Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-16 00:00:00

29.12.2020 року позивач звернувся до суду з даним позовом, обґрунтувавши свої вимоги тим, що йому на підставі договору дарування від 03.03.2012 року належить квартира [ADDRESS] . В квартирі зареєстровані відповідачка [PERSON] та їх неповнолітня донька [PERSON] , які з червня 2014 року в квартирі не проживають, особистих речей в квартирі не мають. Оскільки відповідачі не мешкають у вказаній квартирі вже більше шести років, а їх реєстрація в квартирі створює перешкоди в реалізації позивачем своїх прав, як власника майна, він вимушений був звернутися до суду із даним позовом та просити суд ухвалити рішення, яким визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Позивач та представник позивача - адвокат Прокопцев С.В. в судове засідання не з`явились, надали суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримали, просили задовольнити в повному обсязі, не заперечували проти винесення заочного рішення (а.с.39-40). Відповідач [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої [PERSON] , до судового засідання не з`явилась, надала суду заяву, в якій позовні вимоги визнала в повному обсязі, не заперечувала проти їх задоволення (а.с.35-36). Представник третьої особи - Служби у справах дітей Слов`янської міської ради в судове засідання не з`явився, надав суду заяву, в якій просив винести рішення з врахуванням висновку органу опіки та піклування Слов`янської міської ради (а.с.37). Вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд в межах заявлених позовних вимог (ст. 13 ЦПК України) встановив наступне. Відповідно до договору дарування квартири від 03 березня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Слов`янського міського нотаріального округу Мурадовою С.Г. та зареєстрованого в реєстрі за № 516, Витягу з Державного реєстру правочин № 11071505 від 03.03.2012 року, а також Витягу про державну реєстрацію прав № 33401201 від 0.03.2012 року, власником спірної квартири є [PERSON] (а.с.15-18). З довідки № 2942 від 11.12.2020 року, виданої ТОВ «Керуюча компанія «Ліра ЛТД» , вбачається, що [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а.с.29). Згідно Акту № 284 від 10.12.2020 року, керівником комітету громадськості мікрорайону «Лісний» м. Слов`янська, вбачається, що з 01.06.2014 року по теперішній час [PERSON] та [PERSON] у спірній квартирі не мешкають (а.с.27). Згідно висновку органу опіки та піклування Слов`янської міської ради № 29/03-273 від 15.02.2021 року орган опіки та піклування Слов`янської міської ради вважає, що недоцільно визнати [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням (а.с.38). Відповідно до ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ст.ст. 391, 396 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння. Позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що відповідачі не проживають у спірній квартирі, самостійно покинули зазначену квартиру та перестали в ній мешкати. Відповідно до статті третьої Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 29 ч. 4 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Отже, з огляду на те, що мати [PERSON] у цій квартирі не проживає, місцем проживання останньої повинно бути визнано за її місцем проживання. Суд не погоджується з висновком органу опіки та піклування Слов`янської міської ради щодо недоцільності визнання неповнолітньої [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та зазначає, що у випадку задоволення позовних вимог у цій частині фактично право дитини на житло не буде порушене, адже [PERSON] протягом тривалого часу не мешкає за місцем реєстрації, а мешкає з матір`ю в іншому житловому приміщенні. З огляду на вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані та підлягають задоволенню, а тому, відповідачі [PERSON] та [PERSON] мають бути визнані такими, що втратили право користування житловим приміщенням, оскільки їх право користування спірною квартирою перешкоджає позивачу, як власнику житла, розпоряджатися даним житлом на свій розсуд. Позивач не наполягає на стягненні з відповідачів судового збору. На підставі наведеного,

Outcome: approved