Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-11 00:00:00

29 червня 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у розпорядженні та користуванні власністю та розділ майна, що знаходиться в сумісній дольовій власності. В подальшому позивачка змінила позовні вимоги, просила суд визначити порядок користування квартирою [ADDRESS], виділивши їй у користування жилі кімнати літ. 7 площею 18,3 кв.м. та літ. 9 площею 13,3 кв.м., балкон 0,8 кв.м., лоджію 2 кв.м., вбудовану шафу 8 площею 0,7 кв.м., а [PERSON] виділити у користування жилу кімнату літ. 6 площею 12,7 кв.м. та вбудовану шафу літ. 5 площею 0,4 кв.м., а підсобні приміщення - коридор, вбиральню та ванну кімнату - залишити у сумісному користуванні. В обґрунтування заявлених позовних вимог посилалася на те, що вона є власником 2/3 частини квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого Четвертою державною нотаріальною конторою міста Маріуполя 22 грудня 2015 року та свідоцтва про право власності на житло, виданого 17 вересня 2007 року. Її брат, [PERSON], є власником 1/3 частини вказаної квартири на підставі свідоцтва про право власності та свідоцтва про право на спадщину. Фактично, з 2011 року в зазначеній квартирі проживали вона, її чоловік, [PERSON], неповнолітні діти [PERSON] та [PERSON], та її мати, [PERSON], яка померла [INFO]. Весь цей час вони робили ремонти, оплачували комунальні послуги, самостійно займалися похованням матері, брат їй в цьому не допомагав та проживав окремо, між ними відсутні родинні відносини. У 2014 році будинок, розташований у місті Донецьк, який належав на праві власності її чоловіку, був повністю знищений внаслідок обстрілів, тому іншого житла її сім'я не має. 07 грудня 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про вселення та визначення порядку користування квартирою [ADDRESS], в якому просив вселити його у спірну квартиру та виділити йому жилу кімнату площею 17 кв.м., а [PERSON] - жилі кімнати площею 14 кв.м. та 11 кв.м., нежилі приміщення - кухню, коридор, балкон, туалет (ванну кімнату) - залишити у спільному користуванні. У подальшому, в письмових поясненнях позивач [PERSON] змінив позовні вимоги та просив вселити його у квартиру [ADDRESS] та визначити наступний порядок користування квартирою: виділити йому у користування жилу кімнату літ. 9 площею 13,3 кв.м., а [PERSON] виділити у користування жилі кімнати літ. 7 площею 18,3 кв.м. та літ. 6 площею 12,7 кв.м., а нежилі приміщення - кухню, коридор, балкон, туалет (ванну кімнату) - залишити у спільному користуванні. В обґрунтування заявленого позову посилався на те, що він є власником 1/3 частини зазначеної квартири, а відповідачка - власником 2/3 частин. Враховуючи, що згідно технічної документації загальна площа спірної квартири складає 64,2 кв.м., а житлова - 44,3 кв.м., просить виділити йому у користування жилу кімнату літ. 9, площею 13,3 кв.м., з того розрахунку, що 1/3 частина дорівнює 14,76 кв.м. жилої площі квартири. 23 лютого 2017 року ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] були об'єднані в одне провадження. У судовому засіданні [PERSON] підтримала позовні вимоги про визначення порядку користування квартирою [ADDRESS] та пояснила, що наразі в спірній квартирі проживають вона та її сім'я: чоловік та двоє неповнолітніх дітей. Її брат, [PERSON], в зазначеній квартирі не проживає з 1993 року, у нього є інше житло. Зазначила, що вона змінила замки в квартирі, відповідача не пускає, ключів йому не надає, тому як не бачить можливості спільного проживання з ним. Між тим, просила задовольнити її позовні вимоги та визначити наступний порядок користування вказаною квартирою: виділити їй у користування жилі кімнати літ. 7 площею 18,3 кв.м. та літ. 9 площею 13,3 кв.м., балкон 0,8 кв.м., лоджію 2 кв.м., вбудовану шафу 8 площею 0,7 кв.м., а [PERSON] виділити у користування жилу кімнату літ. 6 площею 12,7 кв.м. та вбудовану шафу літ. 5 площею 0,4 кв.м., а підсобні приміщення - коридор, вбиральню та ванну кімнату - залишити у спільному користуванні. Відповідач за первісним позовом [PERSON] позовні вимоги [PERSON] не визнав, підтримав свої позовні вимоги щодо вселення його у спірну квартиру та визначення порядку користування нею. Пояснив, що, дійсно, в спірній квартирі він не проживає з 1993 року. Але після смерті батьків у 2016 році він вирішив вселитися у квартиру [ADDRESS], проте [PERSON] його не впустила, вони не дійшли будь-якого компромісу, ключів від квартири він не має, оскільки замки [PERSON] були змінені. Просить суд виділити йому у користування жилу кімнату площею 13,3 кв.м., оскільки саме ця кімната найбільш відповідає площі, що дорівнює його 1/3 частці у праві власності. Зазначив, що зараз він проживає зі своєю цивільною дружиною в квартирі [ADDRESS], вказана квартира оформлена ними в кредит під іпотеку на ім'я дружини. Просив задовольнити його позовні вимоги шляхом вселення та виділення йому у користування жилої кімнати літ. 9 площею 13,3 кв.м. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позовні вимоги [PERSON] про визначення порядку користування квартирою не підлягають задоволенню, а позовні вимоги [PERSON] про вселення та визначення порядку користування квартирою підлягають частковому задоволенню, за наступних підстав. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Судом встановлено, що [PERSON] є власником 2/3 частини квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого Четвертою державною нотаріальною конторою міста Маріуполя 22 грудня 2015 року, зареєстрованого в Реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 22 грудня 2015 року, та свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням міського майна 17 вересня 2007 року, зареєстрованого в Маріупольському БТІ 10 жовтня 2007 року (а.с.а.с. 9-10, 11, 12, 13 Т.1). [PERSON] є власником 1/3 частини квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням міського майна 17 вересня 2007 року, зареєстрованого в Маріупольському БТІ 10 жовтня 2007 року, та свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Четвертою Маріупольською державною нотаріальною конторою 20 листопада 2013 року та зареєстрованого в Спадковому реєстрі та в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 20 листопада 2013 року (а.с.а.с. 3, 4, 25, 26, 27 Т.2). Також судом встановлено, що [PERSON] зареєстрований в [INFO], однак з 1993 року в зазначеній кватирі не проживає. В квартирі [ADDRESS] проживають з 2011 року [PERSON], її чоловік, [PERSON], донька [PERSON], 2012 року народження, та донька [PERSON], 2006 року народження. Окрім пояснень сторін, даний факт підтверджується довідкою та актами з місця проживання, виданими КСН «Новий Східний» (а.с.а.с. 14, 15, 56 Т.1). З матеріалів справи та пояснень сторін у судовому засіданні вбачається, що на даний час між сторонами виник спір щодо користування спільною власністю, [PERSON], будучи позбавленим права користування квартирою, порушив питання про вселення. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. В силу положень ст.ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст.ст. 319, 358 ЦК України, всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Відповідно до Конституції України, усі суб'єкти права власності рівні перед законом (частина четверта статті 13); кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (частини перша, друга статті 41); правовий режим власності визначається виключно законами України (пункт 7 частини першої статті 92). За положеннями ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 355, ч. 1 ст. 356 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві власності (спільне майно). Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Виходячи із вищезазначеного, правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Відповідно до ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Згідно ч.3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. З аналізу вказаних правовстановлюючих документів та положень ЦК України вбачається, що [PERSON] та [PERSON] є суб'єктами спільної часткової власності квартири [ADDRESS]. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Розглядаючи позовні вимоги про визначення порядку користування спірною квартирою, суд прийшов до наступного. Згідно зі ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п.1 ст.8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Статтею 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Отже, у зв'язку з тим, що кожному учаснику спільної власності належить обмежене право власності на спільну річ, змістом внутрішніх правовідносин спільної власності є право і обов'язок кожного співвласника узгоджувати свою поведінку щодо користування спільним майном з іншим власником. Як встановлено судом, [PERSON] є власником 2/3 часток, а [PERSON] - 1/3 частки трикімнатної квартири [ADDRESS]. З технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] вбачається, що ця квартира складається з трьох кімнат, однієї ізольованої літ. 6 площею 12,7 кв.м та двох прохідних літ. 7 площею 18,3 кв.м та літ. 9 площею 13,3 кв.м. Загальна площа квартири складає 64,2 кв.м, житлова площа - 44,3 кв.м (а.с. 9-10). Таким чином у власність [PERSON] у спірній квартирі припадає частка, яка складає 42,8 кв.м загальної площі та 29,5 кв.м житлової площі, а власність [PERSON] - 21,4 кв.м загальної площі та 14,8 кв.м житлової площі. Відповідно до ст. 104 ЖК України, член сім'ї наймача вправі вимагати за згодою інших членів сім'ї, які проживають разом з ним, укладення з ним окремого договору найму, якщо жилу площу, що припадає на нього, може бути виділено у вигляді приміщення, яке відповідає вимогам статті 63 цього Кодексу. Як зазначено в ст. 63 цього ж Кодексу, предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок. Частиною 7 статті 8 ЦПК України передбачено, якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Як зазначено в п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», при розгляді спорів, що не урегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства. Згідно з ч. 3 ст. 358 ЦК України, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Так, [PERSON] просив суд виділити йому у користування кімнату літ. 9 площею 13,3 кв.м, яка, на його думку, найбільше відповідає його частці житлової площі у спільній власності на дану квартиру. Проте позивач за первісним позовом [PERSON] категорично заперечувала проти встановлення такого порядку користування квартирою та виділення [PERSON] кімнати літ. 9 площею 13,3 кв.м, посилаючись на те, що дана кімната є прохідною, у них за тривалий час проживання в цій квартирі склався певний порядок користування. Крім того, наголошувала на тому, що в даній квартирі проживають двоє її неповнолітніх дітей - дівчаток, тому проживання [PERSON] у прохідній кімнаті є неможливим. Та просила виділити [PERSON] у користування ізольовану кімнату літ. 6 площею 12,7 кв.м. В свою чергу, [PERSON] заперечував проти виділення йому кімнати літ. 6 площею 12, 7 кв.м., посилаючись на те, що площа даної кімнати значно менша від належної йому частки у жилій площі спірної квартири (14,8 кв.м.) Водночас, питання щодо сплати [PERSON] матеріальної компенсації за належну йому частку у спільній власності добровільно сторонами вирішено не було, а позовних вимог з приводу цього не заявлялось. Отже, судом встановлено, що між співвласниками спірної квартири склалися неприязні стосунки, у зв'язку з чим не досягнуто згоди про порядок володіння та користування даною квартирою. Таким чином, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про визначення порядку користування квартирою як [PERSON], так і [PERSON], оскільки у судовому засіданні сторони не дійшли згоди щодо визначення порядку користування спірною квартирою, а встановлення порядку користування квартирою без згоди на те співвласника, буде значно порушувати права іншого співвласника на користування своєю власністю, оскільки законодавством чітко встановлено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками, виключно за їхньою згодою. Водночас, захищаючи право власності [PERSON] на частку в спірній квартирі, яке є непорушним, суд задовольняє позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про вселення в квартиру [ADDRESS]. Зокрема, на підставі ст. 88 ЦПК України, в порядку вирішення питання щодо розподілу судових витрат, з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню судовий збір в сумі 551,20 гривень в частині задоволення його позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial