Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-24 00:00:00

30.04.2015 року позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом до [PERSON], третя особа: Відділ паспортної реєстраційної та міграційної роботи Шевченківського РУ ГУ МВС України в м.Києві, про позбавлення відповідачки права користування жилим приміщенням, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та зняття її з реєстрації місця проживання у Відділі паспортної реєстраційної та міграційної роботи Шевченківського РУ ГУ МВС України в м.Києві. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що він, [PERSON], та його мати [PERSON] є власниками квартири [NUMBER], що розташована у [ADDRESS] та володіють нею на підставі свідоцтва про право власності на житло. З 2004 року позивач проживав разом з відповідачкою однією сім'єю без реєстрації шлюбу. У листопаді 2007 року відповідачка за згодою позивача та його матері була зареєстрована у вищевказаній квартирі. Від спільного проживання сторони мають двох дітей, проте за рішенням суду відповідачка була позбавлена батьківських прав відносно двох малолітніх дітей. [PERSON] більше року не проживає за місцем реєстрації, але з реєстраційного обліку не знялася, а тому позивач звернувся до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав викладених в позові. Відповідачка, в судове засідання до суду не з'явилася, про день слухання справи повідомлялася належним чином, однак причину своєї неявки суду не повідомила. Представник третьої особи в судове засідання до суду не з'явився, на адресу суду надійшло клопотання про слухання справи у його відсутність. Враховуючи що позивач не заперечував проти заочного розгляду справи, суд відповідно до ч.1 ст. 224 та ст. 225 ЦПК України постановив ухвалу про проведення заочного розгляду справи на підставі наявних у справі доказів. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що право власності на квартиру [NUMBER], що розташована у [ADDRESS] належить [PERSON] та його матері [PERSON] Павліні на підставі свідоцтва про право власності на житло від 08.02.1994 року [NUMBER] (а.с.8). Відповідно до довідки Форми №3 від 22.04.2015 року виданої Комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м.Києва» [PERSON] проживала разом з [PERSON] у квартирі [NUMBER], що розташована у [ADDRESS], починаючи з 2007 року та була зареєстрована у даній квартирі (а.с.12). Від спільного проживання сторони мають двох дітей: [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Солом'янського районного управління юстиції у м.Київі, актовий запис №163 від 20.01.2006 року (а.с.7), та [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м.Київі, актовий запис №1057 від 01.06.2012 року (а.с.6). Рішенням Шевченківського районного суду м.Києві від 26.12.2014 року у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів позов було задоволено, крім того судовим рішенням було встановлено факт проживання обох дітей з позивачем (а.с.9). Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Згідно ч.1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частинами 1, 2 ст. 319 Цивільного кодексу України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Стаття 116 Житлового кодексу України передбачає, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частиною 1 ст. 317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст. 319 ЦК України). Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Крім того, відповідно до ст. 114 Житлового кодексу України з наданням іншого жилого приміщення може бути виселено громадян, позбавлених батьківських прав, якщо вони проживають спільно з дітьми, відносно яких позбавлені батьківських прав. Рішенням Шевченківського районного суду м.Києві від 30.01.2015 року у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про позбавлення батьківських прав позов було задоволено, відповідачка була позбавлена батьківських прав відносно спільних з позивачем малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON]. Крім того цим рішенням суду встановлено факт спільного проживання позивача та відповідачки як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу з 2004 року по червень 2012 року (а.с.10). Відповідно до актів від 07.01.2015 року, 27.02.2015 року та 29.04.2015 року, складених за участю представника виробничо-обслуговуючого підрозділу «Шулявка» ТОВ «Комфортна вежа», які завірені підписами сусідів, підтверджується факт того, що відповідачка не проживає за адресою: [ADDRESS] з 2012 року (а.с.13-15). Згідно ч.1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Статтею 150 ЖК України, передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 155 ЖК України, жилі будинки (квартири), що є в приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. Згідно ч.1 ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. А частиною 4 цієї статті встановлено, що до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього кодексу (дружина наймача, їх діти і батьки, а також членами сім'ї наймача можуть бути визнані й інші особи, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.). Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Разом з тим, згідно з ч.2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже, з перелічених норм закону вбачається, що саме власнику квартири належить право користування та розпорядження своєю квартирою, а також поряд з ним мають право користування цією квартирою і члени його сім'ї. Право члена сім'ї власника квартири на користування квартирою може бути припинено у випадку відсутності такого члена сім»ї без поважних причин понад рік. Також не можуть проживати в одній квартирі з малолітніми та неповнолітніми дітьми ті батьки, які за рішенням суду позбавлені батьківських прав відносно цих дітей. За таких обставин, оцінивши в сукупності зібрані в справі письмові докази, проаналізувавши перелічені норми законів, суд вважає, що оскільки позивач [PERSON] на даний час є законним власником квартири [NUMBER], що розташована у [ADDRESS], його малолітні сини [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], зареєстровані проживаючими разом з ним в спірній квартирі, відповідачка позбавлена батьківських прав відносно обох синів, крім того [PERSON] була відсутня у квартирі [NUMBER], що розташована у [ADDRESS] без поважних причин понад один рік, а тому суд вважає за необхідне визнати [PERSON] такою, що втратила право користування даною квартирою Разом з тим, частиною 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Враховуючи, що суд визнав відповідачку такою, що втратили право користування вищевказаною квартирою, що є підставою для її зняття з реєстрації в цій квартирі відповідним компетентним органом, до якого позивач з даним питанням не звертався, суд вважає, що вимога про зняття відповідачки з реєстрації в судовому порядку є передчасною. Крім того, дана позовна вимога стосується третьої особи, що є процесуально недопустимо. За таких обставин, суд приходить до висновку, що вимога про зняття її з реєстраційного обліку в даній квартирі не підлягає задоволенню. Крім того, відповідно до ст.ст. 79, 88 ЦПК України з відповідачки на користь позивача підлягають до стягнення судові витрати в розмірі 243,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial