Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-24 00:00:00

6 липня 2015 року, представниця позивачки [PERSON], звернулася до суду з позовом, який в подальшому збільшила, та в остаточній редакції якого від 29.10.2015 р. просила суд, встановити факт, що має юридичне значення в тому, що позивачка є двоюрідною сестрою [PERSON], померлої 13.01.2015 р. і спадкоємицею 5-ої черги за законом на спадщину, що відкрилася після смерті останньої, визнати недійсним нотаріально посвідчений заповіт від 20.03.2007 р. (реєстр. № 2524) користь відповідача [PERSON] від імені заповідачки [PERSON], яким остання на випадок своєї смерті заповідала йому належну їй на підставі державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЯА № 288769 від 21.03.2005 р. земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), загальною площею 0,097 га на території [PERSON] с/р, Овідіопольського району Одеської області, с. Сухий Лиман, вул. Т. Шевченка, 45 та визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлої 13.01.2015 р. на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі будівництва двоповерхового житлового будинку з надвірними господарськими спорудами, що розташований за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, с. Сухий Лиман, вул. Т. Шевченка, 45. В судовому засіданні представниця позивачки повністю підтримала збільшений позов [PERSON] Відповідач [PERSON] та його представник позов не визнали повністю з підстав його безпідставності і необґрунтованості та з мотивів, викладених у відзивах на позов. Представник відповідача [PERSON] сільради Овідіопольського району Одеської області приймаючи участь в судовому засіданні визнав позов, однак в подальшому, в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце судового розгляду, що підтверджується особистою розпискою, причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутністю суду не надав. 3-тя особа приватний нотаріус ОМНО [PERSON] в судові засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового розгляду повідомлялась належним чином, що підтверджується поштовими повідомленнями про вручення судових повісток з викликами до суду, причини неявки не повідомила, надіславши до суду свої заперечення проти позову та клопотання про слухання справи за її відсутності (а.с. 39-41,98-100,106,170). Представник 3-ої особи ПАТ «УкрСиббанк», приймаючи участь в судовому засіданні не висловив свою думку з приводу спору та утримався від надання пояснень по справі, в подальшому, в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином, особисто розписку, причини неявки суду не повідомив, заяв про розгляд справи за його відсутністю суду не надав (а.с. 187). Заслухавши доводи та пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи та заслухавши пояснення свідків [PERSON], [PERSON] суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 3 ЦПК України). Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України. Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи та розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін на інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частинами 3,4 статті 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Пунктом 5 частини 2 статті 234 ЦПК України передбачено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до ст. 256 ч.1 п.1 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. Згідно п. 7 Постанови Пленуму ВСУ № 5 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» - суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину. Разом з цим для розгляду в порядку окремого провадження не може бути прийнята заява про встановлення факту родинних відносин, якщо заявник порушує справу з метою підтвердити в наступному своє право на жиле приміщення або на обмін жилого приміщення. Стаття 258 ЦПК України передбачає, що у заяві повинно бути зазначено : який факт заявник просить встановити та з якою метою, причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт, докази, що підтверджують цей факт. До заяви додаються докази, що підтверджують викладені в заяві обставини, і довідка про неможливість відновлення втрачених документів. Приписами ст. 331 ЦК України передбачено, що право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Відповідно до ст. 376 ЦК України - житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Відповідно до ч.ч. 3,4,6 Постанови Пленуму ВССУ № 6 від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)» - право власності у порядку, передбаченому частиною третьою статті 376 ЦК, може бути визнано лише на новозбудоване нерухоме майно або нерухоме майно, яке створено у зв'язку зі знесенням попередньої будівлі та відповідно до будівельних норм і правил є завершеним будівництвом. Визнання права власності на незавершений об'єкт самочинного будівництва не допускається, оскільки це суперечить змісту як частини третьої статті 376, так і статті 331 ЦК. При розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Самочинним також вважається будівництво хоча і на підставі проекту, але за наявності істотних порушень зазначених норм та правил як у самому проекті, так і при будівництві, за наявності рішень спеціально уповноважених органів про усунення порушень. Під належним дозволом слід розуміти передбачений Законом України № 3038-VI дозвільний документ (статті 35 - 37), що дає право виконувати підготовчі та будівельні роботи саме того об'єкту і на тій земельній ділянці, яка передана з цією метою певній особі. Під проектом слід розуміти залежно від категорії об'єкта будівництва відповідний склад документації, визначеної статтями 1, 7 та 8 Закону України № 687-XIV, отриманої відповідно до статей 29, 31 Закону № 3038-VI, а також будівельний паспорт та технічні умови, отримані відповідно до статей 27, 30 зазначеного Закону. Будівництвом, яке здійснюється з істотним порушенням будівельних норм і правил, вважається у тому числі будівництво, яке хоча і здійснюється за наявності проекту, але з порушенням державно-будівельних норм та санітарних правил, що загрожують життю та здоров'ю людини у разі невиконання приписів інспекції державного архітектурно-будівельного контролю про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил тощо. Право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно - не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Це майно - не є об'єктом права власності, воно не може бути предметом поділу та встановлення порядку користування в судовому порядку; на нього не може бути звернено стягнення за виконавчими документами, у тому числі продаж його з прилюдних торгів. Вимоги особи, яка самочинно збудувала нерухоме майно, або заінтересованої особи, що не пов'язані з правом власності на ці будівлі, зокрема, про визнання права на матеріали, одержані при їх знесенні, підлягають розгляду судами на загальних підставах. Частиною 1 статті 1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. У відповідності з ч. 1 ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 1223 ЦК України вбачається, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Як зазначає стаття 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Частиною 1 статті 1235 ЦК України передбачено, що заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Відповідно до приписів ст. 1257 ЦК України - заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. Відповідно до п.п. 2,5,7,19,23 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» - згідно із ст.ст. 4,10,203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК України, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана ВРУ, актам Президента України, постановам КМУ, актам інших органів державної влади України, органів влади АРК у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1,8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. У разі якщо правочин ще не виконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків (частина перша статті 216 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України - підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Відповідно до статей 229 - 233 ЦК України - правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути - тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує такий правочин - має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Згідно з п. 18 Постанови Пленуму ВСУ № 7 від 30.05.2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» - за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Суд встановив і це підтверджується письмовими запереченнями приватного нотаріуса ОМНО [PERSON], що 20.03.2007 р. до неї звернулася [PERSON] з проханням посвідчити заповіт на ім`я [PERSON], згідно з яким, вона як нотаріус, нотаріально посвідчила заповіт (реєстр. № 2524), в якому, перебуваючи при здоровому розумі та здоровій памяті, усвідомлюючи значення своїх дій, діючи добровільно та попередньо ознайомлена з вимогами чинного законодавства щодо недійсності правочинів, на випадок своєї смерті [PERSON] зробила таке розпорядження : належну їй на підставі державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЯА № 288769 від 21.03.2005 р. виданого згідно нотаріально посвідченого договору дарування земельної ділянки серії ВВМ № 722601 (реєстр. № 7080) земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), загальною площею 0,097 га на території [PERSON] с/р, Овідіопольського району Одеської області, с. Сухий Лиман, вул. Т. Шевченка, 45 вона заповідала [PERSON] При чому в тексті заповіту, заповідачка [PERSON] підтвердила, що цей заповіт не має характеру фіктивного та удаваного правочину та їй було розяснено зміст ст.ст. 1233-1235,1241,1244,1254,1307. Згідно ч. 2 ст. 1248 ЦК України на прохання заповідача, цей заповіт записано з її слів за допомогою загальноприйнятих технічних засобів та прочитано заповідачем уголос і після цього підписаний [PERSON] з написанням нею власноруч російською мовою «текст завещания прочитан мною лично, текст и условия соответствуют моим намерениям» (а.с. 74). З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що вищевказаний оспорюваний заповіт від 20.03.2007 р. був укладений саме за згодою і волею заповідачки [PERSON] та її особисте прохання з дотриманням всіх вищевказаних норм Закону, зазначених у тексті заповіту, про що свідчить особистий підпис заповідачки та власноруч написана російською мовою примітка в тексті заповіту, а тому, на думку суду, вказаний заповіт повністю відповідав бажанню, волевиявленню та на умовах заповідачки [PERSON] висловлених нотаріусу, і яка згідно чинного законодавства посвідчила його зміст. Заповідач [PERSON] померла 13.01.2015 р., що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ЖД № 401146 від 19.01.2015 р. (а.с. 54). Суд встановив, що починаючи з дати складання заповіту 20.03.2007 р. до дня смерті заповідача [PERSON] 13.01.2015 р., тобто майже 8 років, остання не зверталася до нотаріуса з заявою про скасування свого заповіту, а також, відсутні будь-які рішення щодо визнання оспорюваного заповіту недійсним, що на думку суду, свідчить про те, що заповідач [PERSON] при житті не мала наміру скасувати чи визнавати недійсним вказаний заповіт, який був укладений за її власним бажанням та волею і є чинним на сьогодні, а тому жодних підстав для визнання його недійсним у суду немає. В силу ст.ст. 57-60 ЦПК України суд не приймає до уваги посилання представниці позивачки на те, що [PERSON] склала заповіт на користь [PERSON] нібито на її прохання стати поручителем за договором кредиту укладеного між нею та АКІБ «УкрСиббанк» № 11127361000 від 13.03.2007 р., що на її думку є тяжкою обставиною для [PERSON], яка отримала кредит для будівництва свого будинку, враховуючи, що кредит надавався згідно п. 1.4 кредитного договору, на споживчі цілі без вказання конкретного цільового призначення, і був забезпечений крім поруки іпотекою у вигляді квартири [ADDRESS] (п.п. 2.1, 2.2 кредитного договору) та всі належним [PERSON] майном і коштами, на які може бути звернене стягнення, а також те, що представницею позивачки не було доведено причинний зв'язок між оспорюваним заповітом та отриманням заповідачем кредиту, і у звязку з чим, судом не приймаються до уваги показання свідка [PERSON], яка на оплатній основі як адвокат надавала свої послуги [PERSON], яка за життя будувала будинок для себе та сина, а після цього вони стали близько знайомими людьми і яка не знає з чиєї ініціативи був укладений оспорюваний заповіт та свідка [PERSON], яка була також була близько знайома як з [PERSON] за її життя, так із позивачкою, для якої вона знаходила адвокатів в [PERSON] для ведення її справи в суді, і яка достовірно не знає про обставини спірних правовідносин (а.с. 117-132). Як вбачається з матеріалів спадкової справи № 5/2015, заведеної після смерті [PERSON], у встановлений Законом строк, 09.04.2015 р. до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини за заповітом звернувся [PERSON] і на підставі заяви якого була відкрита вказана спадкова справа (а.с. 43,45). У своїй заяві на ім`я нотаріуса від 10.07.2015 р., представниця [PERSON] просила нотаріуса зупинити вчинення нотаріальної дії щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом [PERSON] до вирішення даного спору по суті, у звязку з чим, відповідач [PERSON] не має можливості на сьогодні отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину за заповітом, що він підтвердив в судових засіданнях, тобто неотримання ним вказаного свідоцтва прямо повязано з даним цивільним позовом (а.с. 71). Крім [PERSON], 28.04.2015 р. до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON], померлої 13.01.2015 р. звернулася [PERSON], вказавши себе як двоюрідну сестру померлого спадкодавця, надавши нотаріусу документи про родинні відносини зі спадкодавцем (а.с. 49,55-61). Однак, своїм листом № 118/02-14 від 02.09.2015 р. нотаріус відмовив [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у звязку з неможливістю встановлення факту її родинних відносин з померлою [PERSON] згідно поданих [PERSON] документів та визнання її спадкоємицею 5-ої черги за законом (а.с. 92). В судові засідання представницею позивачки були надані документи, які на її думку підтверджують родинні відносини [PERSON] та [PERSON], отримані нею у РФ (а.с. 137-141). Однак, на думку суду, з вищевказаних документів, наданих представницею позивачки - неможливо встановити родинні відносини померлої [PERSON] та позивачки, як спадкоємиці 5-ої черги за законом, враховуючи, що вищевказані документи зі слів представниці позивачки не надавались нотаріусу, і як встановив суд, відсутні будь-які підстави чи перепони у наданні позивачкою чи її представницею нотаріусу вищевказаних документів щодо встановлення спорідненості позивачки та померлої [PERSON], які не в повному обсязі були надані нотаріусу, що стало підставою для відмови нотаріусом [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. У звязку з чим, суд вважає необхідним відмовити позивачці у задоволенні позову в частині встановлення факту родинних відносин з заповідачем і як слід, відмовити у задоволенні позову в частині визнання за позивачкою права власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлої 13.01.2015 р. на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі будівництва двоповерхового житлового будинку з надвірними господарськими спорудами, що розташований за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, с. Сухий Лиман, вул. Т. Шевченка, 45 з посиланням представниці позивачки на висновок будівельно-технічного, оціночно-будівельного експертного дослідження № 147/2015 проведеного за особистим зверненням представниці позивачки, який на думку суду не відповідає вказаним позовним вимогам, враховуючи, що експертне дослідження у вказаному висновку стосується не вартості будівельних матеріалів з яких побудований самовільний будинок, як того просить у позові представниця позивачки, а загальної вартості самовільного будинку та його відповідності нормам ДАБК, санітарно-пожежних норм та правил і жодним чином не підтверджує вартість будівельних матеріалів та обладнання, які були використані в процесі будівництва двоповерхового житлового будинку з надвірними господарськими спорудами (а.с. 142-159). З урахуванням вищевикладеного, суд вважає позов необґрунтованим і в задоволенні якого слід відмовити.

Outcome: dismissed