Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-25 00:00:00

3 травня 2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовними вимогами до [PERSON] про визначення порядку користування квартирою, вселення та зобовязання не чинити перешкоди у користуванні квартирою (а.с. 2-3). В подальшому, 4 липня 2017 року позивачем [PERSON] було подано уточнену позовну заяву, якою було уточнено прізвище відповідача, яка уклала шлюб і змінила прізвище на «Волобуєва» (а.с. 45-46). В позовній заяві позивач просить виділити йому в користування кімнату площею 20,1 кв. м., балкон площею 3,9 кв. м. в квартиру [ADDRESS], залишивши у загальному користуванні сторін: коридор, ванну, вбиральню, кухню; вселити його в зазначену квартиру, а також зобовязати відповідача не чинити йому перешкоди у користуванні квартирою. В обґрунтування своїх вимог позивач вказав, що рішенням Михайлівського районного суду Запорізької області від 03 липня 2014 року поділено спільне сумісне майно подружжя [PERSON] та [PERSON] - трикімнатну квартиру розташовану по вул. Центральна (Леніна) буд. 39, кв. 17 смт. Михайлівка, Михайлівський район, Запорізька область. За позивачем визнано право власності на 1/2 частину зазначеної квартири, загальна площа якої складає 70,9 кв. м., житлового площа 43,6 кв. м. та складається з 3 кімнат: 1-а кімната площею 9,5 кв. м., 2-а кімната площею 14,0 кв. м., 3-я кімната площею 20,1 кв. м., кухня площею 8,3 кв. м., вбиральня площею 1,2 кв. м., ванна кімната площею 2,5 кв. м. коридор площею 7,7 кв. м. Квартира обладнана балконом 3,9 кв. м. та лоджією 3,7 кв. м. Позивач вказує, що його частка квартири в натурі складає (43,6 кв.м:2) - 21,8 кв. м. житлової площі, що відповідає розміру кімнати площею 20,1 кв.м., однак він позбавлений можливості користуватися своєю частиною квартири через перешкоди з боку відповідача. [PERSON] поміняла замки на вхідних дверях, ключі від замків не надала, в звязку з чим [PERSON] не має доступу до квартири. Вважаючи можливим виділити в його користування відокремленої кімнати площею 20,1 кв. м., для захисту його прав як власника просить вселити його в квартиру і зобовязавши [PERSON] не чинити перешкоди у користуванні квартирою. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити позов з підстав, викладених в позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судове засідання втретє не зявилася, про причини неявки суду не повідомила, про час і місце судового розгляду була повідомлена своєчасно і належним чином. 26 червня 2017 року від відповідача до суду надійшли письмові заперечення (а.с. 32-33), відповідно до яких, вона заперечує проти задоволення позову, оскільки,на її думку, позивачем жодним чином не були доведені позовні вимоги і не надано відповідних доказів на обґрунтування позову. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що тривалий час товаришує з [PERSON], оскільки вони разом грають у волейбол. З розповідей [PERSON] їй відомо, що після розлучення, колишня дружина не впускає його у спільну квартиру і навіть не віддає особисті речі. Так, на початку січня 2017 року вони мали їхати на змагання по волейболу, а спортивна форма [PERSON] залишилася в квартирі [ADDRESS]. Вони разом пішли туди, щоб забрати форму. [PERSON] подзвонив у двері, оскільки ключа від дверей у нього не має. Двері відкрила колишня дружина. Він попросив її віддати йому спортивну форму, на що вона відповіла, що нічого йому не дасть і сказала, щоб він більше не приходив, а то вона зателефонує до поліції. Свідок [PERSON] суду повідомив, що працює разом із [PERSON] в пожежній частині. Зі слів [PERSON] йому відомо, що після розлучення, колишня дружина не впускає його у спільну квартиру і в квартирі залишилася побутова техніка, яку він брав у кредит, тому технікою він фактично не користується, але йому часто дзвонять з банку з вимогами погасити кредит. Крім того, наприкінці грудня 2016 року [PERSON] попросив його допомогти йому винести особисті речі з квартири № 17 по вул. Центральній в смт. Михайлівка, яка належить йому і колишній дружині. Коли вони підійшли до дверей і подзвонили, двері ніхто не відкрив, але колишня дружина через зачинені двері сказала, що не впустить його до квартири, ніяких речей віддавати йому не буде і взагалі викличе поліцію. Заслухавши пояснення позивача і його представника, допитавши свідків, дослідивши матеріли справи, всебічно та повно зясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги ы заперечення, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку про необхідність часткового задоволення позову з таких підстав. В судовому засіданні встановлено, що рішенням Михайлівського районного суду Запорізької області від 03 липня 2014 року, поділено спільне сумісне майно подружжя [PERSON] та [PERSON] - трикімнатну квартиру розташовану по вул. Центральна (Леніна) буд. 39, кв. 17 смт. Михайлівка, Михайлівський район, Запорізька область, а саме: визнано право власності сторін по ? частини вказаної квартири за кожним (а.с. 47-49). Спірна квартира, відповідно до технічного паспорту, розташована на 1 поверсі 5 поверховогобудинку та складається з 3 кімнат: 1-а кімната площею 9,5 кв. м., 2-а кімната площею 14,0 кв. м., 3-я кімната площею 20,1 кв. м., кухня площею 8,3 кв. м., вбиральня площею 1,2 кв. м., ванна кімната площею 2,5 кв. м. коридор площею 7,7 кв. м. Квартира обладнана балконом 3,9 кв. м. та лоджією 3,7 кв. м. (а.с. 10-13). Згідно зі ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі ст. 317 цього Кодексу власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не випливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Уст. 321 ЦК Українизазначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1ст. 356 ЦК Українияк власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі. Відповідно дост. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Таким чином, установлення співвласниками порядку користування будинком з виділенням конкретних приміщень у натурі не припиняє право спільної часткової власності, тому що такі частини не перетворюються в об'єкт самостійної власності кожного з них. В пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 р. №7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» розяснено, що при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. Якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Пунктом 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз'яснено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Наполягаючи на задоволенні позову позивач пояснив, що не має доступу до спірної квартири, оскільки відповідач не дає ключі і не впускає його, а тому він позбавлений можливості користуватись своєю власністю. Його пояснення були підтверджені показаннями допитаних в судовому засіданні свідків. Відповідач в письмових запереченнях заперечувала проти позову. Таким чином, судом встановлено, що сторони не можуть в добровільному порядку встановити порядок користування квартирою. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у звязку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Запропонований позивачем варіант порядку користування спірною квартирою з виділенням йому у користування житлової кімнати площею 20,1 м, відповідає його частці у праві спільної часткової власності, та не порушить права іншого співвласника спірної квартири [PERSON], оскільки в її користуванні залишаться дві кімнати площами 9,5 кв.м і 14,0 кв.м., загальною площею 23,5 кв.м., тому це не призведе до істотного зменшення житлової площі відповідача порівняно з ідеальною часткою. Отже відповідачу [PERSON] суд вважає можливим виділити в користування кімнату площею 9,5 кв. м., кімнату площею 14,0 кв. м.,та лоджію площею 3,7 кв. м. Інші приміщення слід залишаються в загальному користуванні. Відповідно до вимогст. 383 Цивільного кодексу України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до вимог ч.1ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Наявність спору між сторонами, яка полягає у перешкоджанні відповідачем у проживанні позивачу у спірній квартирі підтверджується дослідженим в ході судового розгляду доказами, позивач\~є власником ? частини квартири і зареєстрований у визначеному законом порядку у спірній квартирі та\~не може вселитися\~до неї у результаті протиправних дій відповідача,\~а тому вимоги позивача про його вселення до спірної квартири відповідають положенням\~закону, а порушене право користування\~житловим приміщеням\~- відновленню. Щодо позовної вимоги про зобовязання не чинити перешкоди у користуванні квартирою, суд звертає увагу на таке: З позовної заяви та пояснень представників позивача вбачається, що на підставі ст. 391 ЦК України позивач просить суд з метою усунення перешкод у здійсненні ним права користування також зобовязати відповідача не чинити йому перешкоди у користуванні квартирою. Разом з тим, ст. 391 ЦК України визначено можливість захисту прав власника виключно від існуючих перешкод та не передбачено можливості захисту прав власника на майбутнє, в звязку з чим вимоги в частині зобовязання не читини перешкод у користуванні квартирою задоволенню не підлягають. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. У звязку із частковим задоволенням позову, з відповідача на користь позивача підлягають судові витрати зі сплати судового збору в сумі 1280 грн.

Outcome: partial