Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-22 00:00:00

31.08.2015р. [PERSON] звернулася в суд з позовом до ТзОВ «Пілот», в якому з врахуванням доповнень до позову просить суд скасувати наказ генерального директора ТзОВ «Пілот» № 035-ос від 30.07.2015р. про її звільнення з посади директора ЛФ ТзОВ «Пілот»; поновити її на роботі на посаді директора ЛФ ТзОВ «Пілот» з 30.07.2015р.; стягнути з відповідача на її користь невиплачену заробітну плату за час з 21 березня 2015 р. по 30.07.2015 р. у розмірі 16\~166,7грн. та заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 15\~000,00 грн. Позовну заяву мотивує тим, що з 02.01.2004р. вона працювала на посаді директора Львівської філії ТзОВ «Пілот». Наказом директора ТзОВ «Пілот» від 02.07.2014р. її було звільнено зі займаної посади на підставі ст.38 КЗпП України. Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 27.04.2015р., яке набрало законної сили, наказ про звільнення скасовано та поновлено її на займаній посаді зі стягненням на її користь 40\~000,00грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу. 05.08.2015р. по пошті вона одержала копію наказу генерального директора ТзОВ «Пілот» № 035-ос від 30.07.2015р. про звільнення її з посади директора Львівської філії ТзОВ «Пілот» у звязку з прогулом без поважних причин (п.4 ст.40 КЗпП України). Вважає наказ про звільнення незаконним і таким, що підлягає скасуванню. Після рішення суду про поновлення її на роботі відповідач вказане рішення негайно не виконав. Наказ про її поновлення на роботі виданий не був і до її відома не доводився.Вона неодноразово дзвонила до ЛФ ТзОВ «Пілот» щодо отримання інформації про наявність наказу про її поновлення на посаді, однак одержувала відповіді, що такий наказ у філії відсутній. Під час апеляційного розгляду справи 25.06.2015р. вона особисто запитувала представника ТзОВ «Пілот» щодо наявності наказу про її поновлення, однак одержала відповідь, що йому про такий наказ нічого не відомо. Згідно оспорюваного наказу її звільнено за те, що вона з 27.04.2015р. по 30.07.2015р. була відсутня на роботі.Однак таке формулювання є надуманим і не відповідає фактичним обставинам справи. Після винесення судом рішення відповідач зобовязаний був видати відповідний наказ, довести його до відома позивачки і тільки після цього на неї покладався обовязок щодо виконання посадових обовязків директора філії.Відповідач рішення суду не виконав, незважаючи на її неодноразові письмові звернення з цього приводу. Крім того, якщо за переконанням відповідача вона була поновлена на роботі і офіційно з цього числа рахувалась директором філії, то відповідач зобовязаний був виплачувати їй заробітну плату та робити відповідні відрахування до податкових органів. Оскільки наказом від 27.04.2015р. на підставі рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 21.03.2015р. вона поновлена на роботі з 03.07.2014р., цим рішенням стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу з 03.07.2014р. по 20.03.2015р., то їй повинна нараховуватися і виплачуватися заробітна плата з 21.03.2015р. до30.07.2015р. Але заробітна плата їй не нараховувалась і не виплачувалась, що підтверджує факт не поновлення її на роботі. При звільненні розрахунок з нею проведений не був. При обчисленні заборгованості із заробітної плати слід виходити з її середнього заробітку 5000грн. на місяць. Відтак сума заборгованості, яку вона просить стягнути з відповідача, становить за період з 21.03.2015р. по 30.07.2015р. 16166,70грн. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримали з підстав, наведених у позові та доповненнях. Просили позов задовольнити повністю. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав у повному обсязі. У заперечення покликається на те, що Шевченківським районним судом м. Львова 27 квітня 2015 року було прийнято рішення по цивільній справі №466/7449/14-ц за позовом [PERSON] до ТОВ «Пілот», за участю третьої особи [PERSON], про скасування наказу від 02.07.2014р. про звільнення [PERSON] з роботи, поновлення її на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу. В частині поновлення на роботі рішення було допущено до негайного виконання. На виконання вказаного вище рішення Генеральним директором ТОВ «ПІЛОТ» 27 квітня 20015 року було видано Наказ № 025/1-ос яким було скасовано Наказ №052-ос від 02 липня 2014 року та поновлено Позивача на роботі з 03 липня 2014 року.08 липня 2015 року в звязку з незявленням Позивача на робочому місці було направлено лист № ПТ-00383 яким Позивачу пропонувалось надати пояснення стосовно ненадання трудової книжки для внесення відповідних записів та невиходу на роботу, а також надання реквізитів рахунку для здійснення перерахування коштів відповідно до Рішення суду. Вказаний лист направлено позивачу поштовим відправленням, ідентифікатор - 0100129042227.09 липня 2015 року Генеральним директором ТОВ «ПІЛОТ» видано наказ №019 про відрядження Позивача до м. Києва та складання Позивачем звіту про фінансово-господарську діяльність філії. Вказаний наказ та квитки на потяг були направлені Позивачу поштовим відправленням, ідентифікатор -0100129042235. 21 липня 2015 року, після невиконання Позивачем наказу про відрядження та ненадання звіту, Позивачу направлено лист №ПТ00412 з проханням надати пояснення невиконання наказу. Вказаний лист направлено Позивачу поштовим відправленням, ідентифікатор - 0315042755339. 30 липня 2015 року не отримавши від Позивача відповідей на направлені раніше листи та/або інформації щодо поважності причин незявлення на роботу, Генеральним директором ТОВ «ПІЛОТ» видано наказ про звільнення Позивача за п.4 ст.40 КЗпП України. Вказаний наказ було направлено Позивачу поштовим відправленням, ідентифікатор - 0407027462718.13 серпня 2015 року отримано лист від Позивача датований 03 серпня 2015 року до якого було додано лист датований начебто 14 липня 2015 року який містив реквізити для здійснення перерахування коштів згідно Рішення Шевченківського районного суду. На вказаний в листі рахунок було здійснено перерахування сум згідно згаданого Рішення.30 вересня 2015 року за заявою Позивача ВДВС Голосіївського РУЮ м.Києва відкрито виконавче провадження щодо виконання Виконавчого листа №466/7449/14-ц виданого 30 липня 2015 року Шевченківським районним судом м.Львова. Згідно Постанови від 16 жовтня 2015 року виконавче провадження закінчено в звязку виконанням в повному обсязі. Позивачка, незважаючи на негайне поновлення її на роботу не виходила, своїх посадових обовязків не виконувала, підстав для нарахування їй заробітної плати не було. Після звільнення з роботи 30.07.2015р. за виплатою розрахунку вона не зверталася. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши зібрані по справі докази, зясувавши дійсні обставини справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з таких підстав. Відповідно до ч.3 ст.10, ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі. За загальними положеннями ЦПК України обовязок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Судом встановлено, що з 02.01.2004р. [PERSON] працювала на посаді директора Львівської філії ТзОВ «Пілот». Наказом директора ТзОВ «Пілот» від 02.07.2014р. її було звільнено з займаної посади на підставі ст.38 КЗпП України. Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 27.04.2015р., яке набрало законної сили, наказ про звільнення [PERSON] з роботи скасовано та поновлено її на займаній посаді, стягнуто з відповідача в користь позивачки 40\~000,00грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В частині поновлення на роботі рішення звернуто до негайного виконання. Згідно з вимогами ч.5 ст.235 Кодексу Законів про працю України та ст. 76 ЗУ «Про виконавче провадження», прийняте судом рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника підлягає негайному виконанню. Виконання рішення вважається закінченим з дня видачі відповідного наказу або розпорядження власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, який прийняв незаконне рішення про звільнення. Питання, повязане з фактом поновлення на роботі, вирішується відповідно до рішення суду: видається наказ про поновлення працівника на роботі та вносяться зміни до трудової книжки працівника відповідно до пункту 2.10 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення від 29.07.93 №58, зокрема, визнається недійсним запис, зроблений відповідно до наказу, визнаного судом незаконним. Після фактичного допущення працівника до роботи складають акт про виконання рішення, виконавче провадження підлягає закінченню і не поновлюється за повторного недопущення працівника до роботи, а в працівника з'являється право на звернення до суду в порядку позовного провадження. З пояснень позивачки, наданих нею в судовому засіданні, вбачається, що після рішення суду про поновлення її на роботі відповідач не довів їй до відома наказ її поновлення на роботі. Вона неодноразово зверталася до ЛФ ТзОВ «Пілот» щодо отримання інформації про наявність наказу про її поновлення на посаді, однак одержувала відповіді, що такий наказ у філії відсутній. Під час апеляційного розгляду справи 25.06.2015р. була відсутня інформація про прийняття наказу щодо її поновлення на роботі. Також позивачка вказувала, що на час прийняття судом рішення про її поновлення на роботі змінилося місцезнаходження ЛФ ТзОВ «Пілот», куди вона мала виходити на роботу і де знаходилося її робоче місце вона не знала. Про те, що позивачку не було повідомлено про прийняття наказу від 27.04.2015р. про її поновлення на роботі, свідчать її письмові звернення на адресу відповідача, датовані 14.07.2015р. та 03.08.2015р., в яких вона просила повідомити її про поновлення на роботі та про відповідний наказ. Підтвердженням цього є і звернення позивачки 29.09.2015р. до ВДВС Голосіївського РУЮ у м.Києві про виконання рішення суду щодо її поновлення а роботі. Відповідачем суду не надано підтвердження скерування позивачці для відома копії наказу від 27.04.2015р. про її поновлення на роботі та належного повідомлення про її поновлення на роботі. З копій рекомендованих повідомлень про вручення позивачці поштових відправлень листа від 08.07.2015р., копії наказу №019 від 09.07.2015р. про відрядження та квитків, листа від 21.07.2015р., копії наказу №035-ос від 30.07.2015р. про звільнення вбачається, що вони надсилалися позивачці за місцем проживання. Наказом генерального директора ТзОВ «Пілот» №035-ос від 30.07.2015р. [PERSON] звільнена з посади директора ЛФ ТзОВ «Пілот» на підставі п.4 ст.40 КЗпП України у звязку з прогулом без поважних причин. Відповідно до ст.149 КЗпП України д о застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. В оскаржуваному наказі про звільнення позивачки відповідач підставою такого зазначає акти про відсутність [PERSON] на робочому місці без поважних причин з 27.04.2015р. по 30.07.2015р. та листи від 08.07.2015р., 21.07.2015р. Зі змісту вказаних листів від 08.07.2015р., 21.07.2015р. слідує, що у них не пропонувалося [PERSON] надати пояснення стосовно причин порушення трудової дисципліни - її невиходу на роботу з 27.04.2015р. по 30.07.2015р. Отже, всупереч ст.149 КЗпП України, відповідач перед звільненням позивачки таких пояснень у неї не зажадав. Суд вважає, що невихід позивачки на роботу у вказаний період був зумовлений поважними причинами не повідомлення її у встановлений спосіб про поновлення на роботі та допуск до роботи, оскільки відповідач після винесення судом рішення зобовязаний був видати відповідний наказ, довести його до відома позивачки і тільки після цього на [PERSON] покладався обовязок щодо виконання посадових обовязків директора філії. Наказ ТзОВ «Пілот» № 025/1-ос від 27.04.2015р. про поновлення [PERSON] на роботі не містить вказівки про проведення з позивачкою будь-яких розрахунків та про розмір її заробітної плати. Встановлено, що Шевченківський районний суд м.Львова при ухваленні рішення від 27.04.2015р. і визначенні середнього заробітку [PERSON] виходив із її заробітної плати 5000грн. на місяць. Відповідно до ст.94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, ЗУ «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами. Статтею 95 КЗпП України визначено, що мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств, установ, організацій усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб. Позивачка просить суд стягнути з відповідача на її користь заробітну плату з 21.03.2015р. по 30.07.2015р., виходячи з її заробітку 5000грн. на місяць. Вимоги про стягнення заробітної плати з 27.04.2015р. по 30.07.2015р. підлягають частковому задоволенню. За цей період час позивачка фактично своїх посадових обовязків як директор ЛФ ТзОВ «Пілот» не виконувала. Тому суд вважає, що в її користь з відповідача підлягає стягненню мінімальна заробітна плата за цей період, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати 1218грн. на місяць. Сума заробітної плати за три місяці та 4 дні становить 1218грн. х 3 + 58грн. х 4 = 3\~886,0грн. ( з якої підлягають відрахуванню обовязкові збори та платежі). Щодо вимоги позивачки про стягнення невиплаченої заробітної плати за час з 21 березня по 27 квітня 2015р., то така до задоволення у даному провадженні не підлягає. Згідно ст. 235 КЗпПУ при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 27.04.2015р. одночасно з поновленням позивачки на роботі вирішено питання про стягнення в її користь з ТзОВ «Пілот» середнього заробітку за час вимушеного прогулу на суму 40\~000грн. Відповідно до ст.236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Відтак, підстав для задоволення вимог про стягнення в користь позивачки з відповідача заробітної плати за період з 21 березня по 27 квітня 2015р. немає. У звязку з поновленням на роботі [PERSON] з 30.07.2015р. з відповідача підлягає стягненню в користь позивачки середній заробіток за час вимушеного прогулу. У позові [PERSON] просить стягнути такий за три місяці : серпень, вересень та жовтень 2015р. включно в сумі 15\~000грн. ( з якої підлягають відрахуванню обовязкові збори та платежі), виходячи з середнього місячного заробітку 5\~000грн. Суд вважає таку вимогу підставною та задовольняє її. Таким чином, позовні вимоги про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають задоволенню повністю, вимоги про стягнення заробітної плати з 27.04.2015р. по 30.07.2015р. частковому задоволенню, у задоволенні вимоги про стягнення заробітної плати з 21.03.2015р. по 27.04.2015р. суд відмовляє. У відповідності до ст.367 ЦПК України слід допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення [PERSON] на роботі та стягненні в її користь з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за 1 місяць в сумі 5000грн. ( з якої підлягають відрахуванню обовязкові збори та платежі) З відповідача підлягає стягненню в доход держави судовий збір в розмірі 1\~218,00 грн. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд робить висновок, що позов підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial