Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-08 00:00:00

30.10.2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив з ціллю захисту його конституційних прав і свобод встановити нікчемним договір про іпотечний кредит №59 від 21.06.2007 року, укладений з ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Миколаївське обласне управління АТ «Ощадбанк». В обґрунтування своїх вимог посилався на численні порушення відповідачем Закону України «Про захист прав споживачів» при укладенні вищезазначеного договору, а також використання останнім нечесної підприємницької практики, що є підставою для визнання правочину недійсним. Ухвалою суду від 21.11.2018 року відкрито провадження та справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. 10.01.2019 року до канцелярії суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача заперечував проти задоволення позову у повному обсязі. Позиція обґрунтована тим, що позовні вимоги [PERSON] встановлення абзаців 2-4 п.1.12 та абзаців 4, 6 п.3.4 Договору про іпотечний кредит від 21.06.2007 року №59 нікчемними відповідно до положень ч.3 ст.18, ч.6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» розглянуті судом першої та апеляційної інстанції в рамках цивільної справи №487/2086/17. Крім того, в ході судового розгляду зазначеної вище справи судами встановлено, що позичальник отримав всю необхідну інформацію щодо умов кредитування, яка була необхідна останньому для здійснення свідомого вибору. Розкриття інформації, що становить банківську таємницю, третім особам відповідає вимогам чинного законодавства і спростовує доводи позивача в частині нікчемності п. 4.2.4 Договору про іпотечний кредит від 21.06.2007 року №59. Ознак нечесної підприємницької практики судами також встановлено не було. На підставі викладеного представник відповідача просив закрити провадження у справі в частині позовних вимог про встановлення нікчемними абзаців 2-4 п.1.12 та абзаців 4, 6 п.3.4 Договору про іпотечний кредит від 21.06.2007 №59, в іншій частині позову - відмовити у повному обсязі. Ухвалою суду від 23.01.2019 року підготовче засідання відкладено. 08.02.2019 року до канцелярії суду позивачем надано відповідь на відзив, в якій зауважив, що судами першої та апеляційної інстанції під час розгляду цивільної справи №487/2086/17 не було досліджено можливість встановлення нікчемності кредитного договору з підстав ненадання перед його укладанням інформації у письмовій формі для здійснення свідомого вибору, оскільки така вимога заявлена не була. Зауважив, що підписання Договору про іпотечний кредит від 21.06.2007 року №59 не може свідчити про надання ним згоди на розкриття третім особам інформації про нього та його операції, що становлять банківську таємницю, оскільки згаданий вище договір є договором приєднання. Вважає, що ненадання у письмовому вигляді інформації щодо умов кредитування, що перешкоджало здійсненню позичальником свідомого вибору є нечесною підприємницькою діяльністю банку, яка вводить споживача в оману та порушує його права. Наголосив на тому, що правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. У зв`язку з викладеним у відповіді ні відзив просив відхилити доводи відповідача, зазначені у відзиві на позов та встановити нікчемним Договір про іпотечний кредит від 21.06.2007 року №59. 20.02.2019 року судом отримано заперечення ПАТ «Державний ощадний банк України» на відповідь на відзив, в яких представник відповідача наполягає на правомірності вимоги до суду про закриття провадження у справі в частині позовних вимог про встановлення нікчемними абзаців 2-4 п.1.12 та абзаців 4, 6 п.3.4 Договору про іпотечний кредит від 21.06.2007року №59 відповідно до ст.178 ЦПК України. Зауважив, що твердження позивача про ненадання банком в письмовому вигляді інформації щодо умов кредитування є безпідставним. Зазначив, що Договір про іпотечний кредит від 21.06.2007 року №59 є кредитним договором, а не договором приєднання. Вважає, що інші доводи та міркування позивача, викладені у відповіді ні відзив, зведено до посилання на загальні норми Конституції України та інші нормативні акти, а висновки, яких дійшов [PERSON] на підставі аналізу наведених ним норм суперечать законодавству, що регулює кредитні відносини. Ухвалою суду від 29.05.2019 року закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 29.11.2019 року зупинено провадження у справі до розгляду Верховним судом у справи №487/2086/17 (провадження 2/487/169/18) за позовом ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Миколаївське обласне управління АТ «Ощадбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості, зустрічним позовом [PERSON] до ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Миколаївське обласне управління АТ «Ощадбанк» про визнання частково нікчемним договору іпотеки та зобов`язання перерахувати платежі по кредиту, та повернення її матеріалів до Заводського районного суду м.Миколаєва. 03.03.2021 року до канцелярії суду надійшла заява [PERSON] про зміну предмету позову, в якій позивач просив поновити провадження у справі. Крім того, зазначив, що банком перед укладанням оспорюваного договору йому не було надано у письмовій формі інформацію для здійснення свідомого вибору, зокрема, про наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; про недоліки пропонованої кредитором ануїтетної форми кредитування; про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту; про комісійну винагороду за супроводження кредиту в розмірі 0,05% від залишку фактичної заборгованості; про варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; про те, що валютні ризики під час виконання зобов`язань за кредитним договором несе позивач. Зауважив, що відсутність такої інформації є порушенням вимог ст..638 ЦК України та свідчить про нечесну підприємницьку практику відповідача. Вважає, що п.1.12, п.3.4 та п.4.4.3 Договору про іпотечний кредит від 21.06.2007 року №59 є істотними для нього, тобто кредитний договір не був би вчинений без включення до нього цих пунктів, а отже встановлення нікчемності згаданих вище пунктів договору тягне за собою підтвердження нікчемності договору в цілому. На підставі викладеного просив поновити провадження у справі та змінити предмет позову, що розглядається, шляхом зміни його вимоги про встановлення нікчемності Договору про іпотечний кредит від 21.06.2007 року №59, укладеного з ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Миколаївське обласне управління АТ «Ощадбанк», на вимогу про підтвердження обставин нікчемності Договору про іпотечний кредит від 21.06.2007 року №59. Ухвалою суду від 10.03.2021 року поновлено провадження у справі, прийнято заяву [PERSON] про зміну предмету позову у цивільній справі ; призначено підготовче засідання по справі. 17.03.2021 оку до канцелярії суду надійшла заява [PERSON] про збільшення розміру позовних вимог, в якій позивач остаточно просив підтвердити обставини нікчемності Договору про іпотечний кредит від 21.06.2007 року №59 та застосувати правові наслідки недійсності нікчемного кредитного договору шляхом повернення його сторонами другій стороні у натурі все, що вони одержали на виконання цього договору. У відзиві на позов, який надійшов до суду 20.04.2021 оку представник відповідача заперечує при задоволення змінених позовних вимог [PERSON] , посилаючись на недоведеність позивачем застосування банком нечесної підприємницької практики при укладанні оспорюваного договору. Зауважив, що позивач скористався своїм правом на застосування наслідків нікчемності (недійсності) окремих умов кредитного договору, спір щодо виконання цих умов вирішений, а тому, через фактичне вирішення спору щодо наслідків такої нікчемності (недійсності) в рамках розгляду цивільної справи №487/2086/18, з урахуванням висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від12.02.2018 року №910/22319/16, відсутні підстави для застосування наслідків нікчемності спірного договору в цілому. Заперечував твердження позивача про повідомлення відповідачем позичальника д укладання оспорюваного договору про наявні форми кредитування, недоліки та переваги ануїтетної і класичної форми кредитування, варіанти повернення кредиту, можливість дострокового повернення, податковий режим сплати відсотків. Зазначив, що позивачем не спростовано презумпцію правомірності правочину в цілому, не надано переконливих доказів, які саме права були порушені визначеними вище обставинами, які негативні наслідки для нього настали. На підставі викладеного просив у задоволенні позову відмовити. Позивач у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за своєї відсутності, позовні вимоги підтримав, просив про їх задоволення. До судового засідання представник відповідача не з`явилась, в письмовій заяві просила розглянути справу без її участі, в задоволенні позову відмовити. Суд, дослідивши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до положень ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист. Як встановлено судом і не заперечується сторонами, 21.06.2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» (назву змінено на ПАТ «Державний ощадний банк України») та [PERSON] укладено договір про іпотечний кредит №59, за яким Банк надав відповідачу грошові кошти в розмірі 27000,00 доларів США на придбання квартири за договором купівлі-продажу від 21.06.2007 року, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Згідно з п. 1.1 Договору про іпотечний кредит №59 (далі - Договір) Банк зобов`язався надати [PERSON] на умовах договору кошти в сумі 27000,00 доларів США, а останній зобов`язався прийняти, належним чином використати та повернути кредит в сумі 27000,00 доларів США, а також сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 12,0 % річних в порядку, на умовах та в строки, визначені договором (арк.спр. 7-9). 19.11.2008 року між Банком та [PERSON] укладено додатковий договір №59 до Договору про іпотечний кредит №59 від 21.06.2007 року, за яким сторони домовились внести зміни до п. 1.1 Кредитного договору №59 від 21.06.2007 року та викласти його в наступній редакції: «1.1 Банк зобов`язується видати відповідачу на умовах цього Договору грошові кошти в сумі 27000,00 доларів США, а відповідач зобов`язується прийняти належним чином використати та повернути кредит в сумі 27000,00 доларів США, а також сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 14 % річних в порядку, на умовах та в строки, визначені цим Договором». 2. Сторони домовились внести зміни до першого речення п. 1.5 Кредитного договору від 21.06.2007 року та викласти в наступній редакції: «1.5 Позичальник зобов`язується щомісячно до 30 числа місяця, наступного за звітним, здійснювати погашення кредиту та сплачувати нараховані Банком проценти ануїтетними платежами в сумі 340 дол. США шляхом внесення готівки до каси Банку або шляхом безготівкових перерахувань, починаючи з 19.11.2008 року, на відповідні позичкові рахунки позичальника, відкриті у ВАТ «Ощадбанк». 3 всі інші умови договору про іпотечний кредит №59 від 21.06.2007 року не передбачені даним додатковим договором залишаються незмінними і сторони підтверджують по них свої зобов`язання. Даний додатковий договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами та є невід`ємною частиною договору про іпотечний кредит №59 від 21.06.2007року» (арк. спр.10). Відповідно до положень статей ч.1 ст. 626, ст. 627, ч.1 ст. 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У ч.1ст.638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ч. 1 ст.1055 ЦК України кредитний договір укладається в письмовій формі. Проте, як зазначає [PERSON] у позові, умови Договору, зокрема, п. 1.12, п. 3.4, п.4.2.3, п.4.2.4, п.4.4.3 є нікчемними, оскільки зазначені положення абзаців є нечесною підприємницькою практикою, відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно з п. 1.12 Договору за надання банківських послуг позичальник сплачує Банку наступні комісійні винагороди за: надання кредиту в розмірі 1362,50 грн. Сплата здійснюється одразу після укладання цього Договору; супроводження кредиту в розмірі 0,05% від суми кредиту. Сплата здійснюється щомісячно, одночасно з погашенням основного боргу, відсотків за користування кредиту та інших платежів; зміну умов цього договору за ініціативою позичальника, зокрема за : зміну виду або предмету забезпечення виконання зобов`язань за цим договором, зміну розміру плати за користування кредитом. Сплата комісійної винагороди здійснюється в розмірі 70 грн. одночасно з укладанням додаткової угоди до цього договору щодо внесення відповідних змін до умов кредитування; розрахунково-касове обслуговування при достроковому погашенні частин кредиту або залишку всієї заборгованості за кредитом за ініціативою позичальника. Сплата здійснюється: в розмірі 0,3% від дострокового погашення частини кредиту або залишку всієї заборгованості за кредитом за ініціативою позичальника у разі здійснення дострокового погашення в період з першого по третій рік включно користування кредитом, а саме: з 21.06.2007 р. по 20.06.2010 р. в розмірі 0,2% від достроково погашеної частини кредиту або залишку всієї заборгованості за кредитом за ініціативою позичальника у разі здійснення дострокового погашення в період четвертого та п`ятого років включно користування кредитом, а саме з 21.06.2010 р. по 20.06.2012 р. Починаючи з 21.06.2012 року комісійна винагорода за розрахунково-касове обслуговування при достроковому погашенні частини кредиту або залишку всієї заборгованості за кредитом за ініціативою позичальника не стягується. Відповідно до п. 3.4 Договору незважаючи на інші положення цього Договору, Банк має право вимагати від позичальника дострокового повернення суми кредиту в цілому, або у визначений Банком частині, сплати процентів за його користування та інших платежів, що належать до сплати за цим договором, у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником будь-яких зобов`язань за цим договором або невиконання чи неналежного виконання позичальником будь-яких зобов`язань за іпотечним договором, в тому числі, але не виключно у випадку: одноразового прострочення сплати чергового платежу по кредиту та процентів за користування кредитом понад 2 місяців; незгоди позичальника з пропозицією Банку про зміну процентної ставки за користування кредитом та/або не підписання ним відповідних додаткових угод згідно умов цього Договору; втрати предметом іпотеки ліквідності, позбавлення позичальника прав на отримання предмету іпотеки у власність або права власності на предмет іпотеки відповідно до умов іпотечного договору, виникнення обставин, що унеможливлюють звернення стягнення на предмет іпотеки; неподання позичальником, на вимогу банку даних що стосуються його фінансового стану; в разі порушення позичальником умов іпотечного договору, в тому числі в разі несплати страхових платежів, порушення умов зберігання предмету іпотеки, що призвело до пошкодження, знищення та втрати його вартості, що обумовлено іпотечним договором. Пунктом 4.2.3 Договору закріплено положення про те, що вимагати від позичальника укладення нових договорів забезпечення повернення кредиту у разі, якщо укладені договори не в повному обсязі відповідно до правил Банку забезпечують повернення отриманого позичальником кредиту згідно з умовами цього Договору або предмет іпотеки втратив ліквідність. Висновок Банку щодо необхідності укласти нові договори є безспірним і не підлягає оскарженню. У випадку неналежного виконання зобов`язань за цим Договором позичальник надає згоду на розкриття банком інформації щодо діяльності та фінансового стану позичальника, яка стала відомою банку у процесі обслуговування позичальника та є банківської таємницею в обсязі, необхідному для захисту інтересів банку та стягнення заборгованості (п. 4.2.4 Договору). Пункт 4.4.3 Договору передбачає право позичальника достроково погасити кредит або будь-яку його частину в порядку. Передбаченому цим Договором. В судовому засіданні встановлено, що 12.04.2017 року ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Миколаївське обласне управління АТ «Ощадбанк» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за Договором про іпотечний кредит №59 від 21.06.2007 року у розмірі 24054,18 доларів США та 19895,64 грн., з яких: 23033,46 доларів США сума заборгованості за основним боргом; 550,54 доларів США сума заборгованості за відсотками; 470,18 доларів США сума заборгованості за комісіями; 19720,82 грн. сума пені; 174,82 грн. 3% річних від прострочених сум заборгованості за кредитним договором, а також судові витрати 10016,28 грн. по сплаті судового збору (цивільна справа №487/2086/17). В рамках розгляду цієї справи 17.05.2017 року [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Миколаївське обласне управління АТ «Ощадбанк» про визнання абз.2-4 п.1.12 та абз.4 і 6 п.3.4 Договору про іпотечний кредит№59 від 21.06.2007 року нікчемними, зобов`язати перерахувати платежі по кредиту, посилаючись на те, що при укладенні договору відповідачем були порушені його права як споживача банківських послуг. В момент підписання Договору про іпотечний кредит він був введений в оману працівниками Банку щодо підписання та істотних умов кредитного договору, загальної сукупності вартості, що відповідно до ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» розцінюється як елемент нечесної підприємницької практики, використання якої заборонено Законом, тому укладений за таких умов кредитний правочин, зокрема абз. 2-4 п. 1.12 та абз. 4 і 6 п. 3.4 є нікчемними в силу ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 30.07.2018 року первісний позов ПАТ «Державний ощадний банк України» задоволено частково, стягнуто зі [PERSON] на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» 23 584 доларів США та 3 133,42 грн, з яких: 23 033, 46 доларів США - заборгованість за тілом кредиту, 550, 54 доларів США - проценти, 2 958, 60 грн - пеня та 174, 82 грн. - 3 % річних від простроченої суми заборгованості. В іншій частині позовних вимог відмовлено. У задоволенні зустрічного позову [PERSON] відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Постановою Миколаївського апеляційного суду від 13.12.2018 року рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 30.07. 2018 року змінено. Стягнуто зі [PERSON] на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» за договором про іпотечний кредит від 21.06.2007 року №59 заборгованість за основним зобов`язанням станом на 04.04.2017 року в розмірі 22 605,97 доларів США, 2 950,6 грн. пені та 174,82 грн. - 3 % річних за прострочення грошового зобов`язання. В іншій частині судове рішення залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14.01.2021 року рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 30.07. 2018 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 13.12.2018 року в частині відмови у задоволенні зустрічного позову [PERSON] до ПАТ «Державний ощадний банк України» про визнання нікчемними пунктів 1.12 кредитного договору (щодо комісії, винагороди за супроводження кредиту, за розрахунково-касове обслуговування при достроковому погашенні кредиту) та 3.4 змінено, викладено їх мотивувальну частину в цій частині в редакції цієї постанови. Постанову Миколаївського апеляційного суду від 13.12.2018 року в частині вирішення позову ПАТ «Державний ощадний банк України» до [PERSON] про стягнення заборгованості, зустрічного позову [PERSON] до ПАТ «Державний ощадний банк України» про зобов`язання перерахувати платежі за кредитом скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Крім того, у постанові від 14.01.2021 року Верховий суду зазначив, що «Суди попередніх інстанцій при розгляді справи, яка переглядається, не врахували, що пункт 1.12 кредитного договору у частині встановлення комісійних винагород, щомісячної винагороди за супроводження кредиту (0,05 % від суми кредиту), а також за розрахунково-касове обслуговування при достроковому погашенні кредиту є нікчемним, оскільки суперечить положенням статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) та статті 228 ЦК України. Водночас, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) сформувала висновки про те, що визнання судом нікчемного правочину недійсним за вимогою сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, оскільки нікчемний правочин є недійсним у силу закону з моменту його укладення. З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що суди попередніх інстанцій, дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про встановлення нікчемності пункту 1.12 кредитного договору, що стосується встановлення комісійних винагород, щомісячної винагороди за супроводження кредиту (0,05 % від суми кредиту), а також розрахунково-касового обслуговування при достроковому погашенні кредиту, та пункту 3.4, оскільки вимоги щодо визнання їх нікчемними не є належним способом захисту права чи інтересу позивача, але помилився щодо мотивів такої відмови. За таких обставин рішення судів попередніх інстанцій у частині зустрічних позовних вимог про встановлення нікчемності пунктів 1.12 кредитного договору (щодо комісії, винагороди за супроводження кредиту, за розрахунково-касове обслуговування при достроковому погашенні кредиту) та 3.4 підлягають зміні у мотивувальній частині з викладенням їх в цій частині у редакції цієї постанови.» (арк. спр.90-95). Постановою Миколаївського апеляційного суду від 02.03.2021 року рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 30.07.2018 року в частині вирішення позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором про іпотечний кредит та зустрічних позовних вимог про зобов`язання перерахувати платежі за кредитом скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення; стягнуто зі [PERSON] на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі Миколаївського обласного управління публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» за договором про іпотечний кредит № 59 від 21 червня 2007 року станом на 04 квітня 2017 року заборгованість у складі 22 510,69 доларів США заборгованість за основним зобов`язанням; 69,10 доларів США заборгованість за відсотками; 7 760.90 грн. пеня та 4 668.24 грн. - три проценти річних за прострочення грошового зобов`язання; вирішено питання розподілу судових витрат; в задоволенні зустрічного позову [PERSON] до ПАТ «Державний ощадний банк України» про зобов`язання перерахувати платежі за кредитом відмовити; в іншій частині судове рішення залишено без змін. Ухвалою Верховного суду від 07.06.2021 року касаційну скаргу [PERSON] на постанову Миколаївського апеляційного суду від 02.03.2021 року у справі за позовом ПАТ «Державний ощадний банк України» до [PERSON] про стягнення кредитної заборгованості; за зустрічним позовом [PERSON] до ПАТ «Державний ощадний банк України» про визнання частково нікчемним договору про іпотечний кредит та зобов`язання перерахувати платежі за кредитом, вважати неподаною та повернути заявнику. Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відтак, питання щодо перевірки п.1.2 та п.3.4 Договору на відповідність чинному законодавству (дійсності або нікчемності) не підлягає перевірці в рамках даної цивільної справи. Посилання позивача на нікчемність п.4.2.3, п.4.2.4, п.4.4.3 Договору суд вважає неспроможним, з огляду на наступне. Відповідно до вимог статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статі 203 цього Кодексу. При цьому, відповідно до вимог частин 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам необхідно враховувати, що згідно зі статтями 4, 10 та203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції Українита ЦК України, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановленихКонституцією Українита законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно доКонституції України(статті1,8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладання договору, підлягають виконанню. Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. При цьому, згідно зі ст. 627 ЦК України та відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст.628 ЦК України). Договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ст..638 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. З аналізу ст.ст.1048-1052, 1054 ЦК України випливає, що істотними умовами кредитного договору є: мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, ціпи забезпечення зобов`язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, порядок зміни і припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору. Згідно з ч.1, 2 ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Тлумачення ч.1 ст. 228 ЦК України свідчить, що при вчиненні правочину, що порушує публічний порядок, відбувається, перш за все, порушення вимог актів, що закріплюють окремі елементи публічного порядку, такі як, зокрема, Конституція України, Кримінальний кодекс України, Кодекс України про адміністративні правопорушення. Термін «публічний порядок» необхідно розуміти як оціночний критерій, елементи якого закріплені в публічно-правових нормативних актах держави, що визначають основи державного ладу, політичної системи та економічної безпеки держави. Тому правовий захист не надається жодним правам чи інтересам, які могли б виникнути з дії, що порушує публічний порядок. У постанові Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року у справі № 6-1528цс15 зроблено висновок, що: «статтею 228 ЦК України визначено правові наслідки вчинення правочинів, що порушують публічний порядок, вважаються серйозними порушеннями законодавства, мають антисоціальний характер і посягають на істотні громадські та державні (публічні) інтереси, та встановлено перелік правочинів, які є нікчемними та порушують публічний порядок. Відповідно до цієї статті, по-перше, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним; по-друге, правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, ЦК України виходить зі змісту самої протиправної дії та небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину. При цьому категорія публічного порядку застосовується не до будь-яких правовідносин у державі, а лише щодо суттєвих основ правопорядку. З огляду на зазначене, можна зробити висновок, що публічний порядок - це публічно-правові відносини, які мають імперативний характер і визначають основи суспільного ладу держави. Отже, положеннями статті 228 ЦК України визначено перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об`єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не вважаються такими, що порушують публічний порядок. При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК потрібно враховувати вину, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо». Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено: «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (у справі, що переглядається, - у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню». У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)». Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції Закону, який діяв на час укладання оспорюваного договору, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваг та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену ст.ст. 15 і 23 цього Закону. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредит та інші умови надання кредиту; право на дострокове повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством (ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»). За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Відповідно до ч.2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що підприємницька практика вважається такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається і нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Даними про сукупну вартість кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов`язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів,їх періодичність та обсяги. Згідно з п.3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168, які були чинними на момент укладання між сторонами Договору, банки зобов`язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх сукупних послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача. Як вбачається з матеріалів справи невід`ємною частиною Договору є розрахунок планових ануїтетних платежів, який містить детальний розпис усіх платежів, які підлягали сплаті щомісяця, включаючи платіж в цілому та його складові за весь період процентів кредитними коштами із зазначенням загальних сум сплати винагороди банку та процентів за користування кредитом, загальну вартість кредиту. Крім того, перед укладанням Договору 14.06.2007 року позивачем підписано Повідомлення про умови кредитування, що містить інформацію про додаткові витрати на укладання договору, запропоновані форми кредитування та інші відомості, передбачені Правилами. Таким чином, позивачу була надана достатня інформація для визначення орієнтовної сукупної вартості кредиту та здійснення свідомого вибору, а тому твердження [PERSON] про неповідомлення відповідачем позичальника до укладання оспорюваного договору про наявні форми кредитування, недоліки та переваги ануїтетної та класичної форми кредитування, варіанти повернення кредиту,можливість дострокового повернення, податковий режим сплати відсотків, не відповідають дійсності. Суд вважає, що підписавши Договір про іпотечний кредит, сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов, необхідних для кредитних договорів. При підписанні спірного договору [PERSON] ознайомився та погодився з його умовами. Крім того, не погоджуючись з умовами кредитного договору позивач виплачував кредит та звернувся до суду із позовом за захистом своїх прав лише після звернення Банком до нього з позовом про стягнення заборгованості. Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази того, що позивач був введений Банком в оману з використанням нечесної підприємницької практики, в матеріалах справи відсутні. Інших належних та допустимих доказів в обґрунтування своєї позиції [PERSON] до суду надано не було. Крім того, суд не вбачає підстав для задоволення вимоги позивача про застосування правових наслідків недійсності нікчемного кредитного договору шляхом повернення його сторонами другій стороні у натурі все, що вони одержали на виконання цього договору, оскільки зазначена вимога є похідною від згаданої вище. Таким чином, розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору та підстав для задоволення позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд, згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: dismissed