Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-18 00:00:00

29 травня 2019 року [PERSON] звернувся до Володимир-Волинського міського суду Волинської області із позовом до своєї колишньої дружини [PERSON] та сина [PERSON] про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що є наймачем квартири, яка перебуває у комунальній власності та знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Разом із ним у вказаній квартирі зареєстровані його колишня дружина [PERSON] та син [PERSON] . Із дружиною він у 2006 року розірвав шлюб, а з початку з початку 2017 року вона переїхала постійно проживати до своїх батьків в село Дольськ Турійського району. Повнолітній син у 2008 році одружився та виїхав на постійне проживання до своєї дружини у село Радовичі Турійського району. Відтак відповідачі за власною волею залишили місце проживання у житлі, наймачем якого є позивач, однак надалі залишаються зареєстрованими у ньому. Вказаний факт створює позивачу перешкоди у користуванні житлом, що проявляється у зайвому нарахуванні житлово-комунальних послуг, які він сплачує самостійно, а також відмові у отриманні субсидії на утримання житла. На підставі ст.107 ЖК УРСР, просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Заочним рішенням у справі від 07 серпня 2019 року позов задоволено, визнано [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням у квартирі [ADDRESS] , яка належить до житлового фонду Володимир-Волинської міської ради. 16 жовтня 2019 року відповідач [PERSON] подала до суду заяву про поновлення строків на подання заяви про перегляд заочного рішення і про перегляд заочного рішення. Свою заяву [PERSON] мотивувала тим, що із 2005 року постійно проживає у квартирі [ADDRESS] , самостійно її утримувала. Позивач у 2006 році залишив сім`ю та переїхав проживати у інше місце. На момент ухвалення заочного рішення у справі вона тимчасово знаходилась у селі Дольськ Турійського району Волинської області, де здійснювала постійний догляд за своїми пристарілими та хворими батьками. Після смерті батька повернулась додому 07 жовтня 2019 року, однак, в період її тимчасової відсутності позивач повернувся у квартиру, змінив у ній двері та замки, не впускає її додому, заборонивши в тому числі доступ до її особистих речей. Про існування заочного рішення у справі дізналась із слів позивача. Ухвалою від 25 жовтня 2019 року задоволено заяву відповідача [PERSON] , заочне рішення у справі від 07 серпня 2019 року скасоване, призначено справу до нового розгляду. З викладених у заяві про перегляд заочного рішення підстав, 07 листопада 2019 року [PERSON] та [PERSON] подали до суду зустрічну позовну заяву до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: Володимир-Волинська міська рада, про усунення перешкод в користуванні особистим майном та житловим приміщенням. Додатково у зустрічному позові [PERSON] також вказав, що був тимчасово відсутній у спірному житлі у зв`язку працевлаштуванням на підприємстві «Аміла», що знаходиться у селі Радовичі Турійського району Волинської області, а також здійсненням догляду за дружиною та трьома дітьми, які проживають у цьому ж селі. Вважають, що [PERSON] самовільно замінивши двері та замки у спірній квартирі, забороняє їм доступ до житла та власних речей, а тому з підстав, передбачених ст.391 ЦК України, просять суд зобов`язати його усунути перешкоди у здійсненні ними права користування та розпорядження своїм майном. Ухвалою від 14 листопада 2019 року первісний та зустрічний позови об`єднано в одне провадження. 28 листопада 2019 року [PERSON] подано відзив на зустрічну позовну заяву, за змістом якого він заперечив зустрічний позов. Вказав, що його колишня дружина [PERSON] не проживає у спірному житлі понад два роки, а син [PERSON] понад десять років, у зв`язку з чим вважає, що вони втратили будь-який інтерес до нього. За час користування житлом, вони його привели у непридатний для проживання стан, залишили борги по сплаті комунальних послуг. У спірній квартирі він самостійно провів ремонтні роботи, сплатив заборгованість. В той же час жодних перешкод у користуванні спірним житловим приміщенням він не чинив, оскільки колишня дружина та син самостійно прийняли рішення про переїзд на проживання до інших населених пунктів. Двері та замки у квартирі замінив після ухвалення заочного рішення у справі. В судових засіданнях [PERSON] та його представник первісний позов підтримали, а зустрічний заперечили з підстав, викладених у позовній заяві та відзиві на зустрічну позовну заяву. Додатково представник вказала на те, що [PERSON] у 2008 році одружився та самостійно переїхав на постійне місце проживання у село Радовичі Турійського району Волинської області, де також працює. [PERSON] також вже понад два роки проживає у селі Дольськ Турійського району. Вказані факти вони самостійно документально підтвердили, а отже на підставі ст.107 ЖК УРСР втратили право користування житловим приміщенням. В той же час зазначила, що доводи [PERSON] про догляд за хворими батьками є безпідставними, оскільки місцевими органами соціального захисту населення було батькам [PERSON] призначено піклувальників [PERSON] та [PERSON] , які здійснювали за ними догляд та отримували відповідні компенсаційні виплати. В судових засіданнях [PERSON] , її представник і [PERSON] первісний позов заперечили, а зустрічний позов підтримали з підстав, викладених у власних заявах. Разом з тим пояснили, що [PERSON] після розлучення у 2006 році самостійно переїхав жити у інше місце, спірним житлом до 2018 року не користувався. Протягом всього часу йому було достовірно відомо про те, що [PERSON] тимчасово знаходиться у селі Дольськ Турійського району, де доглядає своїх пристарілих батьків, а син проживає у своєї дружини у селі Радовичі цього ж району. [PERSON] вказала, що не дивлячись на тимчасову відсутність у спірному житлі, вона систематично навідувалась додому, де зберігались її особисті речі, просила сусідів спостерігати за квартирою у період її відсутності. Використовуючи їх відсутність за місцем проживання, [PERSON] у 2018 році звертався до суду з аналогічним позовом. Проте, оскільки [PERSON] та [PERSON] з`явились до суду та заперечили позов, його було залишено без розгляду за заявою [PERSON] . Незважаючи на це, у травні 2019 року [PERSON] , використовуючи їх тимчасову відсутність, повторно подав позов, за яким судом було ухвалено заочне рішення в даній справі. В той же час, [PERSON] змінив двері та замки у квартирі та не впускав їх до свого житла та особистих речей, що знаходились у ньому. У зв`язку з такими діями вони звертались у поліцію. Разом з тим вказали, що після останнього судового засідання, що відбулось 19 лютого 2020 року, [PERSON] відчинив їм двері до квартири, проте продовжує наполягати на своїх позовних вимогах. Окремо, в судовому засіданні [PERSON] визнав, що після одруження переїхав до своєї дружини у село Радовичі Турійського району, де із сім`єю проживає понад 11 років, проте також не полишає наміру в майбутньому проживати у спірному житлі. Представник третьої особи Павленко Л.М. при ухваленні рішення у справі поклалась на розсуд суду. В судовому засіданні підтвердила, що спірна квартира [ADDRESS] , є комунальною власністю, яка протягом багатьох років перебувала на балансі та в управлінні житлово-експлуатаційної контори № 1 м. Володимир-Волинського. У відповідності до архівних записів 2004 року виконавчим комітетом Володимир-Волинської міської ради Волинської області приймалось рішення про виділення в оренду даної квартири [PERSON] та членам його сім`ї у складі трьох осіб. У зв`язку з цим сторони вселились у вказане житло та 01 лютого 2005 року зареєстрували у ньому своє місце проживання. Проте, всупереч вимогам законодавства ордер на вселення у спірне житло [PERSON] та членам його сім`ї не видавався, договір найму (оренди) житлового приміщення не укладався. Відтак, сторони протягом шістнадцяти років фактично користуються комунальним житлом без юридичних підстав. Опитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , яка є теперішньою дружиною [PERSON] , а також його сват [PERSON] , показали, що протягом останніх двох років [PERSON] та [PERSON] не проживали у спірній квартирі. Свідок [PERSON] , яка є рідною дочкою [PERSON] та [PERSON] , в судовому засіданні вказала, що після розлучення батьків у 2006 році та до 2019 року у спірному житлі проживала її мати [PERSON] . Разом з нею до 2008 року проживав брат [PERSON] , який після одруження у 2008 році переїхав жити до своєї дружини. Батько у 2006 році покинув сім`ю та проживав у іншому місці. Відтак, у квартирі [ADDRESS] , протягом 10 років мати проживала самостійно. З 2017 року мати доглядала пристарілих бабусю та дідуся у селі Дольськ Турійського району. У 2019 році батько повернувся у квартиру замінив двері і замки, а відтак не впускає додому матір та брата. Свідки [PERSON] та [PERSON] , які є сусідами сторін по адресі спірної квартири, підтвердили, що сім`я [PERSON] проживала спільно у їх будинку із 2005 до 2006 року. Після розлучення у 2006 році [PERSON] переїхав проживати у інше місце. У 2008 році син [PERSON] одружився, і також покинув дану квартиру. Відтак, протягом близько 10 років у ній проживала [PERSON] самостійно. Однак, у зв`язку із хворобою батьків, остання переїхала до них для здійснення догляду. Протягом цього часу просила сусідів спостерігати за квартирою. Приблизно у жовтні-листопаді 2019 року до даної квартири вселився [PERSON] , який змінив двері та замки. Свідок [PERSON] (рідна сестра [PERSON] ) в судовому засіданні підтвердила факт здійснення її сестрою постійного догляду за пристарілими батьками протягом 2017-2019 років. Вказала, що документально піклування за пристарілими батьками повинен був здійснювати її син [PERSON] , однак в силу свого молодого віку та постійної зайнятості на роботі він цього робити не зміг. Заслухавши позиції сторін, опитавши заявлених ними свідків та дослідивши наявні у справі докази, суд встановив фактичні правовідносини, які виникли між сторонами, та прийшов до наступних висновків. Так, згідно архівного витягу № 22/35 від 18 червня 2018 року, на підставі рішення виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради № 335 від 21 жовтня 2004 року «Про надання квартир, виключення квартир із списку службових, взяття громадян на квартирний облік» надано дозвіл житлово-експлуатаційній конторі №1 укласти договір оренди з [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , взяти на квартирний облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов: … [PERSON] , майстра ВПУ, склад сім`ї - 3 особи…». Поданими до суду копіями сторінок паспортів сторін встановлено, що із 01 лютого 2005 року по даний час їх місце проживання зареєстроване за адресою: [ADDRESS] . Копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] стверджується про те, що [PERSON] та [PERSON] розірвали шлюб 21 серпня 2006 року. Копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] встановлено, що позивач 03 липня 2008 року одружився вдруге із [PERSON] . Довідкою про зареєстрованих та заборгованість за надані житлово-комунальні послуги № 1911 від 26 квітня 2019 року стверджується, що у квартирі за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані наймач [PERSON] , його колишня дружина [PERSON] та син [PERSON] . Копіями договорів на користування електричною енергією для побутових потреб, про надання послуг на утримання будинків і споруд, про постачання природного газу побутовим споживачам, надання послуг з вивезення та захоронення побутових відходів стверджується, що вони укладені у 2003, 2007 та 2018 році із [PERSON] щодо обслуговування квартири [ADDRESS] . Довідкою № VL 03/2-Сл-2983-0718 від 23 липня 2018 року Володимир-Волинським відділенням ПАТ «Волиньгаз» повідомлено [PERSON] про припинення газопостачання 10 травня 2017 року, а також сплату ним заборгованості у сумі 2258, 90 гривень 18 червня 2018 року. Копією наданої [PERSON] квитанції також підтверджується факт сплати ним 15 червня 2018 року квартирної плати по обслуговуванню спірного житла у розмірі 1443, 34 гривень. Копією акту про фактичне місце проживання (не проживання) громадян на території м. Володимир-Волинського від 15 квітня 2019 року, складеного комісійно працівниками виконкому Володимир-Волинської міської ради, УЖКГ та ЦНАП встановлено, що квартира за адресою: [ADDRESS] , є комунальною власністю, перебуває у занедбаному стані, [PERSON] та [PERSON] у ній не проживають. Правовідносини які склалися між сторонами регулюються нормами цивільного, житлового та сімейного права, оскільки складалися в час утворення спору між подружжям і їх раніше неповнолітньою, а потім повнолітньою дитиною, а також у сфері щодо права користування житловим приміщенням, яке було надано у користування наймачу та членам його сім`ї. Як встановлено в судовому засіданні та не заперечувалось сторонами спірне житлове приміщення було надано у найм (користування) [PERSON] та членам його сім`ї до складу якого входили тоді ще дружина та неповнолітній син на підставі відповідного рішення виконкому Володимир-Волинської міської ради № 335 від 21 жовтня 2004 року. У відповідності до ч.1 ст.58 ЖК УРСР, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Проте, як встановлено у справі, з невідомих причин ордер [PERSON] та членам його сім`ї на вселення до спірного житла із 2004 року по теперішній час не видавався, відповідно і договір найму вказаного житла із ним не укладався, однак сторони самостійно та вселились у спірне житло та користувались ним протягом понад 15 років. Частиною третьою статті 116 ЖК УРСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі (позиція Верховного Суду у постанові № 344/18741/14-ц від 26 вересня 2018 року). Враховуючи встановлені фактичні обставини, судом визначено, що вселення сторін до спірного житла не було самоправним, оскільки існувало рішення органу місцевого самоврядування про надання його сторонам у користування. Згідно з вимогами цивільного процесуального законодавства, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ст. 1 першого Протоколу до Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно зі ст. 8 Конвенції, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року, в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає особа на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. У п.36 рішення від 18 листопада 2004 у справі «Прокопович проти Росії», ЄСПЛ визначив, що концепція житла за змістом ст.8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановлено у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі п. 1 ст. 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків із конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст.8 Конвенції. Протягом останніх 15 років факт користування спірною квартирою сім`єю [PERSON] житлово-експлуатаційною конторою, органом місцевого самоврядування чи іншими особами не заперечувався та не оспорювався. За цей час сторони уклали договори щодо отримання електро та газопостачання у вказану квартиру, надання інших комунальних послуг. Тривалий час користувались ними та несли витрати по утриманню вказаного житла. За змістом укладеного із [PERSON] договору про надання послуг утримання будинків і споруд від 22 січня 2007 року, житлово-експлуатаційною конторою № 1 м. Володимир-Волинський визнано, що останній є наймачем квартири [ADDRESS] . В той же час у відповідності до п.20 зазначеного договору, він не втратив своєї юридичної сили та не є розірваним станом і на даний час. У зв`язку з наведеним, суд кваліфікує фактичне користування спірним житлом сім`єю [PERSON] протягом 15 років без виданого їм на вселення ордеру та без укладення відповідного договору, як правовідносини щодо найму житлового приміщення, а відтак до них застосовує відповідні норми ЦК України та ЖК УРСР. Згідно ч.1 та 2 ст.64 ЖК УРСР, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. У відповідності до ч.3 ст.64 ЖК УРСР, якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Відтак при визначенні характеру спірних правовідносин у даній справі суд констатує, що вирішальне значення у ній має встановлення факту та термінів проживання сторін у займаному жилому приміщенні. За таких обставин суд також вважає, що позивач за первісним позовом в статусі наймача житлового приміщення, а в той же час позивачі за зустрічним позовом, як особи, які перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вправі звертатись до суду за захистом своїх майнових прав та інтересів, що стосуються вказаного житла, незважаючи на відсутність ордеру на вселення та договору найму житлового приміщення. В судовому засіданні встановлено, що сторони раніше спільно постійно проживали у найнятому житлі, однак з часом сімейні відносини між ними припинились. Шлюб був розірваний, позивач у 2006 році перестав проживати спірній квартирі, переселився у інше місце, у 2008 році одружився вдруге. Лише у 2018 році повторно проявив інтерес до спірного житла та повернувся до нього. За період відсутності [PERSON] у спірному житлі, його право користування ним ніхто не оспорював, не оспорює і на даний час. В той же час після розлучення [PERSON] продовжувала самостійно проживати у спірному житлі, користуватись ним. Невеликі борги по сплаті комунальних послуг станом на червень 2018 року, які добровільно сплатив [PERSON] , свідчать про те, що вона до 2018 року утримувала квартиру самостійно. У відповідності до положень ч.2 ст.107 ЖК УРСР, на яку посилається [PERSON] як на підставу позову, у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. За доводами [PERSON] , його колишня дружина [PERSON] у 2017 році вибула на постійне проживання до своїх батьків у село Дольськ Турійського району, у зв`язку з чим втратила право користування спірною квартирою. Проте суд визнає доводи [PERSON] не доведеними. Актом обстеження від 10 жовтня 2019 року, виданим виконавчим комітетом Турійської селищної ради стверджується про те, що [PERSON] з 21 червня 2017 року не зареєстрована, але дійсно проживала за адресою: [ADDRESS] , оскільки здійснювала догляд за своїм батьком [PERSON] - 1928 року народження, який після інсульту був нерухомим і помер, а зараз здійснює догляд за матір`ю [PERSON] - [INFO] . Копіями виписок із медичних карт амбулаторних хворих [PERSON] та [PERSON] від 03 липня 2018 року встановлено, що вони потребували постійного стороннього догляду. Копією лікарського свідоцтва про смерть № 10 від 16 серпня 2019 року та свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 16 серпня 2019 року підтверджено, що [PERSON] цього ж дня помер. Показаннями свідків [PERSON] , [PERSON] , а також сусідів [PERSON] та [PERSON] , стверджується, що протягом догляду за батьками з 2017 по 2019 рік, [PERSON] на постійне проживання до них не виїздила, систематично поверталась додому, де зберігала усе своє майно та речі. Долученою до матеріалів справи ухвалою Володимир-Волинського міського суду від 24 липня 2018 року, якою було залишено без розгляду попередню позовну заяву [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації, стверджується те, що [PERSON] була присутньою в судовому засіданні, позов заперечувала, а відтак станом на той час не втратила інтересу до спірного житлового приміщення. Матеріалами проведеної ВП ГУНП у Волинській області перевірки за зверненням у 2019 році [PERSON] щодо створення [PERSON] перешкод у користуванні житлом та майном, підтверджено, що [PERSON] намагалась зайти до приміщення квартири, де зареєстроване її місце проживання, однак не могла цього зробити у зв`язку з тим, що [PERSON] замінив двері та замки. Вказані докази спростовують доводи позивача за первісним позовом про те, що [PERSON] вибула на постійне місце проживання до іншого населеного пункту. В той же час суд вважає, що тимчасова відсутність [PERSON] за місцем постійного проживання була пов`язана із поважними причинами, оскільки вона здійснювала постійний догляд за своїми батьками. Обов`язок дітей піклуватися про батьків, проявляти про них турботу та надавати їм допомогу визначений ч.1 ст.172 СК України, не залежить і не суперечить можливості призначення таким батькам інших піклувальників. У зв`язку з цим суд вважає такою, що не має доказового значення у справі щодо спірних правовідносин, подану стороною позивача за первісним позовом довідку Управління соціального захисту населення Турійської РДА № 34 від 28 жовтня 2019 року про те, що догляд за [PERSON] та [PERSON] здійснювали [PERSON] та [PERSON] . Відтак, суд прийшов до висновку про безпідставність заявлених первісних позовних вимог в частині втрати права користування [PERSON] спірним житловим приміщенням. В той же час судом встановлено, що син [PERSON] , який став повнолітнім та одружився у 2008 році, виїхав на постійне місце проживання до своєї дружини. З цього часу протягом майже 12 років він постійно проживав у селі Радовичі Турійського району Волинської області разом із своєї сім`єю, там у нього народилося троє дітей, він працевлаштувався у фермерському господарстві « Аміла ». Вказані факти підтверджені копіями свідоцтв про народження дітей та довідкою працедавця № 101 від 11 листопада 2019 року, показаннями усіх свідків у справі, а також визнані [PERSON] в судовому засіданні. Будь-яких доказів факту користування [PERSON] спірним житловим приміщенням протягом останніх 12 років та зберігання у ньому власного майна чи речей суду подано не було. Одночасно доводи [PERSON] про можливість у майбутньому переїхати на проживання за місцем реєстрації також не підтверджені, суд визнає їх безпідставними, оскільки у відповідності до ст.107 ЖК УРСР він вважається таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням. З цих же підстав суд також визнає неналежними доказами матеріали звернення [PERSON] до Володимир-Волинського ВП ГУНП у Волинській області щодо створення перешкод батьком у користуванні житловим приміщенням. Отже, первісні позовні вимоги в частині втрати права користування [PERSON] спірним житловим приміщенням суд визнає підставними та обгрунтованими, а відтак вони повинні бути задоволеними. Відтак, на переконання суду [PERSON] вправі користуватись найманим житловим приміщенням на рівні із [PERSON] . Стаття 104 ЖК УРСР передбачає, що член сім`ї наймача вправі вимагати за згодою інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, укладення з ним окремого договору найму, якщо жилу площу, що припадає на нього, може бути виділено у вигляді приміщення, яке відповідає вимогам статті 63 цього Кодексу. За встановлених обставин справи, відповідно до положень ст.64 ЖК УРСР, [PERSON] не вправі чинити перешкоди [PERSON] у користуванні житловим приміщенням, де вона проживає. На підставі ст.391 ЦК України, [PERSON] як власник майна та речей, які зберігається у житлі, яким вона користується, вправі також вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном. Факт створення [PERSON] перешкод у користуванні [PERSON] житлом та особистим майном доведений у справі долученими доказами та показаннями свідків. Проте, оскільки за твердженнями сторін позивач за первісним позовом до кінця розгляду справи по суті самостійно усунув такі перешкоди і дозволив відповідачам доступ до житла та майна, суд вбачає доцільним задовольнити зустрічні позовні вимоги [PERSON] в частині зобов`язання відповідача [PERSON] не чинити їй перешкоди в користуванні житловим приміщенням спірної квартири. Відповідно в задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] слід відмовити у зв`язку із втратою ним права користування житловим приміщенням. У відповідності до ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки первісні та зустрічні позовні вимоги задоволені частково у рівній мірі, суд не застосовує стягнення судового збору на користь будь-якої із сторін.

Outcome: partial