Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-09 00:00:00

30.12.2016 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому, з урахуванням уточнення від 06.04.2017 року (а.с.54-56) просив наступне: - встановити факт спільного проживання, як чоловіка та дружини [PERSON] і [PERSON], однією сімєю без реєстрації шлюбу, в період з липня 2012 року по січень 2014 року; - визнати спільним сумісним майном подружжя квартиру [ADDRESS]; - визнати за [PERSON] право власності на 1/2 ідеальну частину квартири [ADDRESS]; - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в сумі 57000 доларів США, що є еквівалентом 1547949 грн. (за курсом НБУ станом на 06.04.2017 року) та моральну шкоду в розмірі 217993,75 грн. В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на наступне. Навесні 2012 року він познайомився з [PERSON] З тих пір почав зустрічатися та мав намір офіційно одружитися з нею. З липня 2012 року позивач з [PERSON] для спільного проживання знімали (орендували) квартиру по вул. Шевченка в м. Новограді-Волинському. Проживаючи разом вели спільне господарство. 04.02.2013 року вони переїхали жити у квартиру [ADDRESS], яку також разом знімали. Під час спільного проживання позивач поїхав до Російської Федерації на заробітки. За час перебування у РФ він заробив і позичив у своїх родичів та друзів кошти в сумі 130 000 доларів США. У період з 22.02.2013 року по 16.04.2013 року через платіжну систему «Вестерн Юніон» на ім'я [PERSON] позивач [PERSON] перерахував 5000 доларів США та на імя її матері [PERSON] - 57 000 доларів США. 29.03.2013 року за спільні кошти [PERSON] придбала квартиру за адресою: [ADDRESS]. 12.05.2013 року позивач поїхав знову до Росії на заробітки, де перебував до кінця червня 2013 року. Заробив за вказаній період часу і позичив у родичів та знайомих приблизно 10000 доларів США. Після повернення [PERSON] в Україну сторони спільно робили ремонт у зазначеній квартирі, на що було витрачено приблизно 25 000 доларів США. З листопада 2013 року [PERSON] почала провокувати сварки, намагаючись виселити [PERSON] з квартири та заволодіти майном, посилалась на те, що квартира оформлена на неї. Позивач пропонував [PERSON] поділити квартиру та інше майно, на що [PERSON] не погодилась. Це продовжувалось протягом трьох місяців, з листопада 2013 року до середини січня 2014 року. 17.01.2014 року відповідачі змінили замок у квартирі та перешкоджають позивачу в користуванні спільним майном. Кошти, за які була придбана квартира, [PERSON] позивачу не повернула. [PERSON] також відмовилась повертати позивачу кошти. У зв'язку з шахрайськими діями відповідачів, за вищевикладеними фактами 06.03.2014 року [PERSON] звернувся до Новоград-Волинського МВ УМВС України в Житомирській області з заявою про вчинення [PERSON] спільно з [PERSON] злочину, передбаченого ч.2 ст. 190 КК України. Постановою від 29.03.2015 року кримінальне провадження №12014060090000228 за даним фактом було закрите, у зв'язку необхідністю вирішення спору в порядку цивільного судочинства. Під час розслідування зазначеного кримінального провадження [PERSON] та її мати [PERSON] визнали, що [PERSON] перерахував на зберігання 57 000 доларів США, але при цьому безпідставно стверджували, що [PERSON] повернула зазначені кошти. Крім того, факт перебування [PERSON] у шлюбних відносинах з [PERSON] підтверджується вироком Новоград-Волинського міськрайонного суду від 05.03.2015 року. В обґрунтування вимог про поділ майна позивач посилався на ст. 74 СК України. Вимогу про стягнення з [PERSON] коштів у сумі 57000 доларів США позивач обґрунтовував положеннями ст. 1212 ЦК України, оскільки вважає такі гроші безпідставно набутим майном. Позовну вимогу про стягнення з [PERSON] відшкодування моральної шкоди [PERSON] обґрунтовував посилаючись на свої негативні психологічні переживання, повязані з втратою значної суми грошей. Представники позивача в судовому засіданні позов підтримали, посилались на обставини, викладені у позовній заяві. Крім того, як на доказ спільного проживання [PERSON] з [PERSON], посилались на публікацію в місцевій газеті «Звягель» за 05.07.2013 року, яка містить інформацію про їх близькі стосунки. (а.с. 160-161) Позивач у судове засідання не прибув. Раніше був присутнім у судових засіданнях, давав пояснення по суті позовних вимог. Зазначив, що на момент знайомства з [PERSON] та на теперішній час зареєстрований за адресою: м. Новоград-Волинський, в. Пушкіна, б. 11, кв. 11. Після знайомства з [PERSON] проживав разом з нею спочатку в орендованій квартирі, а з червня 2013 року - за адресою [ADDRESS]. Квартира була придбана [PERSON] за кошти [PERSON] під час його перебування у Російській Федерації. Крім того, позивач дав суперечливі пояснення щодо мети здійснення ним грошових переказів на імя відповідача [PERSON] (зберігання з наступним поверненням особисто [PERSON], передача [PERSON] для спільного використання на потреби сімї, передача іншим особам). Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала, посилаючись на їх необґрунтованість. Пояснила, що з [PERSON] не мала близьких стосунків. Періодично спілкувалась з ним, переважно у компанії спільних знайомих. У 2012 році позичала йому кошти в сумі 5000 доларів США, які [PERSON] повернув переказом у лютому 2013 року. Після цього при особистій зустрічі вона повернула йому розписку. В 2012-2013 роках проживала одна у [INFO], яку орендувала разом з [PERSON] Остання у зазначеній квартирі не проживала, використовувала частину приміщень для зберігання товарів, якими торгувала. Квартиру за адресою [ADDRESS], [PERSON] придбала за власні кошти, більшу частину з яких їй надали (подарували) батьки. [PERSON] з нею ніколи не проживав, приходив у гості декілька разів, на ніч не залишався. Грошові перекази від [PERSON] її мати [PERSON] отримувала за домовленістю з [PERSON], оскільки той не міг в інший спосіб перевозити або передавати кошти з Росії в Україну. Деталі цих домовленостей їй не відомі. Кошти були повернуті [PERSON] та витрачені двома частинами: на придбання квартири за адресою: м. Новоград-Волинський, вул. Шолом-Алейхема, б. 2, кв. 15, та на придбання автомобіля «Лексус». [PERSON] була особисто присутня при передачі [PERSON] коштів у сумі 33000 доларів США [PERSON], які він того ж дня використав для розрахунку за придбаний автомобіль. [PERSON] на підтвердження передачі коштів отримала від продавця [PERSON] 02.05.2013 року розписку на суму 27800 доларів США. Решту коштів, отриманих від [PERSON] позивач залишив собі. У грудні 2013 року між ними виник конфлікт у звязку з вимогами [PERSON] оформити на нього право власності на частину квартири, яка належить [PERSON] 16.01.2014 року [PERSON] побив [PERSON], за що був притягнутий до кримінальної відповідальності. З метою отримання від відповідачів коштів, а також помсти за притягнення до кримінальної відповідальності, [PERSON] подав заяву про нібито вчинення ними шахрайства. Показів про сімейні стосунки з [PERSON] по кримінальним провадженням [PERSON] не давала. Висновки у вироку суду та постанові слідчого про те, що вони з [PERSON] були співмешканцями, - є помилковими. Інформація про близькі стосунки [PERSON] з [PERSON], що була поширена у статті місцевої газети «Звягель» за 05.07.2013 року також не відповідає дійсності. Заходів щодо її спростування вона не вживала, оскільки не надавала публікації важливого значення. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала. Пояснила, що знайома з [PERSON] з 2012 року. Знала його як знайомого своєї дочки [PERSON] У 2013 році погодилась отримати від нього грошові перекази з Росії за винагороду. Того ж року він повернувся в Україну. У травні 2013 року [PERSON] у присутності свідків забрав у неї 33000 доларів США, які того ж дня витратив на придбання автомобіля «Лексус». Решту 23000 доларів США [PERSON] за вказівкою [PERSON] передала [PERSON] в якості оплати вартості квартири за адресою: м. Новоград-Волинський, вул. Шолом-Алейхема, б. 2, кв. 15, яку [PERSON] придбав за договором купівлі-продажу. На його прохання [PERSON] у якості посередника домовлялась з продавцем зазначеної квартири про купівлю та здійснила розрахунок. Вона також оплатила витрати на послуги нотаріуса. Після цього будь-які грошові зобовязання [PERSON] перед [PERSON] відсутні. Квартира [ADDRESS] була придбана дочкою ([PERSON]О.) за спільні збереження родини, основну частину яких становили кошти її чоловіка [PERSON], отримані від продажу двох автомобілів та його особисті збереження, що відкладав з пенсії декілька років. [PERSON] з [PERSON] близьких стосунків не мала, разом не проживали, спільне господарство не вели. На підтвердження своїх вимог та заперечень сторони просили допитати свідків. Допитані в судовому засіданні свідки дали наступні покази. Свідок [PERSON] у судовому засіданні підтвердила, що її син [PERSON] з липня 2012 року по січень 2014 року проживав разом з [PERSON] однією сімєю, вели спільне господарство, мав намір укласти шлюб. Син періодично виїздив до Росії на заробітки, звідки перераховував їй та [PERSON] кошти. Свідок [PERSON] дала суду покази про те, що вона є сусідкою [PERSON] (матері позивача). Свідок бачила, як [PERSON] разом з [PERSON] приходили до його матері. Зі слів [PERSON] свідку відомо про те, що [PERSON] планував одружитись з [PERSON] Свідок [PERSON] дала суду показання про те, що вона є колегою [PERSON] (матері позивача). Зі слів останньої, свідку відомо, що [PERSON] проживав разом з [PERSON] в будинку №35 по вул. Шевченка в м. Новограді-Волинському та планували одружитись. Свідок [PERSON] також повідомила суду, що працює разом з [PERSON], товаришує з нею, та знає її сина (позивача). Бачила [PERSON] на спортивних змаганнях, де брав участь [PERSON] Свідку відомо про їх спільне проживання, оскільки вона проживала по сусідству з ними. Між [PERSON] і [PERSON] часто виникали сварки та бійки. Свідок [PERSON] повідомив суду, що він є батьком [PERSON] Про її стосунки з [PERSON] йому нічого не відомо, планів одруження у дочки не було. Квартира [ADDRESS] була придбана у його знайомих Войцехівських за кошти [PERSON], які він мав від продажу двох автомобілів та збереження, що відкладав з пенсії декілька років. Свідок [PERSON] в судовому засіданні підтвердила, що вона вела перемови щодо продажу квартири за адресою: м. Новоград-Волинський, вул. Шолом-Алейхема, б. 2, кв. 15, безпосередньо з [PERSON], яка з нею і розраховувалась. Свідок вважала [PERSON] покупцем квартири, яку придбав [PERSON] Особисто [PERSON] та обставини оформлення договору не памятає, у звязку з давністю подій. Свідок [PERSON] у судовому засіданні підтвердив пояснення [PERSON] і [PERSON] про обставини передачі у травні 2013 року коштів у сумі 33 000 доларів США [PERSON] Того ж дня свідок супроводжував [PERSON] у м. Київ, де за суму приблизно 28000 доларів США [PERSON] придбав автомобіль «Лексус». Під час розрахунків також була присутня [PERSON], яка вимагала від продавця розписку про отримання грошей. Разом з тим, вона не брала участі у виборі автомобіля, не називала [PERSON] «чоловіком», їх поведінка не справляла враження, що вони є подружжям. Свідок [PERSON] повідомила суду, що з [PERSON] знайома декілька років. З вересня 2012 року по лютий 2013 року вони разом орендували квартиру за адресою: м. Новоград-Волинський, вул. Шевченка, б. 35, кв. 64, де проживала лише [PERSON], а [PERSON] використовувала частину приміщень для зберігання товару, яким торгувала. Свідок ніколи не зустрічала [PERSON], не чула від [PERSON] про їх стосунки. В орендованій квартирі [PERSON] бувала щодня, але будь-яких осіб крім [PERSON] там не зустрічала, ознак проживання якогось чоловіка та сторонніх речей у квартирі не було. Свідок [PERSON] дав показання про те, що знайомий з [PERSON] приблизно 10 років. Познайомились у спортзалі, де працював свідок. Він бачив [PERSON] разом з [PERSON] у спортзалі. Коли саме це було не памятає. Через деякий час, приблизно 4-5 років назад, [PERSON] сказав свідку, що то була його дівчина і між ними є спір про поділ квартири. При цьому [PERSON] попередив, що може виникнути необхідність підтвердити їх стосунки в суді, на що [PERSON] погодився. Заслухавши пояснення сторін та показання свідків, дослідивши матеріали справи та надані докази, зясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Згідно ст. 81 ЦПК України \~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Позивач стверджує, що проживав з відповідачем [PERSON] однією сімєю без реєстрації шлюбу, в період з липня 2012 року по січень 2014 року, що має наслідком виникнення права спільної сумісної власності на придбане сторонами майно. Суд вважає за необхідне зазначити, що частина позовних вимог сформульована некоректно, оскільки вимога про встановлення факту проживання осіб «як чоловіка та дружини», а також визнання спірної квартири «сумісним майном подружжя» не відповідає змісту правовідносин, що могли існувати між сторонами без реєстрації шлюбу в установленому законом порядку. За положеннями частин 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сімєю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обовязків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обовязків подружжя. Разом з тим, згідно із ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу. Таким чином, правовий режим «спільного майна подружжя» та «спільної сумісної власності чоловіка та жінки, які проживають однією сімєю без реєстрації шлюбу», може бути аналогічним, але не тотожним. При застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що ця норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у таких відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. За приписами ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сімєю і тоді, коли дружина та чоловік, у звязку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що встановлені ч. 2 ст. 3 СК України виключення, згідно з якими подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік з поважних причин не проживають спільно, стосуються лише офіційно зареєстрованих шлюбів. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року по справі №6-97цс11. Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року N11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам дано розяснення, що при застосуванні ст. 74 СК України судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. У даній справі вимога позивача про встановлення факту сумісного проживання з відповідачем [PERSON] повязана з визнанням права власності на спірну квартиру. Оскільки [PERSON] повністю заперечує факт сумісного проживання з [PERSON], та враховуючи зміст позовних вимог, позивач зобовязаний належними та допустимими доказами довести не лише факт сумісного використання житлового приміщення, а комплексний факт проживання сторін однією сімєю без реєстрації шлюбу, в період з липня 2012 року по січень 2014 року (що є частиною позовних вимог). Встановлення такого факту можливо лише у випадку, коли сторони протягом усього спірного періоду вели спільне господарство, були пов'язані спільним побутом, мали єдиний родинний бюджет, разом здійснювали усі побутові витрати, і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Суду не надано доказів на підтвердження таких стосунків між [PERSON] та [PERSON] упродовж усього зазначеного позивачем строку (з липня 2012 року по січень 2014 року). Обставини періодичного тривалого перебування позивача за межами України спростовують його твердження про спільне проживання з [PERSON] однією сімєю протягом зазначеного періоду. Показання свідка [PERSON] суд сприймає критично, оскільки вона є матірю позивача, та під час допиту не приховувала своєї заінтересованості у вирішенні даної справи на його користь. Крім того, стосунки [PERSON] з [PERSON] вона сприймала у контексті оціночних суджень, сформованих сином. Субєктивне ставлення [PERSON] до [PERSON] як до особи, з якою він має намір створити сімю, не може мати правового значення для оцінки існуючих між ними відносин без урахування позиції іншої сторони (у даному випадку - самої [PERSON]О.). Суд також не може визнати свідчення [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], достовірними доказами спільного проживання [PERSON] однією сімєю з позивачем, оскільки повідомлена ними інформація переважно отримана під час спілкування з [PERSON] та з позивачем, або є описанням окремих незначних епізодів спостереження свідками спілкування [PERSON] з [PERSON] На підставі таких свідчень неможливо достовірно встановити період (тривалість) спільного проживання та характер стосунків, що існували між сторонами. Крім того, показання [PERSON] свідчать про намагання [PERSON] цілеспрямовано сформувати у даного свідка враження про існування між [PERSON] та [PERSON] близьких стосунків, з метою підтвердження таких обставин під час судового розгляду. Показання свідка [PERSON] про повну відсутність будь-яких стосунків між його дочкою [PERSON] та позивачем [PERSON] суд також сприймає критично. Оскільки цей свідок є близьким родичем відповідачів, наявні підстави вважати, що він заінтересований у вирішенні спору на їх користь. Разом з тим, суд вважає, що показання [PERSON] частково узгоджуються з показаннями інших свідків про відсутність між [PERSON] та [PERSON] саме близьких стосунків, які можна оцінити як проживання однією сімєю, протягом усього періоду, на який вказує позивач (липень 2012 року січень 2014 року). Так, свідок [PERSON] дала показання про обставини проживання [PERSON] з вересня 2012 року по лютий 2013 року в квартирі за адресою: м. Новоград-Волинський, вул. Шевченка, б. 35, кв. 64. Вона підтвердила, що [PERSON] проживала одна, [PERSON] до неї не приходив, про будь-які стосунки з ним та про наміри створити сімю відповідач свідку не повідомляла. Свідчення [PERSON] є послідовними, не містять суперечностей та не викликають сумнівів у їх правдивості. Суд також бере до уваги показання свідка [PERSON], який повідомив, що був присутній під час придбання [PERSON] у травні 2013 року автомобіля «Лексус», при цьому спостерігав спілкування [PERSON] з [PERSON], яке не містило жодних проявів сімейного звязку між ними, що міг би вказував на те, що вони є подружжям. Суд визнає неналежними доказами надані позивачем копії письмових пояснень (розписок), складених від імені [PERSON], [PERSON] (а.с.10, 11), які містять інформацію про те, що ці особи проводили ремонтні роботи у спірній квартирі, а їх роботодавцем був [PERSON] Позивачем не доведено походження (авторство) цих розписок та обставини їх складання. Разом з тим, сам по собі можливий факт сприйняття виконавцями ремонтних робіт [PERSON] у якості замовника, не є беззаперечним доказом сімейних стосунків сторін або права власності позивача на квартиру. Публікація в місцевій газеті «Звягель» №27 (79) за 05.07.2013 року, на яку посилається позивач, містить інформацію про його близькі стосунки з [PERSON], яку викладено у формі субєктивних оціночних суджень самого позивача. (а.с. 160, 161). Разом з тим, вона не містить будь-якої достовірної інформації про факт можливого проживання [PERSON] однією сімєю з [PERSON] у розумінні цивільного законодавства України та про тривалість таких стосунків. Щодо посилань позивача на встановлення факту його спільного проживання з [PERSON] процесуальними рішеннями в межах кримінальних проваджень, суд зазначає наступне. Частиною 5 статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обовязковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. (ч. 6 ст. 82 ЦПК України) Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обовязковою для суду (ч. 7ст. 82 ЦПК України). Таким чином, посилання суду в тексті вироку від 05.03.2015 року по кримінальному провадженню №1-кп/0285/12/15 на те, що [PERSON] є «співмешканкою» [PERSON] (а.с. 18) не може бути доказом встановлення факту спільного проживання жінки та чоловіка однією сімєю без реєстрації шлюбу. Перш за все, слід враховувати, що такі відносини є сферою цивільного права та не можуть бути встановлені в порядку кримінального судочинства. Крім того, якщо оцінювати наданий вирок суду як офіційний документ, що посвідчує певні події, слід визнати, що він фіксує лише факт перебування сторін в одному помешканні в момент вчинення кримінально карного діяння, але не містить будь-якої інформації про тривалість та підстави їх сумісного проживання, а також характер особистих стосунків протягом усього періоду на який вказує позивач. З аналогічних підстав суд не бере до уваги висновки слідчого Новоград-Волинського МВ УМВС, викладені у постанові від 29.03.2015 року про закриття кримінального провадження №12014060090000228, у зв'язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України (а.с.13-17). Разом з тим, суд зазначає, що пояснення позивача про обставини його проживання у спірній квартирі вказують на те, що він почав проживати там після повернення з РФ наприкінці червня 2013 року та виїхав після конфлікту 17 січня 2014 року. При цьому починаючи з листопада 2013 року [PERSON] вимагала від [PERSON] виселитись з квартири. Таким чином, сам позивач описує спільне проживання з [PERSON] як близькі стосунки, що переривались його виїздами за межі України, та після останнього повернення фактично тривали з червня до листопада 2013 року. У подальшому стосунки різко погіршились, у звязку з запереченнями [PERSON] проти їх спільного проживання. Про наявність між ними конфліктних стосунків також свідчить вирок суду, на який посилається позивач (а.с. 18-21). Ситуацію, коли одна особа тривалий час вимагає від іншої виселення з житлового приміщення, не можна визнати такою що свідчить про проживання цих осіб однією сімєю. Твердження позивача про факт його проживання з [PERSON] однією сімєю протягом зазначеного у позовній заяві періоду також спростовується текстом договору купівлі продажу квартири від 21.08.2013 року, за яким [PERSON] придбав квартиру за адресою: м. Новоград-Волинський, вул. Шолом-Алейхема, б. 2, кв. 15 (а.с.79-81). Так, пункт 1.4 зазначеного договору містить підтвердження, що [PERSON] не перебуває у зареєстрованому шлюбі та ні з ким без укладення шлюбу однією сімєю не проживає. Оскільки договір посвідчено нотаріально, зазначену в ньому інформацію слід визнавати офіційною позицією сторони. За таких обставин, відсутні підстави для задоволення позову в частині встановлення факту спільного проживання [PERSON] з [PERSON], однією сімєю без реєстрації шлюбу, в період з липня 2012 року по січень 2014 року. Щодо позовної вимоги про визнання квартири № 49 по вул. Соборності, б. 9 в м. Новоград-Волинський обєктом права спільної сумісної власності, суд зазначає наступне. Позивачем надано суду копію службової записки від 29.01.2014 року з ПАТ «[PERSON] Аваль» згідно якої 22.02.2013 року [PERSON] перераховував 5000 доларів США [PERSON] (а.с. 7). Мету та підстави цього грошового переказу сторони оцінюють по-різному. Письмового договору щодо умов передачі, використання або повернення цих коштів сторони не уклали. Інших доказів цих обставин суду також не надано. Таким чином, наявний факт добровільної передачі позивачем коштів відповідачу, без належного оформлення волевиявлення щодо правових наслідків такої дії. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 29.03.2013 року [PERSON] придбала у [PERSON] квартиру № 49 по вул. Соборності, б. 9 в м. Новоград-Волинський за 231\~909 грн. (а.с. 8) Згідно п. 4.2 зазначеного договору [PERSON] стверджувала, що у шлюбі та фактичних шлюбних відносинах не перебуває. На момент придбання спірної квартири позивач перебував за межами України, що визнається сторонами та підтверджується наданими доказами. Таким чином, квартира була придбана [PERSON] одноосібно. Сторони у той час спільно не проживали. Позивачем не надано суду будь-яких доказів того факту, що для придбання квартири [PERSON] використала саме кошти, отримані від [PERSON] для цієї мети. За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині визнання спірної квартири обєктом права спільної сумісної власності та визначення частки позивача. Щодо позовних вимог до відповідача [PERSON], суд зазначає наступне. В судовому засіданні сторони визнали, що у 2013 році вони домовились про отримання [PERSON] грошових переказів від [PERSON], з метою зберігання грошей та повернення їх на вимогу [PERSON] Наданими доказами підтверджується та визнано [PERSON] у судовому засіданні факт отримання [PERSON] грошових переказів від [PERSON] на загальну суму 57000 доларів США. В обґрунтування своїх вимог про стягнення зазначеної суми коштів позивач посилається на ст. 1212 ЦК України, яка регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Обєктивними умовами виникнення зобов'язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однiєю особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у iншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Вiдповiдно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивiльнi права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивiльнi права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов'язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання повинно виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства - вiдповiдно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 177 ЦК України обєктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші. Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Згідно з частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вичинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обовязків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України. Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобовязанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання. Якщо ж зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання). Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду України від 02.10.2013 року по справі № 6-88цс13, та від 24.09.2014 року по справі № 6-122цс14, предметом яких були спори про стягнення безпідставно набутих коштів. Зокрема, суд зазначив, що у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно позивачу Як свідчить аналіз матерiалiв справи, відповідач [PERSON] набула майно за існування достатніх правових підстав, у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству, з метою його зберігання та передачі у майбутньому позивачу. Крім того, грошові кошти не передавались у власність чи користування, їх було отримано не як позику чи оплату за надані послуги згідно з договором, а лише як предмет договору зберігання (ст. 936 ЦК України). Показами свідка [PERSON], які узгоджуються з наданою суду розпискою [PERSON] від 02.05.2013 року (а.с.82) підтверджуються обставини повернення [PERSON] частини коштів [PERSON] Використання [PERSON] іншої частини коштів для оплати квартири, яку [PERSON] придбав за договором купівлі продажу підтверджується показами свідка [PERSON] Таким чином, судом встановлено факт виконання відповідачем [PERSON] умов договору зберігання коштів позивача, що спростовує твердження про безпідставність набуття відповідачем спірних коштів. За таких обставин, відсутні правові підстави для задоволення позову в цій частині. Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, полягає: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної немайнової шкоди» з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Позивачем не надано доказів на підтвердження факту наявності моральної шкоди та протиправності дій [PERSON], якими така шкода могла бути заподіяна. Зібраними доказами спростовуються твердження позивача про набуття і збереження відповідачем [PERSON] майна позивача без достатньої правової підстави. За таких обставин, суд відмовляє у задоволенні позовної вимоги про стягнення відшкодування моральної шкоди. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати позивача не підлягають відшкодуванню. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed