Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-15 00:00:00

30.01.2018 [PERSON] звернулася до суду з позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області, в якому просить визнати незаконним та скасувати наказ в.о. начальника управління виконавчої дирекції Фонду оціального страхування України у Житомирській області [PERSON] № 415-к від 19.12.2017 року про звільнення з роботи [PERSON] у зв'язку із скороченням чисельності та штату працівників згідно з п.1 ст. 40 КЗпП України; поновити [PERSON] на посаді головного спеціаліста відділу обліку страхувальників Житомирського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області з 30 грудня 2017 року; стягнути з управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України Житомирській області на її користь середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу з 30 грудня 2017 року по день поновлення на роботі; рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць допустити до негайного виконання; стягнути з відповідача судові витрати. Позивач вказує, що 03.10.2005 року прийнята на роботу на посаду провідного спеціаліста сектору внесків та реєстрації страхувальників на підставі наказу начальника управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань Житомирської області №01-07 від 03.10.2005 року. Наказом №11 від 01.11.2005 року переведена на посаду провідного спеціаліста відділу реєстрації та збору внесків страхувальників. Наказом №106-к від 31.12.2010 року переведена на посаду провідного спеціаліста відділу по роботі з роботодавцями. Наказом №109-к від 29.12.2012 року переведена на посаду головного спеціаліста відділу по роботі з роботодавцями. Наказом №94-к від 29.09.2014 року переведена на посаду головного спеціаліста відділу обліку страхувальників. У звязку з реорганізацією Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань наказом №93-к від 24.07.2017 року позивача звільнено з роботи в порядку переведення до Житомирського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області, згідно п.5 ст.36 КЗпП України. 01.08.2017 року позивача прийнято на роботу в порядку переведення на посаду головного спеціаліста відділу обліку страхувальників Житомирського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області. 19.12.2017 року відповідачем видано наказ № 415-к про звільнення позивача з займаної посади 29 грудня 2017 року у звязку із скороченням чисельності та штату працівників згідно з п.1 ст. 40 КЗпП України. Вважає своє звільнення та процедуру його проведення таким, що не відповідає вимогами чинного законодавства, оскільки незавчасно (не пізніше як за три місяці до намічуваних звільнень) попереджено профспілкову організацію про заплановане вивільнення працівників, відповідачем не враховано високу кваліфікацію та продуктивність праці позивача перед іншими працівниками, що були переведені на інші посади, не запропоновано позивачеві інші посади, зокрема і до інших структурних відділень. Крім того, зазначає, що в порушення вимог ст.49-2 КЗпП України відповідач вручив їй попередження про персональне звільнення не за два місяці, а тільки за 9 днів до звільнення 20.12.2017 року, тому просить задовольнити її вимоги. Ухвалою судді від 06.02.2018 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін у судове засідання (а.с.58-59). Ухвалою судді від 21.02.2018 року задоволено клопотання представника відповідача про розгляд справи в порядку загального позовного провадження (а.с.65). 23.02.2018 відповідачем до суду подано відзив на позовну заяву (а.с.68-71), в якому відповідач не визнав позовні вимоги посилаючись на те, що 24.10.2017 року управлінням видано наказ №90-ос Про попередження працівників про зміни в організації виробництва праці. 25.10.2017 на виконання вимог наказу №90-ос від 24.10.2017, позивачу вручено попередження про зміни в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці, зокрема про зміну найменування посади, які вступлять в дію з 01.01.2018 року та про майбутнє звільнення, з яким позивач ознайомилась під підпис без заперечень 26.10.2017. 19.12.2017 року позивачеві вручено друге попередження, яким повідомлено, що згідно з штатним розписом, який вступає в силу 01.01.2018 року, відділ обліку страхувальників ліквідовано, посада позивача скорочується та вакантні посади відповідно до фаху відсутні, з яким позивач ознайомилася під підпис 20.12.2017 року. Згідно штатного розпису, який вступив в дію 01.01.2018 року відділ обліку страхувальників в якому працювала позивач ліквідовано, новий відділ та вакантні посади не створено. На дату звільнення позивача, вакансії за відповідною спеціальністю та інша робота відсутні, тому просив у задоволенні позову відмовити. 05.03.2018 позивачем подано відповідь на відзив (а.с.90-93). Позивач зазначає, що посилання відповідача про вручення попередження про зміни в організації праці та про можливе звільнення є загальним, неконкретизованим попередженням, що суперечить ст.49-2 КЗпП України, якою вимагається персональне попередження кожного конкретного працівника. Наступне вже персональне попередження від 19.12.2017 року, яке позивач отримала 20.12.2017 було вручене позивачеві не за два місяці, а за девять днів до звільнення 20.12.2017 року. За вказане порушення на відповідача накладено штраф у розмірі 3200 грн. Крім того, відповідач взагалі не зробив порівняльного аналізу продуктивності праці та кваліфікації працівників, які залишаються на роботі, і тих які підлягають звільненню, вакантні посади позивачеві пропонувалися вже після звільнення з роботи. В судовому засіданні представник позивача підтримала заявлені позовні вимоги та просила їх задовольнити з підстав, викладених у позові. Представники відповідача в судовому засіданні просили відмовити у задоволенні позовних вимог. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов наступного висновку. Встановлено, що [PERSON] 03.10.2015 року прийнята на роботу на посаду провідного спеціаліста сектору внесків та реєстрації страхувальників, 01.11.2005 року переведена на посаду провідного спеціаліста відділу реєстрації та збору внесків страхувальників. 04.01.2011 року переведена на посаду провідного спеціаліста відділу по роботі з роботодавцями. Наказом №109-к від 29.12.2012 року переведена на посаду головного спеціаліста відділу по роботі з роботодавцями. Наказом №94-к від 29.09.2014 року переведена на посаду головного спеціаліста відділу обліку страхувальників. 01.10.2014 переведена на посаду головного спеціаліста відділу обліку страхувальників. 31.07.2017 звільнена з займаної посади в порядку переведення до Житомирського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Житомирській області згідно п.5 ст.36 КЗпП України.01.08.2017 прийнята в порядку переведення на посаду головного спеціаліста відділу обліку страхувальників Житомирського відділення, що підтверджується копією трудової книжки (а.с.11-14). 24.10.2017 року Управлінням виконавчої дирекції фонду у Житомирській області, видано наказ №90-ос Про попередження працівників про зміни в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці (а.с. 39). Вказаним наказом, зобовязано відділ кадрів до 01.11.2017 року провести передбачені чинним законодавством заходи щодо попередження працівників управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області та його відділень та забезпечити ознайомлення під підпис з письмовими попередженнями про зміну істотних умов праці працівників управління виконавчої дирекції фонду. Начальникам відділень управлінь управління виконавчої дирекції фонду до 27.10.2017 року забезпечити ознайомлення під підпис з письмовими попередженнями про зміну істотних умов праці працівників відділень; до 30.10.2017 письмово проінформувати начальника управління виконавчої дирекції Фонду та надати відділу кадрів другі примірники повідомлень з підписами працівників про ознайомлення. 25.10.2017 року за №10-263 на виконання наказу від 24.10.2017 року №90- ос, відповідно до вимог ст.32 КЗпП України позивачу було вручено попередження про зміни в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці, зокрема про зміну системи оплати та стимулювання праці, розміру посадового окладу, зміну найменування посади, які вступлять в дію з 01.01.2018 та про можливе майбутнє звільнення з яким позивач ознайомився під підпис 26.10.2017 року (а.с. 80). Відповідно до ст. 32 КЗпП України, у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу, а саме відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці. Наказом №415-к від 19.12.2017 [PERSON] звільнено з посади головного спеціаліста відділу обліку страхувальників Житомирського відділення управління виконавчої дирекції Фонду у Житомирській області, з посади 29.12.2017 у звязку із скороченням чисельності та штату працівників, згідно п.1 ст.40 КЗпП України (а.с.38). Згідно п. 1 статті 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Відповідно до п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 за №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Постановою правління Фонду соціального страхування України від 12.09.2017 року №47 «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України», у відповідності до вимог статті 7 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування», затверджено з 01.01.2018 року граничну чисельність працівників Фонду у кількості 5192 штатних одиниці, у тому числі граничну чисельність працівників виконавчої дирекції Фонду 188 штатних одиниць. (а.с.77). Наказом виконавчої дирекції фонду соціального страхування України від 23.10.2017 року №560 «Про затвердження граничної чисельності працівників робочих органів виконавчої дирекції Фонду соціального страхування в Житомирській області», відповідно до постанови правління Фонду соціального страхування України від 12.09.2017 №47, затверджено граничну чисельність працівників управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Житомирській області та його відділень у кількості 140 штатних одиниць та зобов'язано начальника управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Житомирській області провести до 01.11.2017 р. передбачені чинним законодавством заходи щодо попередження працівників управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області та його відділень про зміни в організації виробництва і праці та про зміну істотних умов праці (а.с.78). З матеріалів справи вбачається, що листом 19.12.2017 року за № 10-1239 в.о. начальника управління виконавчої дирекції фонду у Житомирській області Фонду соціального страхування України, повідомлено [PERSON] про те, що відповідно до наказу управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області від 24.10.2017 року № 90-ос «Про попередження працівників про зміни в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці» згідно з штатним розписом, який вводиться в дію з 01.01.2018 року посада, яку позивач обіймає, скорочується. Вакантні посади відповідно до її фаху відсутні. У звязку з чим, [PERSON] підлягає звільненню згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України з виплатою згідно зі статтею 44 КЗпП України вихідної допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати (а.с. 81). Проаналізувавши надані докази, оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку, що відповідач не повідомив належним чином позивача про її звільнення за 2 місяці у звязку з скороченням чисельності штату працівників згідно п.1. ст. 40 КЗпП України. Повідомленням від 25.10.2017 здійсненим відповідачем, [PERSON] попереджено про зміни в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці відповідно до ст.32 КЗпП України, про звільнення з посади з підстав скорочення чисельності штату працівників за ст.40 КЗпП України, відповідач повідомив [PERSON] лише 19.12.2017 року. Таким чином, звільнення позивача проведено з порушенням встановленого порядку, а тому суд визнає незаконним та скасовує наказ в.о. начальника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Житомирській області від 19.12.2017 року № 415-к про звільнення [PERSON] та поновлює останню на роботі. Щодо доводів позивача про те, що їй не запропоновано переведення на жодну з посад у реорганізованій структурі відповідача. Вирішуючи питання про законність звільнення позивача суд враховує, що однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Частиною другою статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Згідно з частинами першою та третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у звязку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обовязок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобовязаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року по справі 6-40цс15. У постанові Верховного Суду України від 18 жовтня 2017 року по справі № 6-1723цс17 вищевказана правова позиція набула логічного розвитку та деталізації, а саме Верховний Суд України вказав, що оскільки обовязок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обовязок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які зявилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. Крім того, суд, розглядаючи справу про поновлення на роботі, має належним чином зясувати чи не користувався позивач переважним правом на залишення на роботі. Як вбачається із довідки про наповненість посад (а.с.174) з дня попередження позивача про звільнення до дня розірвання трудового договору на підприємстві були наявні вільні посади, зокрема посада головного спеціаліста відділу страхових виплат та медико-соціальних послуг, яка позивачу запропонована не була. Крім того, на день звільнення [PERSON] 29.12.2017 року у відповідача та по його структурним підрозділам у Житомирській області були вакантні й інші посади. Згідно ч.3 ст.1 Закону України Про зайнятість населеня вакансія - вільна посада (робоче місце), на яку може бути працевлаштована особа; В постанові судової палати в цивільних справах Верховного суду України від 09 серпня 2017 року №6-1267цс17, зазначено, що Роботодавець зобовязаний запропонувати працівнику, який вивільняється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника. Отже, при вивільненні працівнику слід запропонувати роботу за відповідною професією (спеціальністю), а за її відсутності іншу роботу, яку б працівник зміг виконувати виходячи з рівня освіти, кваліфікації, набутого практичного досвіду, ділових якостей, стану здоровя, тощо. Таким чином, підприємство має запропонувати іншу роботу, а не вакантну посаду чи іншу постійну роботу. Тобто, працівнику можна пропонувати будь-яку іншу роботу в тому числі і за строковим договором (зокрема для заміщення тимчасово відсутнього працівника). На думку суду, з боку відповідача по відношенню до позивача не було виконано обовязку по працевлаштуванню шляхом пропонування всіх інших вакантних посад (іншої роботи), які зявилися на підприємстві з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору (тобто з 24.10.2017 року по 02.01.2018 року) та які позивач могла обіймати з урахуванням її освіти, кваліфікації та досвіду роботи. Зважаючи на те, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження факту пропонування позивачу під час звільнення переведення на іншу роботу та факту відмови останнього від такого переведення, враховуючи незаперечення зазначеного представником відповідача, суд дійшов висновку, що останнім порушено одну із гарантій законних інтересів працівника при розірванні трудового договору на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, що дає підстави вважати про незаконність звільнення позивача із займаної посади. Згідно із ч. 1 ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Системний аналіз вищевказаних норм КЗпП України дозволяє суду дійти висновку про те, що трудовим законодавством встановлено принцип пріоритетного працевлаштування працівників, які підлягають скороченню. Вказаний принцип застосовується не менше ніж протягом двох місяців до часу звільнення працівника та розповсюджується на всі випадки звільнення вакансій на підприємстві. Тобто, в разі звільнення вакантної посади на підприємстві, де відбувається скорочення чисельності або штату працівників, така посада має бути запропонована в тому числі тим працівникам, яким вона підходить за відповідною професією чи спеціальністю та які підлягають скороченню. При цьому, в разі наявності згоди на переведення на вакантну посаду від декількох працівників, один з яких підлягає скороченню, посада має бути надана тому з них, хто має переважне перед іншими працівниками право на зайняття цієї посади за критеріями, викладеними в ст. 42 КЗпП України. Верховний Суд у Постанові від 23 січня 2018 року №273/212/16ц вказав на те, що саме відповідач повинен довести той факт, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю. Згідно ст.235 КЗпП у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі. При винесенні рішення про поновлення на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Відповідно до п.8 розділу чотири Постанови КМУ №100 від 08.02.1995 року «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» зарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Згідно довідки про середню заробітну плату № 73 від 10.01.2018 року середньоденний заробіток позивача становить 539 грн. 65 коп. (а.с. 25). Позивач звільнена з 29.12.2017 року, а тому станом на 16 липня 2018 року стягненню підлягає 71 773,45 грн. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір за дві вимоги немайнового характеру та одну вимогу майнового характеру у сумі 2114,40 грн., оскільки позивач була звільнена від сплати судового збору за подання даного позову.

Outcome: approved