Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-20 00:00:00

29 травня 2019 року позивач звернулась до суду з позовною заявою, в якій просила ухвалити рішення, яким: -визнати недійсним п.5.7.3 Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та п.4 заяви до приєднання до нього № 100967287701 від 25.01.2018 року, укладеного між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний Банк»; -виключити комісію з Графіку щомісячних платежів за Договором комплексного банківського обслуговування фізичних осіб за заявою про приєднання до нього за № 100967287701 від 25.01.2018 року, укладеного між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний Банк»; -визнати незаконним нарахування неустойки за прострочення комісії в сумі 2286,14 грн.; -зобов`язати Публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» здійснити зарахування внесеної суми комісії та суми неустойки за прострочення комісії, сплаченої на момент набрання рішення суду законної сили, в рахунок погашення тіла кредиту за заявою про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб №100967287701 від 25.01.2018 року, укладеного між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний Банк» та повернути позивачу надлишково сплачені кошти шляхом перерахування на рахунок позивача в банківській установі. В обґрунтування позову, позивач вказала на те, що 25 січня 2018 року між Публічним акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний Банк» та [PERSON] було укладено Договір комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, а саме заяву про приєднання до нього за №100967287701. Відповідно до п.5.7.1 Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, проценти за користування Споживчим кредитом та комісії встановлюються у фіксованому розмірі і підлягають сплаті Клієнтом по день фактичного повного повернення заборгованості за споживчим кредитом. Відповідно до розділу п.4 Паспорту споживчого кредиту процентна ставка встановлена в розмірі 0,01 %, що за своєю суттю і є винагородою банку. Така ж сума процентної ставки продубльована у п.5 заяві №100967287701 про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб. Відповідно до розділу 4 п.1 Паспорту споживчого кредиту щомісячна комісія за обслуговування кредиту встановлена у розмірі 3,99% від суми кредиту. Відповідно до п. 5.7.3. Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, комісія за обслуговування кредитної заборгованості за Споживчим кредитом встановлюється за послуги банку щодо списання та зарахування коштів з метою повернення Споживчого кредиту, розрахунково-касове обслуговування щодо Споживчого кредиту. Комісія за обслуговування кредитної заборгованості сплачується щомісячно в термін сплати процентів за користування споживчим кредитом за відповідний розрахунковий період у розмірі, вказаному в заяві на приєднання до договору, від початкової (наданої) суми Споживчого кредиту (база розрахунку комісії). Комісія за обслуговування кредитної заборгованості за наданим Споживчим кредитом в розраховується за повний місяць, у якому відбувається повернення заборгованості. Під повним місяцем, у цій частині 5 розділу 2 цього договору , розуміється період , який визначається від попереднього до наступного терміну (дати) платежу згідно з Графіком платежів. Відповідно до п. 3,6 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» від 10.05.2007 року №168, затверджених Правлінням НБУ, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору; унесення і нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Відповідно до третього абзацу ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Тобто, зазначена плата (комісія) не є послугою у визначенні Закону України «Про захист прав споживачів», отже, виходячи зі змісту третього абзацу ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», є нікчемними. А також виходячи зі змісту п. 3.6 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» від 10.05.2007 року №168, затверджених Правлінням НБУ, взагалі вказану плату (комісію) банк не мав права встановлювати. До того ж Позивач звертає увагу, що згідно заяви про приєднання №100967287701 від 25.01.2018 року, щомісячний платіж у загальній сумі складає 4078, 55 грн., з яких 1995 ,00 грн. складає комісія, і тільки 2083 грн. йде на погашення тіла кредиту та відсотків, що безумовно є несправедливою умовою договору. Комісія фактично складає половину суми щомісячного платежу, але за що встановлена зазначена комісія Позивачу не зрозуміло. Крім того, відповідно до п. 5.17 та п. 5.17.1 кредитного договору зазначена можливість банку стягнути з позивача 10 відсотків від простроченої суми за кожний випадок прострочення і таким чином було нараховано та стягнуто з неї за прострочення погашення комісії за кредитним договором 2 286,14 грн., що вона вважає незаконним саме через те, що від самого початку визначення комісії було і незаконним та комісія сплаті не підлягала. У зв`язку з чим, позивач зазначає, що умова Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, а саме пункт 5.7.3 є незаконним, а тому вважає, що його необхідно визнати недійсним, з подальшим зарахуванням сплаченої комісії у рахунок погашення тіла кредиту. Ухвалою суду від 11.06.2019 у справі відкрито спрощене позовне провадження, справа розглянута без повідомлення (виклику) сторін. Сторонам було направлено копію ухвали від 11.06.2019 року, а також відповідачу було направлено копію позовної заяви із додатками. З урахуванням вимог ст.ст.19, 274, 276, 277 ЦПК України, розгляд справи здійснено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи; особи, які беруть участь у справі, не викликались. Відповідач у встановлений судом строк не надав суду відзив на позовну заяву; та у зв`язку з ненаданням відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, у зв`язку з наступним. Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 25.01.2018 р. між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Перший український міжнародний банк» було укладено кредитний договір №100967287701, за яким позивач отримала грошові кошти в сумі 50000 грн., в тому числі на загальні споживчі цілі 50000 грн. Відсотки 0,01% на рік, комісія за обслуговування кредитної заборгованості 3,99 %. Строк договору 24 місяці. Вказаний договір підписаний позивачем (а.с.12). Після укладання вказаного кредитного договору, позивач здійснювала оплату за спірним кредитним договором, але не повністю, що видно з виписки по договору №100967287701. Положеннями ч.1\~ст.215 ЦК України\~передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою\~ст.203 цього Кодексу. При цьому, відповідно до вимог ч.ч.1-3, 5, 6\~ст.203 ЦК України\~зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним Відповідно до п.2\~Постанови\~Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року судам необхідно враховувати, що згідно із статтями\~4,\~10\~та\~203 ЦК\~зміст правочину не може суперечити\~ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до\~Конституції України\~\~та\~\~ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених\~Конституцією України\~та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до\~Конституції України\~(статті\~1,\~8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Звертаючись до суду з позовом, позивач ставила питання про визнання недійсним договору кредиту з підстав порушення банком вимог ч.2\~ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів»\~. Згідно з ч.2\~ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів»\~(в редакції, яка була чинна на дату укладення кредитного договору) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями\~15\~і\~23\~цього\~Закону. З кредитного договору №100967287701 від 25.01.2018 року вбачається, що позивач своїм підписом засвідчує, що з умовами кредитування, зокрема, щодо можливої суми кредиту, строку, на який кредит може бути одержаний, мети, для якої кредит може бути використаний, форми та видів забезпечення тощо, а також із орієнтовною сукупною вартістю кредиту (з урахуванням процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, в тому числі послуг страхування тощо), наданими їй в письмовій формі, ознайомлена (а.с. 12). Із вище викладеного, суд приходить до висновку, що сторонами узгоджено розмір кредиту, грошову одиницю в якій надано кредит, строк кредитування. Банк виконав вказані вимоги Закону, визначив сукупну вартість кредиту і реальну процентну ставки на місяць,\~\~розписав, які суми позивач зобов`язана буде сплачувати щомісячно протягом дії кредитного договору. Позивач була ознайомлена з умовами кредитування, зокрема, щодо можливої суми кредиту, строку на який кредит може бути одержаний, мети, для якої кредит може бути використаний, форми та видів його забезпечення, тощо, з орієнтованою сукупною вартістю кредиту, відомостями щодо процентної ставки, мінімальної щомісячної суми платежу та строку кредитування, про що свідчить підпис позивача на оспорюваному договорі. Таким чином, суд вважає що вищевказані доводи позивача не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Також позивач посилалась на недійсність умов договору щодо встановлення комісії за обслуговування кредиту, а саме за послуги, які супроводжують кредит. Так, положеннями ст.55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» визначено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. З\~рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року № 15-рп/2011\~вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті\~1, статті\~11 Закону України «Про захист прав споживачів»\~з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої\~статті 42 Конституції України\~треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених\~Постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 року №168\~банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості банк не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу, при цьому відповідач нараховував комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за обслуговування кредиту. А тому умови договору про встановлення комісії за обслуговування кредитної заборгованості, зазначені в пункті 5.7.3 Заяви №100967287701 від 25.01.2018 року про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб є недійсними. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі за №6-1746цс16 від 16.11.2016 року. Отже, суд приходить до висновку про те, що умови договору, викладені в пункті пункті 5.7.3 Заяви №100967287701 від 25.01.2018 про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб є недійсними. Як роз`яснено в п.9\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, згідно зі\~статтею 217 ЦК\~правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до\~статті 217 ЦК\~суд може визнати недійсною частину правочину. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевіреними судом, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про визнання недійсним пункту 5.7.3 Заяви №100967287701 від 25.01.2018 про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та ухвалити в цій частині рішення про задоволення вказаних позовних вимог. Відповідно до вимог\~ст.2 ЦПК України\~завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до ст.4 ЦПК України\~ кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно\~ст.77 ЦПК України\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до\~ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. В іншій частині вимоги позивача є незаконними та необґрунтованими, а тому, задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: partial