Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-19 00:00:00

30 листопада 2017 року позивач звернулася до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що 04 грудня 2010 року між нею та відповідачем зареєстровано шлюб. Від шлюбу дітей не мають. Спільне життя у них з відповідачем не склалося, так як у них різні погляди на життя, спільне ведення господарства, сумісне проведення часу, внаслідок чого відповідач неодноразово прикладав до неї силу та за допомогою лайок зясовував їх відносини. Такі взаємовідносини призвели до того, що вони втратили один до одного почуття любові та взаємоповаги. З січня 2017 року шлюбні відносини між ними припинені. Тому вона вважає, що їх шлюб носить формальний характер та подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечить їх інтересам і просила їх шлюб розірвати. Позивач в судове засідання не зявилась, однак від неї до суду надійшла заява про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує та просить їх шлюб з відповідачем розірвати /а.с.15/. Відповідач в судове засідання не зявився, однак від нього до суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, позов визнає. Крім того, в заяві відповідач повідомив, що вони з позивачем не проживають разом з вересня 2017 року /а.с.13/. Судом були встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Так, сторони перебувають в шлюбі, який зареєстрований 04 грудня 2010 року Другим Малиновським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис №595 /а.с.4/. Від шлюбу дітей не мають. Відповідно до ст.112 ч.2 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ч.1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частиною 1 статті 110 СК України встановлено право одного з подружжя на пред'явлення позову про розірвання шлюбу. Таким чином забезпечується принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження та під час розірвання шлюбу. Аналогічні положення містить і Європейська конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.1997 року). Так, відповідно до ст.12 зазначеної конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім'ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права. Крім того, ст.5 Протоколу №7 зазначеної конвенції встановлено, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Судом встановлено, що протягом часу сторони не намагалися відновити сімейні стосунки, з січня 2017 року шлюбні відносини припинені, з вересня 2017 року сторони не проживають разом. На думку позивача, подальше спільне проживання та збереження сімї неможливе. Тому суд прийшов до висновку, що збереження сімї суперечить інтересам позивача та згідно зі ст.112 СК України, позов підлягає задоволенню і шлюб слід розірвати. Крім того, відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути сплачений судовий збір.

Outcome: approved