Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-15 00:00:00

30 квітня 2014 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, який обґрунтував тим, що 13 травня 2008 року йому було подаровано 51/100 частини домоволодіння [ADDRESS] на підставі договору дарування посвідченого державним нотаріусом Восьмої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Хорошманенко Н. С. Згідно технічного паспорта БТІ домоволодіння [ADDRESS] розташоване на земельній ділянці площею 999 кв.м. У зв'язку з порушенням відповідачем прав суміжних землекористувачів та встановлення ним огорожі з порушенням раніше визначеного порядку користування земельною ділянкою, він вимушений звернутися до суду з позовом, в якому просить суд зобов'язати [PERSON] усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою за адресою: [ADDRESS] та зобов'язати відповідача перенести огорожу, встановлену на спірній земельній ділянці, відповідно до встановленого порядку користування земельною ділянкою згідно акту від 13.12.1999 року (а.с.2-5). Позивач в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі. Відповідач позов не визнав, просив відмовити у задоволенні позовних вимог з причин їх необгрунтованості. Вислухавши доводи та пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Суд встановив, що позивачу на підставі договору дарування від 13 травня 2008 року належить 51/100 частини домоволодіння [ADDRESS] (а.с.6-7). Власником інших 49/100 частин зазначеного вище домоволодіння є відповідач - [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину від 30 жовтня 2009 року (а.с.9). Вказане домоволодіння, розташоване на земельній ділянці площею 700 кв. м., яка виділялася згідно рішення виконкому АНД райради № 1113 від 28.05.1949 року, про що зазначено в правоустановлюючих документах позивача та відповідача на будинок (а.с.6, 9). Згідно технічного паспорту, виготовленного КП ДМБТІ станом на 18.01.2008 року (а.с.8-14) та висновку судової будівельно - технічної експертизи № 3054-12 від 31.08.2012 року, домоволодіння [ADDRESS] розташоване на земельній ділянці загальною площею 999 кв.м. (а.с.11-13). Як вбачається з рішення народного суду Самарського району м. Дніпропетровська від 15.10.1979 року між [PERSON] та [PERSON], спірне домоволодіння було розділено в натурі (а.с.8). В судовому засіданні було встановлено, що порядок користування спірною земельною ділянкою почав визначатись попередніми власниками домоволодіння в 1981 (згідно висновку технічної експертизи від 30.01.1981 року), 1982 (згідно акту про визначення порядку користування земельною ділянкою від 27.03.1982 року), 1984 (згідно акту про визначення порядку користування земельною ділянкою від 05.04.1984 року та 1999 році (згідно акту від 13.12.1999 року) (а.с.10, 14-17). Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 26 жовтня 2012 року по справі № 2-436/76/12, в якій приймали участь ті самі сторони стосовно тих самих обставин, яке після перегляду апеляційним судом Дніпропетровської області було залишено без змін та набрало законної сили, було відмовлено у визначенні порядку користування спірною земельною ділянкою з тих підстав, що розмір земельної ділянки відповідно до правоустановлюючих документів складає 700 кв.м., а сторони наполягали на визначенні порядку користування земельною ділянкою розміром 984 кв.м., але при цьому, доказів про її збільшення в установленому законом порядку - сторони не надали (а.с.18-19). За змістом ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Частина 3 ст. 152 ЗК України визначає способи захисту порушених прав, зокрема: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом способів. За загальним правилом ст. 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, але відповідальність за порушення його прав несе особа, яка вчинила таке порушення, якщо законом, іншим нормативним актом або договором не передбачено інше. Згідно ч.1 ст.116 Земельного Кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим кодексом. Право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації, а право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації, відповідно до ст.125 ЗК України. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється. Вимоги позивача про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та відновлення всім повного користування земельною ділянкою згідно акту від 13.12.1999 року є безпідставними, оскільки у вказаному акті від 13.12.1999 року (а.с. 16) не відображається загальний розмір спірної земельної ділянки, а також не визначено, який розмір часток перебуває у користуванні кожного із співвласників домоволодіння. Отже, вказаний акт від 13.12.1999 року є таким, що не містить в собі необхідних умов та передбачених рішенням виконкому АНД райради № 1113 від 28.05.1949 року даних про загальний розмір земельної ділянки, а тому відповідно до нього не може встановлюватися загальний порядок користування земельної ділянкою між співвласниками домоволодіння [ADDRESS] у місті Дніпропетровську. Крім того, надана позивачем Схема розділу земельної ділянки від 15.10.1983 року (а.с. 17) не може бути прийнята як доказ наявності попереднього визначення між співвласниками домоволодіння порядку землекористування, так як загальний розмір земельної ділянки у цій схемі зазначено 998 кв.м., що не відповідає правовстановлюючому документу на будинок та земельну ділянку, а саме рішенню виконкому АНД райради № 1113 від 28.05.1949 року, згідно якого під домоволодіння [ADDRESS] у місті Дніпропетровську, було виділено земельну ділянку площею 700 кв. м. (а.с.6, 9). При цьому, будь - яких інших рішень з приводу збільшення або зміни розміру спірної земельної ділянки не приймалося і ці обставини не були підтверджені позивачем належними та допустимими доказами, як цього вимагають приписи ст. 60 ЦПК України. Додатковим підтвердженням невідповідності фактичного розміру земельної ділянки рішенню виконкому АНД райради № 1113 від 28.05.1949 року, яким вона надавалася власниками домоволодіння, є плани земельних ділянок до технічних паспортів станом 5.10.2007 року, 18.01.2008 року та 28.08.2009 року (а.с.12), де у графі «примітки» зазначається розмір лишок площі землі, якою користуються співвласники домоволодіння, що узгоджується і з лишками, зазначеними у інвентаризації меж земельної ділянки (додаток № 1) до висновку № 3563/3564 - 14 від 24.11.2014 року будівельно - технічної експертизи (а.с.60-63). Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Оцінивши в сукупності надані сторонами докази, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено факту порушення його права на користування земельною ділянкою, а тому позовні вимоги в цій частині є не підтвердженими належними та допустимим доказами в розумінні ст. 57-60 ЦПК України. Аналізуючи приведені вище норми права та розглядаючи і вирішуючи спір на засадах змагальності та диспозитивності відповідно до положень статей 10, 11 ЦПК України та оцінюючи в сукупності надані сторонами докази, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у заявлений позивачем спосіб. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed