Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-16 00:00:00

29 грудня 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось в суд з позовом до [PERSON] і просить стягнути з неї заборгованість за Генеральною угодою про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт № б/н від 09 листопада 2015 року, яка станом на 10 листопада 2020 року становить 28185,08 грн., з яких: 9297,80 грн. - заборгованість за кредитом, 4,16 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом, 18883,12 грн. - заборгованості за пенею. В обґрунтування заявленого позову вказує, що згідно Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 09 листопада 2015 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 9792,79 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Відповідачка надала свою згоду на те, що підписана угода разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами складає між нею та банком кредитний договір, що підтверджується її особистим підписом у заяві. Проте, в порушення вимог чинного цивільного законодавства України та зазначених умов договору, відповідачка зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконала, у зв`язку із чим станом на 10 листопада 2020 року виникла заборгованість на загальну суму 28185,08, яку позивач просить стягнути з відповідачки разом із понесеними ним витратами по сплаті судового збору. В судове зсідання представник позивача подав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує, просить позов задоволити, у разі відсутності відповідача просить ухвалити заочне рішення. Відповідачка [PERSON] подала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги визнала в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту та відсотками, в частині стягнення пені просила відмовити. Також просила зарахувати в погашення боргу суму в розмірі 2102 грн., сплачену нею на користь АТ КБ «ПриватБанк», на підтвердження чого надала чек. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши надані докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 16 січня 2012 року на підставі поданої [PERSON] анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку позивач надав їй кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. 09 листопада 2015 року між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт. Згідно п. 1.1.1. вказаної Генеральної угоди сторони домовилися зменшити розмір заборгованості, що виникла в період з дати надання позичальнику кредиту, а саме відсотки на 998,59 грн., комісію на 287,62 грн., пеню на 0,0 грн., штраф на 629,5 грн. Відповідно до п. 1.1.2 Генеральної угоди заборгованість по договору із дати підписання Генеральної угоди складає 9897,80 коп. У відповідності до п. 1.2. Генеральної угоди з метою забезпечення виконання зобов`язань за договорами позичальник зобов`язується в день підписання Генеральної угоди мати залишок на будь-якому відкритому в банку рахунку в розмірі 600 грн. Також відповідно до п. 2.1. Генеральної угоди банк надає позичальнику строковий кредит в сумі 9297,80 на строк 6 місяців з 09 листопада 2015 року по 31 травня 2016 року в обмін на зобов`язання позичальника повернути кредит та сплатити проценти в розмірі 0,001 % в місяць на суму залишку заборгованості по кредиту. У п. 2.2. Генеральної угоди сторони визначили, що у відповідності до ст. ст. 212, 611, 651 ЦК України у разі прострочення сплати заборгованості, позичальник сплачує банку штраф в розмірі 1915,71 грн. У вказаній угоді міститься підпис [PERSON] та відповідального працівника банку. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. За змістом статей 626, 628ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Як вбачається із тексту Генеральної угоди від 09 листопада 2015 року, яка підписана відповідачкою, остання погодилась з розміром наданого їй кредиту, порядком сплати процентів за використання кредитних коштів та розміром фіксованого штрафу у разі недотримання нею своїх зобов`язань. Згідно з наданим позивачем розрахунком, станом на 10 листопада 2020 року у [PERSON] перед банком наявна заборгованість за тілом кредиту у розмірі 9297,80 грн., за відсотками за користування кредитом - 4,16 грн. Таким чином, враховуючи, що [PERSON] погодилась на умови, викладені у тексті Генеральної угоди від 09 листопада 2015 року, позовні вимоги банку в частині стягнення з неї заборгованості по тілу кредиту та відсотках підлягають задоволенню. Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постановах Верховного Суду від 03.10.2019 року у справі № 342/180/17, від 11.09.2019 року у справі № 497/1623/17-ц, від 02.10.2019 року у справі № 466/7035/14-ц. Разом з тим, згідно з п. 2.8. вказаної Генеральної угоди відповідачка зобов`язалась при порушенні нею умов даної угоди сплатити банку пеню, розмір якої зазначений в Умовах та правилах надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк». Проте, як вбачається зі змісту Генеральної угоди від 09 листопада 2015 року розмір пені та порядок її сплати сторонами угоди не визначено. Позивач, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив стягнути пеню за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за Генеральною угодою від 09 листопада 2015 року, посилався на Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті: https://privatbank.ua/rules/, як невід`ємні частини спірного договору. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови розуміла відповідачка та ознайомилась і погодилась з ними, підписуючи Генеральну угоду від 09 листопада 2015 року, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядку нарахування. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, надані банком Витяг з Умов та Правил не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Такі висновки, відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131-цс/19. Згідно з частиною 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, який містяться в матеріалах даної справи не містить підпису відповідачки, тому його не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 09 листопада 2015 року шляхом підписання Генеральної угоди (Постанова Верховного Суду від 04.09.2019 року у справі №332/1810/16-ц, провадження № 61-19765 св18). Таким чином, у задоволенні вимог позивача про стягнення з відповідачки пені слід відмовити. При цьому, позовні вимоги в частині стягнення з відповідачки заборгованості по тілу кредиту в сумі 9297,80 грн. та заборгованості по відсотках в сумі 4,16 грн. підлягають задоволенню, оскільки їх розмір був визначений сторонами у підписаній ними Генеральній угоді від 09 листопада 2015 року. Отже, загальний розмір заборгованості, розмір якої підтверджено доказами і який підлягає стягненню з відповідачки [PERSON] на користь позивача становить 9301,96 грн. (9297,80 грн. + 4,16 грн.). Разом з тим, суд не вбачає правових підстав для зарахування 2102,00 грн. в погашення заборгованості, оскільки наданий відповідачкою чек від 21 січня 2021 року не дозволяє безсумнівно встановити, що ця сума сплачувалася в погашення заборгованості саме за спірним кредитним договором від 09 листопада 2015 року. При розподілі судових витрат суд враховує пропорційність задоволених вимог. Позов заявлено з ціною 28185,08 грн., а задоволено на суму 9301,96 грн., тобто на 33 % (9301,96 х 100 : 28185,08). За таких обставин з відповідачки на користь позивача слід стягнути 663 грн. 96 коп. судового збору (2102 х 33 %).

Outcome: partial