Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-15 00:00:00

29 жовтня 2019 року позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON], [PERSON], неповнолітнього [PERSON], [INFO], про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням. В обґрунтування вимог зазначила, що вона є власником квартири [ADDRESS], на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом 08 жовтня 2014 року. У квартирі зареєстровані відповідачі, які з 27 жовтня 2012 року не мешкають у належній їй квартирі. Речей відповідачів у квартирі немає. Позивачу важко сплачувати комунальні послуги, вона не може оформити субсидію, так як у квартирі є зареєстровані особи, які, навіть, не є членами її родини. Вважає, що вони втратили право користування вказаним житлом, просила визнати їх такими. У судовому засіданні позивач [PERSON], її представник - адвокат Хмаріна О.В., повністю підтримали доводи позову, просили задовольнити у повному обсязі. Відповідачі [PERSON], [PERSON], неповнолітній [PERSON], будучи у встановленому порядку повідомленими про час і місце розгляду справи, шляхом надіслання судової повістки за місцем реєстрації та розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному веб-порталі «Судова влада України», у судове засідання не прибули, відзиву на позов чи будь-яких інших заяв по суті справи не надали. Представник третьої особи Служби у справах дітей по Лівобережному району управління Служби у справах дітей Маріупольської міської ради - Андрющенко О.М., також у судове засідання не прибула, надавши письмове клопотання про розгляд справи у її відсутність. При винесенні рішення просить урахувати інтереси неповнолітньої дитини. З урахуванням наведених обставин суд вважає за можливе постановити рішення в порядку заочного розгляду справи, що відповідає положенням ст.ст. 223, 280 ЦПК України Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Встановлено, що квартира [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого 08 жовтня 2014 року приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Шпарага С.С., після смерті [PERSON], померлої [INFO]. Як вбачається із рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 04 жовтня 2013 року, було визнано договір дарування квартири [ADDRESS], укладений 21 липня 2012 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Скоробогатько О.В., недійсним, за [PERSON] визнано право власності на зазначену квартиру. Згідно із даними Лівобережного відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради у квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. Пунктом 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. Так, відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Згідно ж із ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В аспекті ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом за наявності двох юридичних фактів: по-перше, відсутність члена сім'ї власника понад 1 рік; по-друге, відсутність поважних причин його не проживання. Окрім наданих письмових доказів непроживання відповідачів у спірному житлі, даний факт підтверджується допитаними у судовому засіданні свідками [PERSON], [PERSON], [PERSON], які попередженні про кримінальну відповідальність за завідом неправдиве показання і відмову від давання показань, та приведені до присяги. З пояснень свідків вбачається, що квартира [ADDRESS] [PERSON] за заповітом, після смерті [PERSON] - бабуся, за якою до смерті доглядала позивач. Їм відомо, що там зареєстровані відповідачі, однак вони там не проживають, їх речі відсутні, квартира пуста. Відповідачі, не прибувши у судове засідання, не побажали реалізувати своє процесуальне право на спростування доводів позову і доказування наявності зв'язку із спірним жилим приміщенням, і тим самим його не оспорюють. Отже, враховуючи, що понад встановлені законодавством строки відповідачі відсутні за місцем реєстрації без поважних причин, суд вважає можливим постановити рішення про визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням, тим самим задовольнивши пред'явлений позов по суті. Крім того, у відповідності до положень ст.ст. 133, 141 ЦПК України суд стягує з відповідачів на користь позивача понесені нею та документально підтверджені витрати з оплати судового збору у сумі 704,80 гривень. Крім того, у відповідності до положень ст.ст. 133, 141 ЦПК України суд стягує з відповідачів на користь позивача понесені нею та документально підтверджені витрати з оплати судового збору у сумі 704,80 гривень. На підставі п. 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», ст. 405 ЦК України,

Outcome: approved