Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-28 00:00:00

30.09.2020 року [PERSON] звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою на обгрунтування вказавши, що вона та відповідач в період часу з 16.04.1994 року по 02.06.2020 року перебували в зареєстрованому шлюбі. 06.02.2001 року відповідачем, як стороною договору купівлі-продажу, було придбано квартиру [ADDRESS] . Зазначає, що дане нерухоме майно є спільною власністю подружжя. Однак, після розірвання шлюбу, її колишній чоловік [PERSON] почав вчиняти відносно неї домашнє насильство, вимагаючи залишити спірну квартиру, оскільки, як мотивує останній, дана нерухомість належить йому. Враховуючи наведене, просить суд визнати право спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] за нею та [PERSON] , а також стягнути з відповідача на свою користь понесені судові витрати по справі. 29.03.2021 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву в обґрунтування якого зазначено, що позовні вимоги [PERSON] є абсолютно безпідставними, адже право спільної сумісної власності подружжя на їх квартиру ніким не оспорюється, в тому числі і ним. Оскільки дана квартира була придбана під час перебування їх у зареєстрованому шлюбі, то таке майно автоматично вважається спільною сумісною власністю подружжя і цей факт ніким не ставитвся під сумнів. Враховуючи наведене, просив у задоволенні позову відмовити. У судовому засіданні позивач та її представник заявлені позовні вимоги підтримали з підстав, які викладені у позовній заяві та просили їх задовольнити у повному обсязі. Відповідач та його представник заперечували щодо задоволення позову, посилаючись на викладені у відзиві на позовну заяву обставини. Заслухавши пояснення учасників судового провадження, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 16.05.1994 року, який рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02.06.2020 року було розірвано. Вказане судове рішення набрало законної сили 07.08.2020 року (а.с. 8). Із наведеного слідує, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі в період часу з 16.05.1994 року по 07.08.2020 року. Як вбачається із договору купівлі-продажу квартири від 06.02.2001 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Луцької державної нотаріальної контори Волинської області Горбатюком В.І. та зареєстрованого в реєстрі за № 2-611, [PERSON] 06.02.2001 року було набуто у власність квартиру [ADDRESS] . Отже, вищевказане нерухоме майно було набуте відповідачем під час зареєстрованого із позивачкою шлюбу. Згідно ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі КпШС України) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Під час розгляду даної справи сторонами не було надано доказів того, що між сторонами існують будь-які домовленості щодо порядку володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності. При цьому, суд вважає за необхідне звернути увагу на наступному. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Саме така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 05.04.2017 року (справа № 6-399-цс17). Під час розгляду справи судом не встановлено, а сторонами не надано жодних доказів на підтвердження тієї обставини, що між сторонами на момент придбання спірного майна фактично були припиненні шлюбні відносини. За наведених обставин, суд приходить до висновку, що на квартиру [ADDRESS] поширюються право спільної сумісної власності подружжя, а тому заявлені позовні вимоги [PERSON] є підставними та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З вищевикладеної норми закону слідує, що з відповідача на користь позивача, у зв`язку із задоволенням позову, підлягає стягненню судовий збір по справі в розмірі 2275 грн., сплачений нею при зверненні до суду з даним позовом.

Outcome: approved