Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-22 00:00:00

29 березня 2018 року до Троїцького районного суду Луганської області надійшла вищевказана позовна заява, в обґрунтування вимог якої зазначено, що 01 жовтня 2011 року між позивачем та відповідачем [PERSON] відділом реєстрації актів цивільного стану Луганського міського управління юстиції у Луганській області був зареєстрований шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис №685. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину, доньку [PERSON], [INFO], яка проживає разом з відповідачем. Шлюбні відносини між сторонами припинені з 2017 року через відсутність взаєморозуміння та відчуття любові один до одного, спільне господарство не ведеться, подальше спільне життя суперечить інтересам сторін та інтересам дитини. У звязку з цим позивач просить розірвати укладений між ним та відповідачем шлюб. В підготовче судове засідання сторони не зявились. Позивач у позовній заяві просив справу розглядати без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач надала письмову заяву, згідно якої просила справу розглядати без її участі, позовні вимоги визнала в повному обсязі і після розірвання шлюбу просила її прізвище визначити як «Крівко». Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно ч. 4 ст. 200 ЦПК України, ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Частиною 1 ст. 206 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. За таких обставин, зважаючи на той факт, що відповідач позовні вимоги визнала в повному обсязі, направивши про це відповідну заяву до суду, суд приходить до висновку, про можливість ухвалення рішення в підготовчому судовому засіданні. Суд, дослідивши надані письмові докази в їх сукупності, приходить до наступного. Згідно свідоцтва про шлюб серії 1-ЕД № 139083, виданого 01.10.2011 року, позивач та відповідач з 01.10.2011 року перебувають у зареєстрованому шлюбі. Шлюб було зареєстровано [PERSON] відділом реєстрації актів цивільного стану Луганського міського управління юстиці у Луганській області під актовим записом № 685 (а.с. 6). Від вказаного шлюбу сторони мають неповнолітню дитину [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини серії І-ЕД №238737 від 24.02.2012 року, виданого [PERSON] відділом реєстрації актів цивільного стану Луганського міського управління юстиції у Луганській області (а.с.7). Спору щодо визначення місця проживання дитини в рамках даної справи заявлено не було. Відповідно до ст.ст. 110-112 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дитини, що має істотне значення. Відповідно до ст.109 СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Відповідно до ст.16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Судом було встановлено, що причиною припинення шлюбно-сімейних відносин є відсутність взаєморозуміння та відчуття любові. Спільне господарство позивачем та відповідачем не ведеться з 2017 року, сторони разом не проживають. Оскільки подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, шлюб підлягає розірванню. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сімю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред'явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Позивач скористався даним правом та звернувся до суду з цим позовом, наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має намір зберігати шлюб з відповідачем. Суд вважає, що причини, які спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б його інтересам, що має істотне значення, внаслідок чого шлюб підлягає розірванню. Відповідно до ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідач у заяві про визнання позовних вимог просить суд, після розірвання шлюбу, визначити їй дошлюбне прізвище «Крівко». Згідно ч.2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Понесення позивачем судових витрат підтверджується квитанцією №0.0.972473091.1 від 23.02.2018 року про сплату судового збору в сумі 704 грн. 80 коп (а.с.1). Оскільки відповідач визнала позовні вимоги до початку розгляду справи по суті, суд вважає необхідним повернути позивачу з державного бюджету 352 грн. 40 коп. (704,80 грн/2=352,40 грн) та стягнути з відповідача на користь позивача 352 грн. 40 коп.

Outcome: approved