Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-05 00:00:00

29 липня 2014 року [PERSON] звернулася до суду з даним позовом в якому зазначає, що 26 січня 2014 року між нею та відповідачкою було укладено договір позики, згідно якого вона передала [PERSON] кошти в сумі 3000 грн., про що остання написала розписку від 26 січня 2014 року, згідно якої зобов'язувалась повернути кошти, зі слів - протягом двох днів. На даний час відповідачка коштів не повернула, взяті на себе зобов'язання не виконала, у зв'язку з чим просить стягнути з неї 3000 грн. боргу, сплачений судовий збір та витрати за послуги адвоката. Позивачка при розгляді справи позовні вимоги підтримала повністю та пояснила, що відповідачка на даний час борг не повернула. Просить позов задовольнити. Відповідачка позов визнала та показала, що дійсно позичала у позивачки кошти в сумі 3000 грн., однак на даний час не віддала їх оскільки не має. Заслухавши пояснення сторін дослідивши наявні у справі докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до повного задоволення. Відповідно до ст. 509 ч. 1 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Судом установлено, що [PERSON] позичила [PERSON] 3000 грн. 26 січня 2014 року, які зобов'язувалась віддати, про що відповідачка написала розписку (а.с. 4). Наведене свідчить, що між сторонами виникло зобов'язальне правовідношення. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 527 ч. 1 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Статтею 530 ч. 1 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Як установлено при розгляді справи, згідно усної домовленості між сторонами, відповідачка зобов'язувався повернути борг протягом двох днів з дня отримання коштів, тобто до 28 січня 2014 року. На час розгляду справи відповідачка добровільно борг не повернула. Відповідно до ст. 614 ч. ч. 1, 2 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання. Відповідачка, порушивши зобов'язання перед позивачкою, доводів на відсутність своєї вини у цьому суду не представила. Таким чином суд вважає, що є підстави стягнення боргу з відповідачки в користь позивачки у примусовому порядку. Згідно ст. 88 ЦПК України, суд, задовольняючи позов, стягує з відповідачки в користь позивачки понесені нею судові витрати у виді сплаченого судового збору та на правову допомогу.

Outcome: approved