Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-15 00:00:00

29.12.2018 року до суду звернулася позивач [PERSON] , з позовом про визнання особи втратившою право користування жилим приміщенням до відповідача [PERSON] , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Верхньодніпровська міська рада Дніпропетровської області 22.02.2019 року отримана довідка про реєстрацію місця проживання відповідача - фізичної особи. 25.02.2019 року ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду в підготовчому судовому засіданні на 16 травня 2019 року. \~ 16.05.2019\~року проведене\~ підготовче\~ судове\~засідання.\~Справа \~призначена до\~розгляду на\~ 16.05.2019\~року Учасникам розгляду справи роз`яснені права та обов`язки у відповідності до ст. 43, 44, 49 ЦПК України. 16.05.2019 року оголошено вступну та резолютивну частині рішення Згідно заявлених позовних вимог позивач просить визнати відповідача втратившою право користування житловим приміщенням будинком [ADDRESS] В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступне: згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27.12.2013 року № 15591841 він є власником житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] його домоволодінні зареєстровані крім нього його колишня дружина [PERSON] , та його малолітні діти: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Але з грудня місяця 2017 року відповідач за місцем своєї реєстрації не з`являлася, добровільно змінивши місце свого проживання. Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 01.06.2018 року шлюб між ним та відповідачем розірвано. Будучи зареєстрованою у його домоволодіння відповідач не набуває ніяких майнових прав відносно домоволодіння, а будучи знятим з реєстраційного обліку в спірному домоволодінні ніяких майнових прав не втрачає. Натомість подальша реєстрація відповідача в належному йому домоволодіння порушує його права як власника зазначеного домоволодіння. Так, реєстрація відповідача в належному йому будинку не дозволяє йому розпоряджатись будинком на свій розсуд та значно обмежує його права, призводить до невизначеності його становища як власника майна, покладає на нього додаткові обов`язки по оплаті комунальних послуг, неможливості оформити субсидії, здійснення інших прав в повній мірі. Відповідач самостійно не бажає знятись з реєстраційного обліку в належному йому будинку. Самостійно зняти відповідача з реєстраційного обліку в належному йому будинку він також не має можливості, так як при цьому необхідна особиста присутність відповідача, що й стало підвою звернення до суду. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі давши пояснення фактично установлені матеріалами справи. При цьому пояснив, що відповідач є його колишньою дружиною. Будинок був куплений в період перебування їх у шлюбі, але куплений за кошти його батьків. Тому саме він є власником даного будинку. Відповідач з 2017 року не проживає в даному будинку. Шлюб з відповідачем він розірвав в 2018 році. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Відзиву на позовну заяву не надала. Відповідності до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст.55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, заслухавши учасників розгляду справи, з`ясувавши зміст позовних вимог, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що між сторонами виник спір із правовідносин, що регулюють право власності на житлове приміщення та право користування житловим приміщенням. Як встановлено в судовому засіданні позивач є власником будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] згідно договору купівлі-продажу від 27.12.2013 року. Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, право власності на будинок зареєстроване за позивачем [PERSON] , що підтверджується витягом про реєстрацію нерухомого майна. Відповідно до даних адресної довідки відповідач зареєстрована у зазначеному будинку з 14.01.2014 року. Позивач просить визнати відповідача такою, що втратила право користуватись належним йому будинком виходячи з того, що остання за вказаною адресою не проживає з грудня 2017 року. Доказами, які підтверджують факт не проживання відповідача в будинку позивача є акти депутатів Верхньодніпровської міської ради, згідно яких вбачається, що [PERSON] , з грудня 2017 року в будинку, розташованому за адресою: [ADDRESS] не проживає. Також даний факт підтверджується рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 01.06.2018 року, ухваленого у справі № 173/276/18 про розірвання шлюбу між сторонами. Такими чином факт не проживання відповідача в належному позивачу будинку знайшов своє підтвердження, наданими позивачем доказами. В свою чергу судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 25.10.2008 року по 2018 рік, що підтверджується копією рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 01.06.2018 року, ухваленого у справі № 173/276/18 про розірвання шлюбу між сторонами . Таким чином судом встановлено, що домоволодіння за адресою: [ADDRESS] є спільною сумісною власністю сторін, як майно набуте в період шлюбу за договором купівлі-продажу в 2013 році. Тобто в період перебування сторін у шлюбі. Так як відповідно до ч.1, 2 ст. 60 СК України - Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Розірвання шлюбу між сторонами не припиняє факт спільної сумісної власності подружжя. Доказів того, що після розірвання шлюбу сторони вирішили між собою питання щодо розподілу спільної сумісної власності та на даний час у відповідача припинене право власності на домоволодіння, як на об`єкт спільної сумісної власності суду не надано. Будь-яких доказів, що будинок був придбаний позивачем за його особисті кошти чи за його пояснення, за кошти його батьків, суду не надані. Таким чином відповідач на даний час продовжує залишатись співвласником домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч.1, 2 ст. 317 ЦК України - Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 319 ЦК України - Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України - Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року, відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950р. Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи безперешкодно користуватись своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб Відповідно відповідач, як співвласник спірного домоволодіння, має право володіти, користуватись та розпоряджатись належною їй часткою будинку за власним розсудом. Єдиним обмеженням її прав власності є не порушення прав іншого співвласника житлового приміщення. Відповідно до вище наведених правових норм місце проживання відповідача не впливає на зміст його права власності. А не проживання власника (співвласника) житлового приміщення в належному йому житловому приміщенні не є підставою для зняття його з реєстрації у даному житловому приміщенні, так як власнику гарантується право володіння, користування та розпорядження належним йому майном, до складу якого входить і право бути зареєстрованому у житловому приміщенні, що є його власністю. Способом захисту своїх прав позивач обрав визнання відповідача втративши право користування житловим приміщенням відповідно до ст. 71, 72 ЖК України та 391 ЦК України. Проте даний спосіб захисту прав не може бути застосованим до правовідносин, що виникли між сторонами. Так як відповідач була зареєстрована в будинку не як його наймач. А з наведеного вище вбачається, що відповідач є співвласником частини зазначеного будинку. Відповідно до ст. 405 ЦК України - Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За даною правовою нормою втратившими право користування житловим приміщенням можуть бути визнані члени сім`ї власника жила . Відповідач за справою сама є співвласником зазначеного вище домоволодіння та за цією обставиною не може бути визнаною такою, що втратила право користування належним їй житлом. Відповідно до положень ст. 405 ЦК України відповідач також не може бути визнаним втративши право користування житлом, так як є співвласником спірного домоволодіння, а не просто бувшим членом сім`ї власника житлового приміщення. Виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі. В свою чергу відповідач будучи співвласником житла зобов`язана приймати участь в його утриманні, оплаті комунальних послуг, тому позивач має право звернутись до відповідача із вимогами про захист своїх прав саме у такий спосіб, тобто про відшкодування понесених ним затрат на утримання житла відповідно до частки, належної відповідачу. Враховуючи, що судом ухвалюється рішення про відмову у задоволенні позовних вимог відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на позивача і не відшкодовується за рахунок відповідача.

Outcome: dismissed