижені честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Тому у задоволенні позовних вимог у цій частині слід також відмовити. У зв`язку із тим, що позивач [PERSON] як інвалід ІІ групи звільнений від сплати судового збору, а рішення ухвалюється не на його користь, судові витрати слід віднести за рахунок держави.

Outcome: dismissed