Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-07 00:00:00

29 червня 2016 року [PERSON] звернулась до [PERSON] із зазначеним позовом, яким просила зобов'язати відповідача звільнити та привести до стану, придатного для використання за цільовим призначенням, самовільно зайняту земельну ділянку площею 2,91 м2 , яка розташована за адресою: м. Миколаїв, вул. 6-а Інгульська, 70, шляхом демонтажу цегляної стіни навісу літ. «К», розмірами 0,37 м х 0,67 м, довжиною 5,6 м, відповідно до комплексних інженерно-геодезичних вишукувань. Свої вимоги мотивувала тим, що: -вона є користувачем земельної ділянки за вищевказаною адресою на підставі Рішення виконкому ММР від 22.06.1990 року за №219; -позивач мала намір здійснити приватизацію земельної ділянки, однак не може реалізувати свої права належним чином, оскільки її сусідом [PERSON] неправомірно зайнята частина земельної ділянки; -факт самовільного зайняття відповідачем частини земельної ділянки позивача підтверджується Рішенням ММР від 13.06.2016 року, яким [PERSON] рекомендовано звільнити самовільно зайняту земельну ділянку. Згідно наданих заперечень відповідач посилався на те, що: -позивачем вказано прізвище відповідача як «[PERSON]», в той час як вірне прізвище відповідача «[PERSON]», через що є підстави вважати, що позов пред'явлено не до того відповідача; -позивач вже зверталась у 2009 році до суду із аналогічним позовом, яким просила зобов'язати відповідача усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення будівлі, проте в задоволенні позову [PERSON] було відмовлено; -між сторонами існують численні спори з приводу межі земельної ділянки, на якій розташовані їх будівлі; -всі будівлі, розташовані на частині земельної ділянки, що перебуває в користуванні [PERSON] побудовані попередніми співвласниками, відповідач до них не має жодного відношення. Позивачем подані пояснення щодо заперечень відповідача, згідно яких вона зазначала, що: -належним відповідачем у справі є [PERSON]; -судовим рішенням про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою встановлено, що неможливо зобов'язати відповідача вчинити такі дії з огляду на відсутність встановленої межі частин земельної ділянки сторін; -Рішенням ВК ММР від 13.06.2016 року встановлено межу між земельними ділянками сторін. 28.03.2017 року провадження у справі зупинено до вирішення іншої справи за позовом [PERSON] до ВК ММР про визнання неправомірним та скасування рішення. 30.08.2018 року провадження у справі поновлено. Позивач в судове засідання не з'явився, повідомлений належним чином. Відповідно до ч.1 п.2 ч.3 ст.223, ч.8 ст.279 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті..... у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи ( його представника), незалежно від причин неявки, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи. Оскільки справа перебуває в провадженні суду тривалий час (з червня 2016 року) позивач був належним чином повідомлений про розгляд справи, двічі не з'явився у судове засідання, від нього не надійшло заяв про залишення позову без розгляду,закриття провадження у справі, суд вважає за доцільне розглянути справу по суті за відсутністю позивача (його представника). Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував. Дослідивши надані докази, встановивши фактичні обставини, суд при вирішені справи виходить з такого. Відповідно до матеріалів справи [PERSON] є власником житлового будинку по [ADDRESS], а [PERSON] має в праві власності житловий будинок по [ADDRESS]. Земельні ділянки, на яких розташовані будинки сторін не приватизовані і межують одна з одною. Як встановлено судовими рішеннями у спорах між позивачем та [PERSON] фактично, в установленому законом порядку, межа між земельними ділянками не була встановлена. В порядку виконання рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18.09.2015 року в адміністративній справі №-а/489/49/15 про зобов'язання виконкому вирішити спір по межі між вказаними земельними ділянками в місячний термін, виконкомом Миколаївської міської ради рішенням від 13.06.2016 року №526 встановлено межу між земельними ділянками за адресою: [ADDRESS] та [ADDRESS], відповідно до комплексних інженерно - геодезичних вишукувань (топографічного плану), виконаних 08.03.2016 року КП «Госпрозрахункове проектно - виробниче архітектурно - планувальне бюро». Також рекомендовано [PERSON] звільнити самовільно зайняту частину земельної ділянки площею 2,91 кв.м. шляхом демонтажу цегляної стіни навісу літ. К розмірами 0,37 м. х 0,67 м. довжиною 5,6 м. відповідно до комплексних інженерно - геодезичних вишукувань (топографічного плану) виконаних 8.03.2016 року, за промірами з боку фасадної частини від 14,51 (9,69 м. +4,83 м.) до 20,11м. (9,68 м. + 4,83 +5,6 м.) в бік своєї ділянки по [ADDRESS] Рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 25.11.2016 року було виправлено прізвище відповідача з «[PERSON]» на «[PERSON]» в рішенні виконкому від 13.06.2016 року №526. У листопаді 2016 року [PERSON] звернувся із позовом до ВК ММР про визнання рішення від 13.06.2016 року незаконним та його скасування. Постановою Центрального районного суду м. Миколаєва від 06.07.2017 року адміністративний позов [PERSON] задоволено. Скасовано рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 13 червня 2016 року №526 в повному обсязі. Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 12.06.2018 року вказану постанову Центрального районного суду м. Миколаєва від 06.07.2017 року - залишено без змін. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Відповідно до ст. 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності або права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Згідно із ч.1 ст. 125 ЗК України, право власності, право постійного користування земельною ділянкою та право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно ч. 3 ст. 125 ЗК України приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», самовільне зайняття земельної ділянки - це будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними. На підставі ст. 212 ЗК України, самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування витрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельної ділянки в придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель, споруджень, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. З огляду на вищенаведене, судом встановлено, та це вже було предметом розгляду справ між сторонами, що межа між земельними ділянками, розташованими за адресою: [ADDRESS] та за адресою: [ADDRESS] - не встановлена, через що визнати факт самовільного захоплення земельної ділянки позивача відповідачем, а відтак й існування порушеного права, неможливо. Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог і заперечень. Враховуючи вищевикладене та приймаючи до уваги відсутність доказів на підтвердження самовільного захоплення відповідачем земельної ділянки позивача, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed