Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-28 00:00:00

29 травня 2017 року позивач [PERSON] звернулася до Хотинського районного суду Чернівецької області з позовною заявою до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову зазначає, що [PERSON] є власником житлового будинку №21, що знаходиться по вул. 40-річчя Перемоги в с. Клішківці Хотинського району Чернівецької області. За вказаною адресою також зареєстровані: чоловік [PERSON], [INFO], син [PERSON], [INFO], невістка [PERSON], [INFO], внук [PERSON], [INFO], внучка [PERSON], 2001р.н. Згідно з рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 15.04.2013р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Однак фактично подружжя не проживало разом ще з 2003 року. Позивачка зазначає, що її колишня невістка [PERSON] в телефонному режимі повідомила про те, що разом із дітьми виїхали в іншу країну (Італію) і проживають там вже понад 13 років. На усні прохання відповідачів знятися з реєстрації, останні повідомили, щоб позивач в судовому порядку визнавала їх такими, що втратили користування житловим приміщенням. Факт не проживання відповідачів у будинку позивачки підтверджується актом перевірки факту проживання, згідно якого відповідачі з 2003 року по даний час не проживають за адресою в с. Клішківці, вул. 40-річчя Перемоги, 21 та виїхали за межі України. Крім цього, позивач пояснює, що не має можливості оформити соціальні виплати та субсидії, оскільки в будинку зареєстровані особи, які фактично там не проживають. Також даний факт обмежує позивачку в праві розпорядження своєю власністю. Підтримуючи вищевикладене, просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та усунути перешкоди у користуванні власним житлом шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим будинком. Ухвалою суду від 03.08.2017р. залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів [PERSON] у справах дітей Хотинської РДА Чернівецької області, оскільки рішення суду може вплинути на права та обовязки неповнолітньої [PERSON], 19.11.2001р.н. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявилася, але від її представника [PERSON] на адресу суду надійшла заява, в якій вона просить справу слухати у їх відсутності, позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити в повному обсязі. Проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не зявилися, хоча були належним чином повідомлені про день та час слухання справи, заяви про розгляд справи у їх відсутності суду не надали, доводів позивача не спростували. Тому суд зі згоди позивача ухвалює в справі заочне рішення. Згідно ч. 4 ст. 169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч.1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Представник третьої особи, в судове засідання не зявився, хоча належним чином був повідомлений про день та час слухання справи, про причини суду не повідомив. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] на праві власності належить житловий будинок №21, що знаходиться по вул. вул. 40-річчя Перемоги у с. Клішківці Хотинського району Чернівецької області, що підтверджується Свідоцтвом про право власності від 16.11.2012р. та Витягом про державну реєстрацію прав від 18.12.2012р. (а.с.8-9). Відповідно до довідки Клішковецької сільської ради №952 від 18.04.2017р. до складу сімї [PERSON], [INFO] належать: [PERSON] 1937р.н. чоловік, [PERSON], [INFO] син, [PERSON] , [INFO] невістка, [PERSON], [INFO] внук, [PERSON], [INFO] - внучка (а.с.12). Рішенням Хотинського районного суду від 15.04.2013р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.10). 10.05.2017 року комісією у складі депутата сільської ради [PERSON], сусідів [PERSON] та [PERSON] було складено акт перевірки факту проживання №1079. При перевірці встановлено, що дійсно [PERSON], [INFO] з 2003 року не проживає в господарстві [PERSON]; [PERSON], [INFO] з 2012 року не проживає в господарстві [PERSON]; [PERSON], [INFO] з 2016 року не проживає в господарстві [PERSON] за адресою: с. Клішківці, вул. 40-річчя Перемоги, 21. Також зазначено, що вказані особи вибули за межі України (а.с.11). Відповідно до ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Права власника житлового будинку, визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК Української PCP, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Статтею 328 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст. 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Також ст. 391 ЦК України надає власнику майна право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ст. 310 Цивільного кодексу України, фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Відповідно ст.150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що [PERSON], [INFO] з 2003 року не проживає в господарстві [PERSON]; [PERSON], [INFO] з 2012 року не проживає в господарстві [PERSON]; [PERSON], [INFO] з 2016 року не проживає в господарстві [PERSON] за адресою: с. Клішківці, вул. 40-річчя Перемоги, 21. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 64, ч. 3 ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника житлового приміщення віднесено дружину (чоловіка) власника житла (якщо стосовно цього житла у подружжя не виникло право спільної власності), їх дітей та батьків, а також інших осіб, якщо вони постійно проживають спільно з власником житла та ведуть з ним спільне господарство. На підставі ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. Таким чином, при вирішенні питання про втрату членом сім'ї власника житла права на користування жилим приміщенням з'ясуванню підлягає як строк його відсутності, так і поважність причини такої відсутності. У пункті 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, ч.1 ст. 405 ЦК України). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК України, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. З врахуванням зазначеного, суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення ст. 405 ЦК України. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. У цьому випадку положення ст. ст. 71, 72 ЖК України застосуванню не підлягають. З матеріалів справи вбачається, що члени сімї позивачки не проживають за адресою: с. Клішківці, вул. 40-річчя Перемоги, 21, а саме: [PERSON], [INFO] з 2003 року не проживає в господарстві [PERSON]; [PERSON], [INFO] з 2012 року не проживає в господарстві [PERSON]; [PERSON], [INFO] з 2016 року не проживає в господарстві [PERSON], оскільки вибули за межі України. Відповідачами дані обставини не спростовані. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Відповідно до ч. 3 ст. 60 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.3 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Наведені докази підтверджують те, що відповідачі [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] не проживають у вказаному будинку понад один рік без поважних причин, тому суд вважає, що вони втратили право користування вказаним житлом. Що стосується відповідача [PERSON], [INFO], то позивачем не зазначено та не доведено відсутність останньої понад один рік, оскільки судом встановлено, що [PERSON] не проживає в господарстві [PERSON] з 2016 року, однак не встановлено з якого саме місця, що унеможливлює встановити період відсутності відповідача [PERSON] Крім того, судом враховується, що відповідно до відповіді сектору адресно-довідкової роботи Управління ДМС України від 15.06.2017р. [PERSON], 19.11.2001р. не значиться за адресою: Чернівецька область, Хотинський район, с. Клішківці, вул. 40-річчя Перемоги, 21 (а.с.24). За таких обставин, в задоволенні позову до відповідача [PERSON], [INFO], слід відмовити, у звязку з безпідставністю позовних вимог. У відповідності до ст.88 ЦПК України з відповідачів [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 640,00 грн., по 320,00 грн. з кожного.

Outcome: partial