Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-04 00:00:00

30.07.2020 року до суду надійшла позовна заява АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості. У позовній заяві позивач посилається на те, що [PERSON] звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву б/н від 20.07.2011 року, якою підтвердив свою згоду на те, що підписана анкета-заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами», які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, який за своєю правовою природою є змішаним договором і містить в собі, зокрема, умови договору банківського рахунку та кредитного договору. 14.06.2018 року відбулася державна реєстрація та змінено найменування позивача з ПАТ КБ «ПриватБанк» на АТ КБ «ПриватБанк». Відповідно до положень Умов та Правил надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк» публічно пропонує невизначеному колу осіб можливість отримання банківських послуг, для чого публікує вказані умови, які є публічною офертою, що містять умови та правила надання банківських послуг банком його клієнтам. Таким чином, клієнт отримує доступ до всіх без виключення послуг банку. Вважає, що дія договору підтверджується фактом користування відповідачем картковим рахунком та використанням кредитних коштів. На підставі укладеного між сторонами договору відповідачу відкрито картковий рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі, зазначеному у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, та надано у користування кредитну картку. В подальшому у відповідності до п. 2.1.1.2.3 та п. 2.1.1.2.4 договору розмір кредитного ліміту був збільшений до 26 500 грн. Таким чином, позивач свої зобов`язання за договором виконав, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором, та в межах встановленого ліміту. Відповідач зобов`язався повернути витрачену частину кредитного ліміту щомісячними платежами у розмірі не менше мінімального обов`язкового платежу, але в процесі користування коштами не надав своєчасно позивачу грошові кошти для погашення заборгованості за кредитним зобов`язанням. У зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором та з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості відповідач станом на 28.04.2020 року має заборгованість - 95 003,63 грн., яка складається з: 59 855, 42 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 20 915,20 грн. - заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України; 14 233,01 грн. - нарахована пеня. Враховуючи викладене, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 20.07.2011 року - 95 003,63 грн., судовий збір - 2102 грн. Судом в порядку ч. 6 ст. 187 ЦПК України направлено запити щодо отримання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 10.08.2020 року відкрито спрощене позовне провадження у справі з повідомленням (викликом) сторін. У судове засідання сторона позивача не з`явилася. У матеріалах справи міститься заява, з якої вбачається, що представник просить розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення по справі не заперечує. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся в порядку, передбаченому процесуальним законом. Суд за письмовою згодою представника позивача ухвалив постановити заочне рішення згідно положень ч. 1 ст. 280 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 20.07.2011 року [PERSON] підписав анкету-заяву б/н про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, якою підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг (а.с. 31). Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Положеннями ч. 1 ст. 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частиною 1 ст. 633 ЦК України визначено, що публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Згідно з ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Так, позивач у позовній заяві посилається на те, що формулярами та стандартними формами є саме «Умови та Правила надання банківських послуг» та «Тарифи», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua. В матеріалах справи міститься довідка, відповідно до змісту якої відповідачу 29.10.2015 року, 05.05.2017 року, 27.05.2017 року, 06.09.2018 року за підписаним кредитним договором № б/н були надані наступні кредитні картки відповідно: № [NUMBER] терміном дії до жовтня 2019 року, № [NUMBER] , № [NUMBER] терміном дії до травня 2021 року, № [NUMBER] терміном дії до липня 2022 року (а.с. 30). При цьому згідно довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на відповідача (договір б/н), старт карткового рахунку № [NUMBER] був визначений 06.02.2018 року та на картковому рахунку 06.02.2018 року встановлений кредитний ліміт у розмірі 15 000 грн., 22.03.2018 року збільшений до 23 000 грн., 23.04.2018 року збільшений до 25 000 грн., 06.09.2018 року збільшений до 26 500 грн., 26.09.2018 року зменшений до 25 133,27 грн., 30.06.2019 року зменшений до 0,00 грн. Відповідно до 1 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Згідно положень ст. 1069 цього Кодексу, якщо відповідно до договору банківського рахунка банк здійснює платежі з рахунка клієнта, незважаючи на відсутність на ньому грошових коштів (кредитування рахунка), банк вважається таким, що надав клієнтові кредит на відповідну суму від дня здійснення цього платежу. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно зі ст. 1055 цього Кодексу кредитний договір укладається у письмовій формі. У ч. 2 цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Позивач, обґрунтовуючи право вимоги, посилається, зокрема, на витяг з Умов та правила надання банківських послуг та витяг з Тарифів, як невід`ємні частини договору, укладеного шляхом підписання сторонами анкети-заяви. Дійсно, підписавши 20.07.2011 року анкету-заяву, відповідач висловив згоду на отримання банківських послуг. Відповідно до п. 2.1.1.1. Умов, доданих до позовної заяви, банк випускає клієнту кратку на підставі заяви, належним чином заповненої та підписаної клієнтом. Випуск карти та відкриття рахунку карти здійснюється в разі прийняття банком позитивного рішення про можливість випуску клієнту картки. При цьому відповідно до п. 2.1.1.2.5. банк має право відмовити клієнту без пояснення причин у видачі або перевипуску картки у разі надання ним у заяві невірної інформації, нестійкого фінансового стану або наявності інших даних, що свідчать про неможливість видачі (перевипуску) картки цій особі. Однак доказів того, яким чином було задоволено цю заяву і щодо яких саме послуг та відповідно до якого тарифного плану, а також видачі йому за цим договором платіжного інструменту (банківської картки), матеріали справи не містять. Разом з тим, відповідно до п. 2.1.1.2.1. для надання послуг банк видає клієнту картку, її вид визначеній у Пам`ятці клієнта/Довідці про умови кредитування і заяві, підписанням якого клієнт і банк укладанням договір про надання банківських послуг. Датою укладення договору є дата отримання карти, зазначена в заяві. Як вбачається з копії анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, за змістом останньої клієнт виявив бажання оформити на своє ім`я платіжну картку «Універсальна» з сумою кредитного ліміту 500 грн., проте не містить будь-яких даних про видачу кредитної картки, дати її видачі, її виду та строку дії. Вказана анкета-заява взагалі не містить ніяких даних щодо погодження банком надання відповідачу банківських послуг, крім зазначення особистих даних та підпису відповідача. Між тим, позивачем визначається розрахунок заборгованості на підставі п. 2.1.1.12.7.2. Умов та Правил, а в самій в позовній заяві йде мова про загальні правила умов кредитування як для карт «Універсальна», так і для карти «Універсальна голд», без визначення, щодо яких же тарифів сторони дійшли згоди, укладаючи договір шляхом підписання анкети-заяви 20.07.2011 року, і які ж з них застосовані для розрахунку саме цієї заборгованості. Проте, окрім анкети - заяви клієнтом більше не підписаний жоден документ, котрий банк вважає частиною кредитного договору, а пам`ятка клієнта, що є складовою так званого кредитного договору, - взагалі відсутня. Позивачем надано виписку станом на 30.04.2020 року щодо руху коштів на картковому рахунку № [NUMBER] за договором № б/н та без дати за картками № [NUMBER] , № [NUMBER] , № [NUMBER] . Однак суд не може прийняте це як доказ дії договору щодо користуванням відповідачем картковим рахунком та використанням кредитних коштів, так як відсутні будь-які відомості, що свідчать про отримання [PERSON] саме цих карток за спірним договором, а, таким чином, і користування ним цими кредитними коштами. Так само і відсутні жодні докази, які підтверджують факт відкриття відповідачу зазначеного рахунку. Крім того, позивач не надав підписаних відповідачем Умов та Правил надання банківських послуг та Тарифів банку. Хоча вони повинні містити підпис позичальника, оскільки саме з цього моменту такі умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору. У даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (20.07.2011 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (30.07.2020 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. Законом визначено, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Надані ж позивачем Правила надання банківських послуг в ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Також при вирішенні спору суд дотримується і правової позиції, викладеної в постанові Великої Палати Верховного суду від 03.07.2019 року у справі № 342/180/17. Так, Велика Палата Верховного Суду зазначає, що витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи не визнаються відповідачкою та не містять її підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 18 лютого 2011 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Конституційний Суд України у рішенні у справі щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22.11.1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11.07.2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи ч. 4 ст. 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону № 1023-XII, щодо повідомлення про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципам справедливості, добросовісності, розумності і уможливив би покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Таким чином, Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які містяться в матеріалах справи, не визнаються відповідачем та не містять його підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 20.07.2011 року шляхом підписання анкети-заяви. За таких обставин відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі кредитного ліміту, сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. При цьому обов`язок доказування покладений на учасників справи. Так, правилами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 5 цієї статті докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ч. 7 наведеної статті суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи і згідно з ч. 2 ст. 13 ЦПК України це не є обов`язком суду. Тобто, стверджуючи про факт надання відповідачу кредиту шляхом встановлення кредитного ліміту на видану останньому кредитну картку, позивач не надав до суду жодного належного та допустимого доказу, яким би підтвердив, що відповідачу така картка та якого саме виду видавалася чи картковий рахунок відкривався, а відтак, і розмір наданого кредиту, а, звідси, перевірити розмір нарахованих суми боргу, процентів та штрафних санкцій відповідачу не є можливим, тому доводи позивача щодо розміру нарахованих сум не обґрунтовані. Крім того, не містять матеріали справи й визнання такого факту відповідачем, як і доказів видачі відповідачу кредитних коштів іншим способом. За таких умов, в ході розгляду справи позивачем не було доведено факту видачі відповідачу кредитних коштів у заявленому позивачем розмірі. Суд не може погодитися з твердженням позивача, що сам лише факт підписання анкети-заяви свідчить про видачу кредитної картки відповідачу, оскільки така позиція не ґрунтується на положеннях закону, а жодних відомостей з цього приводу така анкета-заява не містить, як не містить і умов та строку повернення кредиту (користування ним). Також суд виходить і з того, що в даній справі жодних доказів на підтвердження ознайомлення відповідача з даними Умовами, якими були б підписи відповідача на сторінках Умов, не надано. А лише те, що відповідач почав користуватися грошовими коштами само по собі не свідчить про обізнаність з умовами договору щодо сплати відсотків та пені, їх розміру та порядку сплати. Таким чином, можна підсумувати, що порушено вимоги чинного законодавства щодо форми договору: договір клієнтом не підписувався; відсутня графа щодо узгодження кредитного ліміту - не зазначено суми бажаного кредитного ліміту; номер виданої кредитної картки, термін її дії та з якими саме затвердженими Умовами і правилами, тарифами ознайомлена особа та на які дала згоду у анкеті-заяві - не зазначено; анкета - заява не містить ознак узгодження в письмовій формі умов щодо розміру кредиту, процентів за користування кредитом, розміру пені та штрафу, виду виданої кредитної картки та її номеру, тощо. Саме тому, надані позивачем документи вважати кредитним договором - не можна. Між тим, Верховний Суд у своїй постанові від 27.03.2020 року по справі № 703/3063/18 прийшов до висновку, що у зв`язку з ненаданням банком доказів видачі кредитної картки та розміру кредиту, суд позбавлений можливості перевірити розмір нарахованих суми боргу відповідачу. Враховуючи викладене, за даним позовом не вбачається підстав для стягнення з відповідача на користь позивача в порядку повернення кредиту будь-яких коштів, тому позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed