Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-15 00:00:00

30 жовтня 2014 [PERSON] звернувся до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON], Орган опіки та піклування при виконавчому комітеті Кіровської районної ради у місті Дніпропетровську про надання дозволу на виїзд дитини за кордон (а.с. 2-3) Позивач у позовній заяві та у судовому засіданні в обґрунтування позовних вимог посилався на те, що між позивачем та відповідачем були шлюбні стосунки, вони мають спільну доньку [PERSON], [INFO], яка проживає разом із позивачем та знаходиться на його утриманні, створенням всебічних сприятливих умов для зростання та розвитку дитини займається позивач, відповідач про оздоровлення дитини та всебічний розвиток доньки не піклується, при цьому створює перешкоди цьому, зокрема, не надає дозволу на виїзд дитини за межі території України, без пояснення причин відмови, а тому позивач просив суд надати малолітній дитині [PERSON] до досягнення нею 18-річного віку дозволу на виїзд за межі України, з батьком [PERSON] без згоди та супроводу матері [PERSON] з метою навідування родичів, проведення діагностики та санаторно-курортного лікування в інших країнах та відпочинку, з правом оформлення для цього проїзних документів дитини(а.с.2-3) У судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримав та наполягав на їх задоволенні. Відповідач та представник відповідача у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, оскільки відсутній предмет спору, відповідач жодним чином не перешкоджає оздоровленню дитини та її всебічному розвитку, при зверненні позивача з проханням надати дозвіл на виїзд дитини вона завжди його надає, а задоволення позову позбавить відповідача можливості взагалі спілкуватися з дитиною та вона не буде знати її місцезнаходження, тому просили суд відмовити у задоволені позову (а.с. 2-3) Третя особа у судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала частково, зазначивши, що підтримує висновок наданий Органом опіки та піклування при виконавчому комітеті Кіровської районної ради у місті Дніпропетровську згідно якого доцільним було б надати позивачу дозвіл на виїзд [PERSON] до наступних країн: Єгипту, Туреччини, країн Шенгенської угоди та Криму для відпочинку у період з 23.01.2015 по 31.12.2015 року у супроводі батька дитини без згоди та супроводу матері дитини. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд приходить до наступного висновку з таких підстав. Встановлено, що 22.12.2007 року позивач з відповідачем уклали шлюб, від якого у сторін народилась донька - [PERSON], [INFO], однак рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04.03.2014 року шлюб між сторонами було розірвано, що підтверджується поясненнями сторін, копією свідоцтва про народження, копією свідоцтва про шлюб та копією рішення суду, наявними в матеріалах справи. (а.с. 10-12) У судовому засіданні встановлено, що дитина проживає з позивачем за адресою: [ADDRESS] та перебуває на його утриманні, що підтверджується поясненнями сторін у судовому засіданні. Судом встановлено, що [PERSON] надала 20.10.2014 року дозвіл на тимчасовий виїзд малолітньої [PERSON] до Арабської Республіки Єгипет для відпочинку у період з 20.10.2014 року по 30.10.2014 року у супроводі батька [PERSON], що підтверджується копією заяви(а.с.34) Також встановлено, що [PERSON] надала 16.12.2014 року дозвіл на тимчасовий виїзд малолітньої [PERSON] до країн Шенгенської угоди для відпочинку у період з 20.12.2014 року по 20.01.2015 року у супроводі батька [PERSON], що підтверджується копією заяви(а.с.39) Встановлено, що 23.01.2015 року Виконавчим комітетом Кіровської районної ради у місті Дніпропетровську за результатами розгляду заяви [PERSON] було надано висновок № 16/17 про доцільність надання дозволу на виїзд малолітньої [PERSON] до наступних країн: Єгипту, Туреччини, країн Шенгенської угоди та Криму для відпочинку у період з 23.01.2015 по 31.12.2015 року у супроводі батька дитини без згоди та супроводу матері дитини, що підтверджується копією висновку (а.с.46) Правовідносини, які виникли між сторонами урегульовані нормами Конституції України, Декларації прав дитини, Сімейного кодексу України, Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.1995 року № 231, Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57. Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 155 Сімейного Кодексу здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до принципу 2 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року дитині законом та іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист та надані можливості та сприятливі умови, що дозволяли би їй розвиватися фізично, інтелектуально, духовно та у соціальному відношенні здоровим та нормальним шляхом та в умовах свободи та гідності. При цьому згідно ст.. 4 Конвенції про контакт з дітьми, яка була ратифікована Верховною Радою України 20 вересня 2006 року та набула чинності для України 1 квітня 2007 року дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. Якщо підтримання неконтрольованого контакту з одним з батьків не відповідає найвищим інтересам дитини, то розглядається можливість контрольованого особистого контакту чи іншої форми контакту з одним з таких батьків. Статтею 7 Конвенції передбачено, що під час вирішення спорів стосовно контакту судові органи вживають усіх належних заходів для: забезпечення поінформованості кожного з батьків про важливість для їхньої дитини та їх обох установлення та підтримання регулярного контакту з їхньою дитиною; заохочення батьків та інших осіб, які мають сімейні зв'язки з дитиною, до досягнення мирових угод стосовно контакту, зокрема шляхом використання сімейного посередництва та інших процедур для вирішення спорів; забезпечення перед прийняттям рішення наявності достатньої інформації, зокрема від носіїв батьківської відповідальності, для прийняття рішення в найвищих інтересах дитини, і, коли необхідно, одержання додаткової інформації від інших відповідних органів чи осіб. Згідно ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. У відповідності з абзацами 1, 2 частини 2 статті 4 Закону України від 21.01.1994 р. № 3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. В силу п. 17 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.1995 року № 231, відомості про дітей, які їдуть за кордон разом з батьками (законними представниками), вписуються в паспорти батьків чи одного з батьків (законних представників) на підставі заяви громадянина, у чий паспорт вписуються діти. У разі потреби самостійного виїзду дитини, яка постійно проживає в Україні, за кордон оформляється проїзний документ, а у випадках, передбачених пунктом 4 цих Правил, - паспорт. Згідно п. 18 зазначених Правил, оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. В силу п. 22 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у випадках, визначених цими Правилами, або у разі пред'явлення оригіналів документів або їх нотаріально посвідчених копій, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р. № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків - у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд при розгляді справи критично оцінює посилання позивача на той факт, що відповідач не піклується про оздоровлення доньки та її всебічний розвиток, оскільки як встановлено у судовому засіданні мати виконує свої батьківські обов'язки на стільки на скільки є можливим. Крім того, між сторонами наявні спори щодо порядку спілкування матері з дитиною та місця проживання дитини, які перебувають на розгляді у Бабушкінському районному суді м. Дніпропетровськ, що також свідчить про те, що мати вчиняє дії направленні на сумлінне виконання своїх батьківських обов'язків. Натомість, суд не може прийняти твердження відповідача та її представника на той факт, що відсутній предмет спору, так як завжди на вимоги позивача вона надає дозволи на виїзд дитини за кордон, зважаючи на наступне. Дійсно відповідач надає дозволи, але з такими граничними строками, що це реально позбавляє позивача оформити візу на в'їзд до країн Шенгенської угоди та розцінюється судом як формальне вирішення спору між сторонами та є засобом маніпулювання з боку матері, оскільки згідно положень єдиного Візового кодексу та Угоди між Україною та Європейським Співтовариством про спрощення оформлення віз, яка була ратифікована Верховною Радою України 15.01.2008 року (зі змінами) передбачено загальний строк оформлення візи - протягом 10 календарних днів, який може бути продовжений до 30 календарних днів в окремих випадках, зокрема у випадку необхідності здійснення подальшої перевірки наданих документів. Згідно Візового кодексу строк оформлення візи складає 15 днів та може бути продовжений до 30 днів, або до 60 днів у виключних випадках, коли необхідно надати додаткові документи. При цьому для оформлення даної візи необхідний вищезазначений дозвіл одного з батьків на виїзд дитини за кордон без його супроводу. Крім того, надання дозволу на виїзд дитини за кордон в день виїзду також унеможливлює оформлення путівки у туристичного оператора через відповідні агентства. При вирішенні спору суд прийшов до висновку, про необґрунтованість позовних вимог позивача в зазначених ним межах, оскільки дитина має право спілкуватися з батьками, іншими особами, з якими існують сімейні зв'язки або навіть психологічні та духовні, відсутні гарантії того, що в такий довготривалий період, а саме до 18 років, у випадку транскордонного переміщення дитини вона повернеться до України та той із батьків, який проживає окремо зможе встановлювати контакт з дитиною на регулярній основі, у судовому засіданні були встановлені фактичні обставини, які свідчать про те що, мати приймає участь у вихованні дитини, має ґрунтовні підстави вважати, що виїзд дитини за кордон в подальшому на невизначений строк без її відому порушить її права та права дитини, тому суд виходячи із пріоритетності інтересів малолітньої дитини та прав матері приходить до висновку, що позовні вимоги можливо задовольнити лише строком на рік, з врахуванням періоду розгляду справи в суді, а саме з 01 березня 2015 року по 01 квітня 2016 року. Крім того, зважаючи на позицію відповідача, яка у судовому засіданні зазначила, що вона не має заперечень проти виїзду дитини за кордон, але при цьому вона повинна бути повідомлена про такі факти, у зв'язку з чим і не визнає позовні вимоги, суд вважає за необхідне зобов'язати батька дитини [PERSON] в період з 01 березня 2015 року по 01 квітня 2016 року повідомляти в письмовій формі матір дитини [PERSON] про запланований виїзд [PERSON] за межі України з зазначенням періоду, країни та мети поїздки, за місять до запланованої дати від'їзду. Щодо країн зазначених позивачем у позовній заяві до яких він має намір вивозити дитину для відпочинку та оздоровлення, суд враховує побажання позивача та висновок Органу опіки та піклування при виконавчому комітеті Кіровської районної ради у місті Дніпропетровську, та вважає за можливе визначити наступні країни: країни Шенгенської угоди, Ізраїль, Туреччина та Єгипет. При цьому не зазначаючи АР Крим, зважаючи на Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» згідно ст.. 3 якого сухопутна територія Автономної Республіки Крим, міста Севастополя та внутрішні води України цих територій - визначаються окупованою територією. Оцінюючи дослідженні у судовому засіданні докази у їх сукупності, щодо вимог позивача до відповідача, суд виходить з того, що у судовому засіданні були встановлені фактичні обставини, які свідчать про те що, дитина на даний час проживає з позивачем, фактичним вихованням та всебічним їх розвитком переважно займається позивач, відповідач надає дозволи на виїзд дитини за кордон без наміру реального настання такої події, суд також бере до уваги сумлінне ставлення позивача до своїх батьківських обов'язків, його матеріальне та соціальне становище та виходячи із пріоритетності інтересів малолітньої [PERSON] суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наданням відповідно дозволу з 01 березня 2015 року по 01 квітня 2016 року та права оформлення проїзних документів для цього у відповідних органах. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат на підставі ст. 88 ЦПК України, враховуючи результат вирішення справи, суд вважає за необхідне судові витрати стягнути з відповідача на корить позивача. На підставі викладеного,

Outcome: partial