Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-05 00:00:00

30.06.2016 року [PERSON] (далі - позивач (відповідач за зустрічним позовом)звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач (позивач за зустрічним позовом), у якому просить суд: припинити право власності [PERSON] на 1/4 частки приміщення [ADDRESS] визнати за позивачем право власності на 1/4 частки приміщення [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовано тим, що йому належить 3/4 частки приміщення [ADDRESS] , на підставі договору дарування № 2135 від 15.09.2015 року. Власником іншої частини приміщення, а саме 1/4 частки приміщення є [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу № 112 від 30.06.2011 року. Оскільки відповідач не користується своєю часткою гаража , не утримує і не оплачує комунальні послуги, більше того створює перешкоди у спільному користуванні майном, позивач запропонував викупити його частку за договірною ціною,однак, домовленості щодо вартості викупу не було досягнуто. Згідно звіту про оцінку майна, складеним 20.06.2016 року, ринкова вартість ј частки приміщення [ADDRESS] , складає 106 200,00 грн.За таких обставин, а також посилаючись на неможливість досягти згоди щодо спільного користування спірнимнерухомим майном, позивач звернувся до суду з вказаним позовом. Ухвалою від 13.07.2016 року відкрито провадження у цивільній справі за вказаним позовом. Крім того, під час розгляду справи в суді відповідачем було подано зустрічний позов до [PERSON] , прийнятий судом до спільного розгляду з первісним позовом 23.11.2017 року, згідно якого [PERSON] ,з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог від 14.03.2018 року, просить суд: усунути йому перешкоди у користуванні майном з боку [PERSON] у реалізації права власності [PERSON] на 1/100 частину приміщення [ADDRESS] , а також стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 75000, 00 грн. збитків та стягнути з [PERSON] судовий збір у розмірі 1280,00 грн. Не погоджуючись з вимогами зустрічного позову, 27.02.2018 року [PERSON] через канцелярію суду подав відзив на зустрічну позовну заяву, у якому, просив відмовити у задоволенні зустрічного позову, посилаючись на безпідставність зустрічних позовних вимог. Ухвалою від 11.09.2018 року справа прийнята до провадження суддею Савицьким О.А. Представник позивача(відповідача за зустрічним) в судовому засіданні позовні вимоги за первісним позовом підтримала, при цьому проти позовних вимог зустрічного позову заперечувала. Відповідач (позивач за зустрічним) та його представник. в судовому засіданні зустрічний позов підтримали, ащодо задоволення первісного позову - заперечували в повному обсязі. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд прийшов до висновку, що первісний позов задоволенню не підлягає, а зустрічний позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що спірним майном є приміщення [ADDRESS] . Відповідно до договору купівлі - продажу№ 1125від 30.06.2011 року, відповідно до якого [PERSON] передав у власність [PERSON] 1/100 частки житлового будинку за номером [ADDRESS] , а також 1/4 частки [ADDRESS] . Прицьому інша частина спірного нерухомого майна, а саме 3/4 частки приміщення [ADDRESS] , відповідно до договору дарування № 2135 від 15.09.2015 року належить [PERSON] . Звертаючись до суду з позовом, позивач (відповідач за зустрічним), як на підставу для його задоволення, зазначив, що спірним нерухомим майном відповідач (позивач за зустрічним) не користується, не оплачує комунальні послуги та створює перешкоди в спільному користуванні. Натомість, в судовому засіданні встановлено, що позивач (відповідач за зустрічним) не надає доступ до належного відповідачу (позивачу за зустрічним) нерухомого майна та всіляко перешкоджає йому у користуванні спірним нерухомим майном. Згідно зі ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.1 ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Як визначено ч.1 ст.356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Статтею 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. За таких обставин, оскільки судом не встановлено та позивачем не доведено факту перешкоджання відповідачем (позивачем за зустрічним)користування спірним нерухомим майном, а наявний конфлікт між [PERSON] та [PERSON] з приводу користування 1/4 частки приміщення № 74 (гараж), який проявляється в не допуску саме позивачем відповідача до вказаного приміщення, ненаданні ключів від замка на вхід до цього приміщення, більше того, 1/4 частки приміщення [ADDRESS] , не може вважатися незначною, оскільки це фактично окреме паркомісце в спільному гаражі, а тому припинення права власності на вказане майно буде суперечити конституційним нормам щодо непорушності приватної власності,у зв`язку з чимсуд приходить до висновку, що первісний позов не підлягає задоволенню. Щодо вимог за зустрічної позовною заявою [PERSON] , варто зазначити, наступне. Відповідно до ч.ч.1,3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. При цьому, згідно зі ч.1 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тією частиною спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Отже, виходячи з аналізу вищенаведених положень ст. 358 ЦК України, первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. Разомз тим, відповідно до положень ст.ст. 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. При цьому, такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. Звертаючись до суду із зустрічним позовом, [PERSON] , як на підставу для його задоволення, посилається на те, що останній не може користуватися своєю власністю, через засмічення гаражу та фактичної відсутності місця для паркування його транспортного засобу, крім того, [PERSON] були змінені замки на ролетах, що в свою чергу, призвело до конфлікту між співвласниками та створення [PERSON] перешкод у користуванні належним йому майном. Як вже зазначалося вище, [PERSON] є власником 1/4 частки [ADDRESS] , на підставі договору купівлі - продажу № 1125 від 30.06.2011 року. Як роз`яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.33 постанови від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого:відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Таким чином, оскільки судом встановлено, що [PERSON] своїми діями вчиняє перешкоди у користуванні [PERSON] спільним майном, суд приходить до висновку, що вимоги зустрічного позову підлягають задоволенню в частині зобов`язання [PERSON] усунути перешкоди у користуванні належним [PERSON] на праві власності майном, а саме 1/4 часткою приміщення [ADDRESS] , шляхом надання [PERSON] доступу до вказаного нежитлового приміщення та дублікату ключів від цього приміщення, виготовлених за його рахунок. Щодо вимог за зустрічним позовом в частині стягнення збитків у вигляді неодержаного доходу внаслідок протиправних дій позивача (відповідача за зустрічним позовом),суд зазначає наступне. Судом встановлено, що 15.09.2015 [PERSON] став власником 3/4 частки приміщення [ADDRESS] ,на підставі договору дарування № 2135 від 15.09.2015 року. Разом з тим, договір оренди, на який посилається відповідач (позивач за зустрічним), як на підставу для стягнення з [PERSON] на його користь збитківу вигляді неодержаного доходу, був укладений ним ще 26.03.2012 року та діяв до дати припинення - 30.04.2012 року(п.1.4 договору оренди). Звертаючись до суду із зустрічним позовом, відповідач(позивач за зустрічним)просить стягнути з [PERSON] на його користь збитки, які йому були завдані,починаючи з 15.09.2015 рокута до дати подання ним вказаного позову,тобто фактично до того, як [PERSON] (відповідач за зустрічним позовом) став власником частки приміщення[ADDRESS] . При цьому,відповідачем(позивачем за зустрічним) не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту завдання йому збитків [PERSON] (відповідачем за зустрічним позовом) саме після набуття ним права власності на спірне приміщення. За таких обставин,оскількивідповідачем (позивачем за зустрічним)не доведено завдання йому збитків з боку [PERSON] у вигляді неодержаного доходу за період з 15.09.2015 року по 23.11.2018 року,суд приходить до висновку, що зустрічний позов у даній частині вимогє необґрунтованим та задоволенню не підлягає. Крім того, відповідно до ст.ст. 133, 141 ЦПК України з [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в сумі 640,00 грн.

Outcome: partial