Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-02 00:00:00

30.04.2014р. до суду звернулось ПАТ «ДФДК» із позовом до [PERSON], де посилаючись на вимоги ст.ст. 71-72 ЖК України просить визнати останню такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме кімнатою [ADDRESS]. В обґрунтування цієї вимоги зазначило, що відповідачу на підставі ордеру № 2 від 04.02.2008р. була надана в особисте користування зазначена кімната у гуртожитку, який знаходиться на балансі товариства. 28.01.2014р. комісійно був складений акт, за яким [PERSON] з 2012 року не проживає у гуртожитку, її місцезнаходження не відоме. Оскільки останньою заяви щодо збереження за нею жилого приміщення не подано, позивач змушений звернутись до суду із вказаним позовом. Предмет та підстава позову не змінювались, позовні вимоги не збільшувались. Представник позивача - ЧЕРНЯВСЬКА Л.В. в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити, з підстав зазначених, у поданому позові. Відповідач - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала посилаючись не те, що вона за спірною адресою проживала постійно, на тривалий період без поважних причин не відлучалась, а тому підстав для задоволення позову не має. Вислухавши пояснення сторін, покази свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позову позивачу необхідно відмовити, виходячи з наступних підстав: Відповідно до статей 127-129 ЖК України, для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Для тимчасового проживання осіб, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк і потребують поліпшення житлових умов або жила площа яких тимчасово заселена чи яким повернути колишнє жиле приміщення немає можливості, а також осіб, які потребують медичної допомоги у зв'язку із захворюванням на туберкульоз, використовуються спеціальні гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Порядок надання жилої площі в гуртожитках визначається законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. Жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу. Жила площа у спеціальних гуртожитках для тимчасового проживання осіб, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк і потребують поліпшення житлових умов або жила площа яких тимчасово заселена чи яким повернути колишнє жиле приміщення немає можливості, а також осіб, які потребують медичної допомоги у зв'язку із захворюванням на туберкульоз, надається в порядку, що визначається відповідними органами місцевого самоврядування. На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Разом з тим, вирішуючи спори щодо користування житловими приміщеннями в гуртожитках необхідно з'ясовувати правову підставу вселення до гуртожитку та проживання у ньому для вирішення питання щодо поширення на спірні правовідносини положень ЖК України та Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» чи ЦК України. Оскільки для правильного вирішення спорів цієї категорії необхідно розмежовувати підстави виникнення права у особи на користування житловим приміщенням у гуртожитку, оскільки це право може виникнути із житлових правовідносин, тобто з підстав передбачених ЖК України, а саме, ст. 128 ЖК України та Примірним положенням про гуртожитки, так і з цивільно-правових угод, зокрема, укладенням договору оренди житлового приміщення. У випадку, якщо правовою підставою для вселення та проживання в гуртожитку особи слугував договір оренди житлового приміщення, то до спірних правовідносин слід застосовувати правові норми, що регулюють договірні відносини, зокрема, укладення, виконання та припинення цивільно-правових угод. Судом достовірно встановлено, що [PERSON] раніше знаходилась у трудових відносинах із Санаторієм-профілакторієм «Здоров'я» ВАТ «Докучаєвський флюсо-доломітний комбінат». У зв'язку з роботою їй на підставі ордера № 2а від 04 лютого 2008 року, виданого ВАТ «Докучаєвський флюсо-доломітний комбінат», була надана кімната [ADDRESS] (склад сім'ї одна особа, жила площа 18кв.м.). Строк проживання в гуртожитку в ордері не визначений /а.с. 3/. 06 лютого 2008 року [PERSON] у передбаченому законом порядку зареєструвалась за вказаною адресою, про що свідчить Форма А /а.с. 4/ та відомості адресно-довідкового підрозділу ГУДМС України в Донецькій області від 21.05.2014р. /а.с. 8/. Будівля гуртожитку № 1 (інв. № 31009218, рік введення 1958), розташована за адресою: [ADDRESS], знаходиться на балансі ПАТ «Докучаєвський флюсо-доломітний комбінат» /а.с. 7, 34/. 09 липня 2009 року [PERSON], яка була єдиним наймачем спірної кімнати, припинила трудові стосунки з Санаторієм-профілакторієм «Здоров'я» ВАТ «Докучаєвський флюсо-доломітний комбінат» та була звільнена за власним бажанням /а.с. 37-38/. 21 вересня 2012 року між ПАТ «Докучаєвський флюсо-доломітний комбінат» та [PERSON] був укладений договір № 14, за змістом якого комбінат надав, а Наймач отримав у користування кімнату [ADDRESS], жилою площею 18,8кв.м., у гуртожитку ПАТ «ДФДК» строком на 1 рік /а.с. 36/. Отже, між сторонами виникли договірні правовідносини. Відповідно до частини 1 статті 810 ЦК України, за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Частиною 1 статті 811 ЦК України, не передбачено обов'язкового нотаріального посвідчення договору найму житла. Проте, за правилом частини четвертої статті 209 ЦК України, правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Згідно статті 821 ЦК України, договір найму житла укладається на строк, встановлений договором. Якщо у договорі строк не встановлений, договір вважається укладеним на п'ять років. До договору найму житла, укладеного на строк до одного року (короткостроковий найм), не застосовуються положення частини першої статті 816, положення статті 818 та статей 822-824 цього Кодексу. Як уже зазначалося вище, у розділі «Предмет договору» Договору № 14 від 21 вересня 2012 року, спірна жила кімната надана у користування на 1 рік, тобто даний договір діє до 21 вересня 2013 року. Відповідно до частини 2 статті 777 ЦК України, наймач, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору найму на новий строк, зобов'язаний повідомити про це наймодавця до спливу строку договору найму у строк, встановлений договором, а якщо він не встановлений договором, - в розумний строк. Проте, з [PERSON] термін дії Договору продовжено не було, про що було заявлено представником позивача та не спростоване відповідачем, остання не перебуває у трудових відносинах з ПАТ «Докучаєвський флюсо-доломітний комбінат», самостійно звільнити кімнату не бажає, не має переважних прав наймача житла, тому правових підстав для подальшого її проживання у гуртожитку не має, а тому відповідно до вимог закону вона підлягає виселенню без надання іншого житлового приміщення. Не дивлячись на ці обставини та вимоги закону, ПАТ «Докучаєвський флюсо-доломітний комбінат» звернулося до суду із позовом про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням в порядку статей 71-72 ЖК України, які в даній конкретній справі не можуть бути застосовані до виниклих спірних правовідносин. Слід також зазначити, що факт відсутності відповідача у спірному приміщенні понад шести місяців без поважних причин не знайшов свого підтвердження в залі судового засідання під час розгляду даної цивільної справи та спростовується наявними у справі доказами. Так, на підтвердження своїх позовних вимог позивачем у якості доказів надано Акт від 28.01.2014р., складений комісією у складі завідуючої гуртожитком № 1 ПАТ «ДФДК» [PERSON], покоївок [PERSON] і [PERSON], та мешканки гуртожитку [PERSON], який затверджений директором по КіБ ПАТ «ДФДК» (без зазначення ПІБ), а також Акт обстеження матеріально-побутових умов від 18.06.2014р., складений депутатом Докучаєвської міської ради [PERSON] зі слів завідуючої гуртожитку № 1 ПАТ «ДФДК» [PERSON], покоївки [PERSON] та мешканців гуртожитку [PERSON] і [PERSON] /а.с. 5, 18/. До вказаних актів суд відноситься критично, оскільки вони, по-перше, оформлені неналежним чином, зокрема Акт від 28.01.2014р. затверджений підписом невідомої особи та не завірений печаткою ПАТ «ДФДК», Акт обстеження матеріально-побутових умов від 18.06.2014р. не завірений секретарем Докучаєвської міської ради [PERSON] та печаткою цього органу місцевого самоврядування, а по-друге, обставини викладені в цих документах спростовані в судовому засіданні їх підписувачами, а саме [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які будучи допитані в суді у якості свідків зазначили, що відповідачка з'являлась у гуртожитку у період шестимісячного строку, відсутність на протязі якого їй вміняється, та невиключають того, що остання, у час їх відсутності в гуртожитку або в його коридорі, могла непоміченою для них, проходити до своєї кімнати. Слова [PERSON] відносно того, що вона за спірною адресою проживала постійно, на тривалий період без поважних причин не відлучалась, підтвердила в залі судового засідання свідок [PERSON] Боргів зі сплати за користування гуртожитком, за виключенням оплати за червень 2014 року /а.с. 35/, строк щодо внесення якої, за відсутності договірних зобов'язань з цього приводу, виходячи з вимог відповідного закону, ще не сплив, відповідачка не має. Наданий документ під назвою «Обов'язки проживаючих у гуртожитку», має сумнівний характер, оскільки по-перше, він не передбачений Договором № 14 від 21.09.2012р., по-друге, він ніким не підписаний, не затверджений та не засвідчений, а по-третє, про відсутність даних правил у вигляді окремого положення у гуртожитку заявили під час показів зазначені вище свідки. Щодо акту від 30.06.2014р. /а.с. 42/, то він не містить обставин, які мають значення для вирішення справи. Як вбачається з Інформації з Реєстру прав власності на нерухоме майно за серією АКА 322034 від 27.06.2014р., [PERSON] на праві приватної власності належить ? частини квартири № 3, розташованої у будинку № 5 по вулиці Ліхолєтова у місті Докучаєвську Донецької області /а.с. 32/, яка знаходиться в антисанітарному стані та не придатна для проживання, що підтверджено Актом обстеження умов проживання від 27.06.2014р., складеним депутатом Докучаєвської міської ради Донецької області [PERSON], підпис якого завірено секретарем ради [PERSON] та засвідчений печаткою цього органу місцевого самоврядування /а.с. 30/, та поясненнями [PERSON], даними в судовому засіданні. Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно пункту 3 постанов Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Відповідно до статті 19 Конституції України, статті 1 ЦПК України та з урахуванням положення частини четвертої статті 10 ЦПК України, вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом. Наприклад, суд має право вийти за межі заявлених вимог і з власної ініціативи вирішити питання про стягнення аліментів на дитину одночасно з позбавленням батьківських прав (частина друга статті 166 Сімейного кодексу України); застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину (частина п'ята статті 216 Цивільного кодексу України). Отже, визначення предмету та підстави позову лежить виключно на позивачеві. Неправильно обраний позивачем спосіб захисту своїх цивільних прав, позбавляє місцевий суд вийти за межі позовних вимог, а тому у задоволенні позову заявнику необхідно відмовити.

Outcome: dismissed