Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-14 00:00:00

30 червня 2016 року [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом до товариства з обмеженою відповідальністю (далі ТОВ) «Племзавод імені Шмідта». Свої вимоги обґрунтовувала тим, що на підставі розпорядження голови Очаківської райдержадміністрації № 193 від 20 травня 2004 року вона одержала державний акт на право власності на земельну ділянку площею 12,13 га за цільовим призначенням ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану в межах території Рівненської сільської ради Очаківського району Миколаївської області. В 2016 році, звернувшись до управління Держгеокадастру в Очаківському районі Миколаївської області для реєстрації своєї земельної ділянки, дізналась про існування договору оренди від 20 березня 2011 року, який нібито було підписано нею. Посилаючись на те, що спірний договір було укладено від її імені сторонньою особою, яка не мала права на здійснення правочинів від її імені, просила визнати недійсним вказаний договір оренди землі, а також витребувати із незаконного володіння відповідача земельну ділянку площею 12,13 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану в межах території Рівненської сільської ради. Позивачка та її представник в судовому засіданні заявлені вимоги підтримали у повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, пославшись на те, що спірний договір було укладено у відповідності до вимог чинного законодавства. Крім того, зазначив, що позивачка схвалила укладений договір оренди, і це підтверджується одержанням нею орендної плати. Посилаючись на викладене, просив відмовити у задоволенні позову. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, допитавши свідка, дослідивши письмові докази, суд дійшов такого. На підставі розпорядження голови Очаківської райдержадміністрації № 193 від 20 травня 2004 року позивачка [PERSON] одержала державний акт на право власності на земельну ділянку площею 12,13 га за цільовим призначенням ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташовані в межах території Рівненської сільської ради Очаківського району Миколаївської області (а. с. 5). Звернувшись до управління Держгеокадастру в Очаківському районі Миколаївської області для реєстрації своєї земельної ділянки, позивачка дізналась про існування договору оренди вказаної земельної ділянки, укладений від її імені з відповідачем. Як вбачається з договору оренди землі № 28 (а. с. 8-9), між [PERSON] та ТОВ «Племзавод імені Шмідта» було укладено договір оренди земельної ділянки площею 12,13 га, зареєстрований у відділі Держкомзему у Очаківському районі за № 482510004003134. Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Частиною 2 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» встановлено, що відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, є підставою для визнання договору недійсним відповідно до закону. Представником відповідача в судовому засіданні не оспорювався той факт, що спірний договір було підписано не позивачкою, а її чоловіком [PERSON]. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З пояснень позивачки вбачається, що спірного договору оренди вона не підписувала, повноважень на підписання його своєму чоловікові не давала і завжди мала намір використовувати земельну ділянку на свій розсуд. Викладене узгоджується з показаннями допитаного в судовому засіданні в якості свідка [PERSON], який пояснив суду, що він є чоловіком позивачки та від її імені підписав спірний договір оренди, про що дружині не повідомив. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обовязки особи, які він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Згідно з ч. 3 ст. 237 ЦК України представництво виникає на підставі договору, закону, акту органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Оскільки чоловік позивачки права на здійснення правочинів від її імені не мав, довіреність у встановленому законом порядку позивачкою не надавалась, тому правовідносини сторін нормами ст. 241 ЦК України не регулюються. Підписання особою від імені іншої особи договору оренди без довіреності або іншого документу, на підставі якого виникає представництво згідно з законодавством, не є перевищенням повноважень представника, оскільки в такому випадку ніякого представництва не виникає. Такі дії є порушенням інтересів особи, від імені якої без її згоди та відома вчинені юридичні дії, на які вона нікого не уповноважувала. Висновок про недійсність спірних договорів на підставі ч. 3 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 ЦК України у звязку з тим, що їх було підписано від імені позивача не ним, а іншою особою, тобто без волевиявлення сторони договору, викладено в постанові Верховного Суду України від 22 квітня 2015 року (справа № 6-48цс15). Таким чином, судом встановлено, що під час укладання договору оренди землі текст цього договору було підписано від імені [PERSON] її чоловіком, який не мав належних повноважень на вчинення такої дії, що свідчить про відсутність вільного волевиявлення позивачки, і це, відповідно до ст. 15 Закону України «Про оренду землі», є підставою для визнання договору недійсним, оскільки вони не відповідає волі орендодавця та вимогам закону. Твердження представника відповідача в обґрунтування своїх заперечень на те, що ТОВ «Племзавод імені Шмідта» своєчасно сплачує орендну плату і позивачка її отримує, на думку суду, є необґрунтованими, оскільки особа, яка підписала договір, не була представником орендодавця і не мала будь-яких повноважень на вчинення дій від імені позивачки, а тому наступне схвалення цих договорів було неможливим. Факт нарахування відповідачем орендної плати за землю позивачці може свідчити лише про здійснення оплати за фактичне користування землею. Також не можуть бути взяті судом до уваги посилання представника відповідача на факт звернення позивачки в травні 2016 року до керівництва ТОВ «Племзавод імені Шмідта» з проханням виплати гроші в сумі 620\~000 грн на 49 років вперед, оскільки ним не доведено за допомогою належних, допустимих та беззаперечних доказів взаємозвязок між вказаним зверненням і саме оспорюваним договором оренди. Відповідно до ст.ст. 321, 387 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Суд констатує, що захист права власності гарантується як національним законодавством так і ст. 1 Першого Протоколу до Європейської Конвенції з прав людини та основоположних свобод, що у відповідності до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства. Зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкрито, зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини від 29 листопада 1991 року у справі «[PERSON] Девелопментс ЛТД та інші проти Ірландії» (Pine Valley Developments Ltd and Others vs. Ireland, № 12742/87), в якому вказано, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватись своєю власністю. В даному випадку зазначене сподівання, тобто те, на що розраховувала позивачка [PERSON], було порушено відповідачем. Проаналізувавши надані сторонами докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON]знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та підлягають задоволенню. Також відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивачки слід стягнути понесені нею та документально підтверджені витрати на сплату судового збору у розмірі 551 грн 20 коп.. На підставі викладеного,

Outcome: approved