Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-02 00:00:00

29 березня 2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом виселення. Свої вимоги позивачка мотивує тим, що їй на праві власності належить житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: Сумська область, Білопільський район, с. Горобівка, вул. Молодіжна, 1. 06 серпня 1994 року вона зареєструвала шлюб із відповідачем, який розірвано рішенням Білопільського районного суду від 17 листопада 2005 року. Причиною розпаду сімї було зловживання останнім алкогольними напоями. Після розірвання шлюбу проживали разом та підтримували сімейні відносини, оскільки [PERSON] перестав вживати спиртне. На даний час відповідач знову зловживає алкогольними напоями, вчиняє вдома сварки, висловлюється в її адресу та в адресу доньки нецензурною лайкою, поширює неправдиві відомості, що принижують їхню жіночу гідність, застосовує фізичну силу. Відповідач видворив її та доньку з малолітнім онуком із будинку, у звязку з чим вони змушені проживати на квартирі у м. Білопілля. Вказує, що [PERSON] створив неможливі умови для проживання з ним в одному будинку. Останній притягувався до адміністративної відповідальності за насильство в сімї, перебуває на обліку в Білопільському відділенні поліції як особа, яка вчиняє насильство в сімї, працівники поліції та сільський голова неодноразово проводили профілактичні бесіди з відповідачем, на які останній не відреагував і продовжує зловживати алкогольними напоями, погрожує спалити будинок, який став притоном для осіб, що зловживають спиртним. Посилаючись на викладені вище обставини, на підставі ст. 391 ЦК України, [PERSON] просить усунути перешкоди у користуванні житловим будинком шляхом виселення [PERSON] із житлового будинку, розташованого за адресою: Сумська область, Білопільський район, с. Горобівка, вул. Молодіжна, 1, без надання іншого житлового приміщення та зобовязати останнього не підходити до будинку. У судовому засіданні позивачка [PERSON] позов підтримала. Відповідач [PERSON] у судове засідання тричі не зявився без повідомлення причин. Про час, день і місце розгляду справи повідомлений належним чином. Відповідно до ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи вищевикладене, а також те, що позивачка проти заочного вирішення справи не заперечує, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення. Заслухавши позивачку, свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON], повно, всебічно і обєктивно дослідивши письмові докази, оцінивши їх у сукупності з точки зору належності, допустимості і взаємозвязку, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що рішенням Білопільського районного суду від 17 листопада 2005 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований у виконкомі Горобівської сільської ради 06 серпня 1994 року (а. с. 15). На підставі свідоцтва на право власності на нерухоме майно серії ЯЯЯ №889376, виданого виконавчим комітетом Горобівської сільської ради 24 листопада 2010 року взамін договору купівлі продажу від 23 березня 1992 року, позивачка є власником житлового будинку, розташованого за адресою: Сумська область, Білопільський район, с. Горобівка, вул. Молодіжна, 1, про що до Державного реєстру реєстрації прав внесено запис за реєстраційним номером 32164452 (а. с. 7-13). За інформацією Горобівської сільської ради у вказаному вище будинку станом на 22 березня 2017 року зареєстрована [PERSON] як власник та члени її сімї: [PERSON], [INFO] - чоловік, [PERSON], [INFO] син, [PERSON], 1994 року - донька, [PERSON], [INFO] - онук, [PERSON], [INFO] онук (а. с. 14). У судовому засіданні позивачка підтвердила, що [PERSON] зареєстрований у її будинку, що знаходиться по вул. Молодіжній, 1 у с. Горобівка з 1994 року за її заявою як член сімї. З цього часу останній постійно проживає в ньому. Після розірвання шлюбу з відповідачем, продовжували проживали однією сімєю до літа 2016 року, коли останній став зловживати спиртними напоями. На даний час у звязку з неправомірною поведінкою відповідача, яка унеможливлює спільне з ним проживання, вона змушена була залишити свій будинок і разом із донькою та малолітнім онуком винаймати квартиру, хоча має власне житло, проте позбавлена можливості користуватися ним. Статтею 55 Конституції України гарантовано, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з 1 ст. 316, ч. 1 ст. 317 ЦК України право власності - це право особи на річ (майно) яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. В силу ч. 1 ст. 319, ч. 1 ст. 321 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною першою статті 383 ЦК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє членів сім'ї користуватися займаним приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. В силу ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування інакше як з підстав і в порядку, передбаченому законом. Згідно з ч. 1 ст. 156 ЖК члени сім'ї власника будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Частиною 4 вказаної норми закону передбачено, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не припиняє їх права користування займаним приміщенням. За приписами ст. 157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до положень ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Тобто для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, тощо. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, які передбачають рівність прав сторін щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості та обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З матеріалів справи вбачається, що відповідач систематично порушує правила співжиття, створює позивачці неможливі умови для проживання. У звязку з зазначеним вона неодноразово була змушена звертатися до органів внутрішніх справ та сільської ради. Так, з довідок Горобівської сільської ради вбачається, що неодноразово, протягом 2016 2017 років, сільським головою проводилася розяснювальна робота з жителем [INFO], [PERSON], [INFO], щодо вживання алкогольних напоїв та неналежної поведінки в сімї, але незважаючи на це, останній продовжує вживати спиртне, вчиняти сварки та бійки в сімї (а. с. 18-19). Згідно з довідками ДОП Білопільського ВП Сумської області [PERSON] від 24 березня 2017 року [PERSON], [INFO], мешканець с. Горобівка Білопільського району, вул. Молодіжна, 1, перебуває на обліку у Білопільському ВП як особа, яка вчиняє насильство в сімї. Постановою Білопільського районного суду від 23 жовтня 2016 року останнього було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП з накладенням адміністративного стягнення у вигляді арешту строком на сім діб. Відносно [PERSON] надходили заяви з боку його рідних про вчинення протиправних дій, у звязку з чим із ним проводилися превентивно - профілактичні роботи щодо недопущення правопорушень та застосовувалися заходи впливу (а. с. 20-21). Постановою Білопільського районного суду від 07 листопада 2016 року відповідача притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП з накладенням адміністративного стягнення у виді адміністративного арешту за те, що 23 жовтня 2016 року о 13 годині він, перебуваючи в стані алкогольного спяніння за місцем свого проживання, за адресою: с. Горобівка, вул. Молодіжна, 1, вчинив словесну сварку з позивачкою, в ході якої ображав її нецензурною лайкою, чим завдав шкоду її психічному здоровю (а. с. 61). Відповідно до матеріалів справи, 01 березня 2017 року о 19 годині 15 хвилин [PERSON] зверталася до Білопільської центральної районної лікарні та за направленням закладу проходила обстеження у Травматологічному центрі ока Сумської обласної лікарні у звязку з травмою правого ока, яку їй спричинив чоловік (а. с. 17-18). З даного приводу з лікарні до чергової частини Білопільського ВП надійшло відповідне повідомлення, за результатами розгляду якого було складено висновок про припинення перевірки у звязку з тим, що з [PERSON] проведено профілактично розяснювальні бесіди по вирішення конфлікту мирним шляхом та попереджено про відповідальність (а. с. 60). Крім того, 25 березня 2017 року позивачка зверталася до Білопільського ВП ГУНП в Сумській області із заявою щодо погрози вбивством з боку відповідача. Відповідні відомості були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12017200130000181. За наслідками досудового розслідування старшим слідчим Білопільського ВП Бережним С. О. було винесено постанову від 29 квітня 2017 року про закриття кримінального провадження на підставі ст. 284 КПК України, у звязку з відсутністю в діях [PERSON] ознак складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 129 КК України. Разом з тим, зі змісту вказаної постанови вбачається, що досудовим розслідуванням було встановлено, що відповідач дійсно погрожував позивачці вбивством предметом, схожим на пістолет, але так як [PERSON] у цей час була в погребі, слідчий дійшов висновку, що вона не могла реально сприймати погрози відповідача (а. с. 57, 59). З довідки депутата Білопільської міської ради [PERSON] вбачається, що [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], які зареєстровані за адресою: [INFO], фактично з вересня 2016 року проживають за адресою: [INFO] (а. с. 22). Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] показали, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Внаслідок того, що відповідач зловживав спиртними напоями, останні розлучилися. Після розірвання шлюбу [PERSON] перестав вживати алкогольні напої, а тому колишнє подружжя продовжувало проживати разом у будинку позивачки, що по вул. Молодіжній, 1 у с. Горобівка. Починаючи з літа 2016 року відповідач знову став зловживати спиртним, внаслідок чого щодня вчиняє вдома сварки та бійки, в ході яких завдає [PERSON] тілесні ушкодження, погрожує вбивством та знищенням майна, виносить з дому цінні речі та обмінює їх на алкоголь. З цього приводу позивачка неодноразово зверталася до дільничного інспектора Білопільського відділення поліції та сільського голови. Останні проводили бесіди з [PERSON], але дієвих результатів це не дало. У звязку з цим у березні 2017 року позивачка залишила свій будинок і місяць проживала у своєї доньки в м. Білопілля, а потім стала мешкати у рідної сестри в с. Горобівка. Сільський голова [PERSON], який був допитаний у судовому засіданні в якості свідка показав, що позивачка неодноразово протягом 2016-2017 років зверталася до нього з проханням вжити заходів до її колишнього чоловіка [PERSON], який внаслідок зловживання спиртними напоями вчиняє вдома сварки та бійки. З цього приводу він особисто тричі спілкувався з відповідачем. Однак, останній, незважаючи на наявність видимих ознак спяніння, заперечував факт вживання алкоголю та вчинення насильства в сімї. Його розмови з [PERSON] щодо припинення вживання спиртних напоїв жодних результатів не дали, останній продовжує вживати алкоголь та вчиняти вдома сварки і бійки. У звязку з цим [PERSON] у березні поточного року залишила свій будинок і до цього часу проживає у родичів. Відповідно до роз'яснень, викладених в п. 17 постанови Пленуму Верховного суду України від 12 квітня 1985 року №2, з наступними змінами, «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Доказом застосування заходів попередження і громадського впливу можуть бути постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, офіційні застереження, рішення суду або третейського суду про притягнення до відповідальності, протоколи або постанови громадських організацій, трудових колективів, що засудили дії винного. Одні лише факти звернення у відповідні органи зі скаргами на порушення правил суспільного співжиття без застосування до винного заходів впливу цими органами не є підставою для виселення. Проведення профілактично-роз'яснювальної бесіди щодо вирішення питань законним шляхом не є заходом попередження, застосованим органом поліції. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та протоколів №№ 2,4,7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Вимогами ст. 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов'язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд відмічає, що у судовому засіданні з показів сторін встановлено, а тому відповідно до ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягає, що з серпня 1994 року до вересня 2016 року сторони у справі проживали однією сімєю, вели спільний побут. Відповідач постійно зловживає спиртними напоями, вчиняє вдома сварки, застосовує фізичну силу відносно позивачки, видворив її та доньку з малолітнім онуком зі спірного будинку. Останні змушені проживати на квартирі у м. Білопілля. Відповідач перебуває на обліку в Білопільському відділенні поліції як особа, яка вчиняє насильство в сімї. Працівниками поліції та сільським головою Горобівської сільської ради з [PERSON] проводились профілактичні бесіди з приводу його антигромадської поведінки та насильства в сімї, на які останній ніяк не реагує та продовжує зловживати спиртними напоями та робити неможливим спільне з ним проживання, у звязку з чим позивачка з березня 2017 року змушена проживати у своїх родичів, так як не має доступу до свого будинку. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв'язку, суд приходить до висновку, що вимоги [PERSON] про виселення [PERSON] із спірного будинку є обґрунтованими і підлягають задоволенню, оскільки у судовому засіданні беззаперечно встановлено, що незважаючи на вжиті заходи попередження та громадського впливу, останній систематично порушує правила співжиття і робить неможливим проживання з ним в одному будинку. Разом з тим суд вважає такими, що позовні вимоги [PERSON] про зобовязання відповідача не підходити до її будинку задоволенню не підлягають з огляду на наступне. В силу ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України. Відсутність порушеного права є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові, оскільки, завданням суду є саме захист порушених або оспорюваних прав та інтересів особи. Отже, враховуючи викладене, суд не може на майбутнє зобовязати відповідача утриматися від вчинення тих чи інших дій. На підставі ст. 88 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивачки підлягають судові витрати у розмірі 640 грн. судового збору, сплаченого при зверненні до суду з даним позовом та 550 грн. за надання правової допомоги, а всього 1 190 грн. (а. с. 1, 26). На підставі викладеного,

Outcome: partial