Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-20 00:00:00

31 січня 2019 року до Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області за підсудністю, визначеною ухвалою Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 січня 2019 року надійшла цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини, де позивач просить визначити місце проживання сина [PERSON] , [INFO] з матір`ю [PERSON] . Свої вимоги позивач обгрунтовує тим, що з відповідачем по справі перебувала у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу шлюб між нею та відповідачем розірвано.Від шлюбу мають сина [PERSON] , [INFO] .Фактично починаючи з червня 2010 року син проживає разом з нею, відповідач не виявляє стосовно дитини належного батьківського піклування, дитину відвідував рідко, обмежуючись телефонними розмовами.На даний час утримується у Державній установі «Жовтоводська виправна колонія №26». За місцем її мешкання створені необхідні умови для проживання дитини та її розвитку. Зазначає, що має достатній заробіток для забезпечення належного рівня проживання та розвитку для сина, у зв`язку з чим просить позов задовольнити. Позивач належним чином повідомлена про день та час підготовчого засідання до суду не з`явилася, надавши письмове клопотання про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує та просить суд їх задовольнити. Відповідач у підготовчому засіданні в режимі відеоконференції під час трансляції із Державної установи «Жовтоводська виправна колонія №26» позовні вимоги визнав в повному обсязі та не заперечував щодо їх задоволення. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Виходячи із наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо ухвалити під час підготовчого судового засідання. Повно, всебічно та об`єктивно дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні ним правовідносини. Сторони з 15.12.2007 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області шлюб між сторонами розірвано (а.с.4) [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження останнього (а.с.5). Відповідно копії свідоцтва про шлюб, [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 20 січня 2018 року та остання змінила прізвище на [PERSON] (а.с.7). Згідно Договору дарування квартири від 30.03.2013 року посвідченого державним нотаріусом Другої криворізької державної нотаріальної контори Бикановим Р.І.зареєстрованого в реєстрі №1-492, квартира [ADDRESS] належить [PERSON] (а.с.8-10). Малолітній син [PERSON] разом з матір`ю, зареєстрований за зазначеною адресою, що підтверджується довідкою №8 виданої криворізькою об`єднаною міською довідково-інформаційною службою від 18.09.2018 року (а.с.11). Як вбачається з довідки Металургійного відділу державної виконавчої служби міста Кривий Ріг заборгованість по сплаті аліментів згідно виконавчого листа №2-1073/10 виданого 04.02.2010 Дзержинським районним судом м. Кривого Рогу про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання сина [PERSON] за період з 01.10.2015 року по 01.11.2018 року становить 55423,53 грн. (а.с.16-18). Позивач [PERSON] за період з 01.01.2018 року по 30.09.2018 року отримала дохід у розмірі 24 577,72 грн. за місцем роботи, що підтверджується відповідною довідкою про доходи (а.с.19). Відповідно довідки Державної установи «Криворізька установа виконання покарань (№3) від 16.01.2019 року №5/396 , [PERSON] , [INFO] , 15.01.2019 року вибув з Державної установи «Криворізька установа виконання покарань (№3) для подальшого відбування покарань до Державної установи «Жовтоводська виправна колонія (№26)» (а.с.30). Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України, мати й батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Згідно ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько й мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Згідно вимог ст.ст.7, 155 СК України, дитині має бути забезпечена можливість здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», роз`яснено, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Відповідно до ч. 2 ст. 161 СК України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Згідно із ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Частиною 3 ст. 29 ЦК України, визначено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. При вирішенні спору щодо місця проживання дітей, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, вік дітей, майновий стан батьків, що мають істотне значення, але насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Такий висновок узгоджується з правовою позицією викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18), де вказано, що при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Згідно ст. 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27.02.1991 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. Статтею 3 Конвенції передбачено, що в усіх діях щодо дітей незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Положеннями принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року встановлено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір`ю. Відповідач не заперечує щодо визначення місця проживання свого сина [PERSON] з матір`ю [PERSON] . Враховуючи вік малолітньої дитини, яка на день ухвалення судового рішення не може дати об`єктивної згоди на проживання з одним із батьків самостійно, суд вважає, що на даний час проживання малолітньої дитини з матір`ю, яка фактично проживає з ними, буде відповідати саме інтересам дитини, позитивно сприятиме його розвитку як психологічному так і фізичному. Суд, враховуючи всі обставини, які мають істотне значення для визначення місця проживання дитини, вважає за доцільне позов задовольнити та визначити місце проживання [PERSON] разом з матір`ю [PERSON] . Крім того, суд зауважує, що батько дитини, у разі визначення місця проживання дитини з матір`ю, не обмежений у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню судовий збір, сплачений позивачем при подачі позову. На підставі викладеного, у відповідності з зазначеними нормами закону і

Outcome: approved