Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-04 00:00:00

29 липня 2020 року [PERSON] , через захисника Казак К.І., подав до Бориспільського міькрайонного суду Київської області позов, яким просить стягнути з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на свою користь : матеріальну допомогу, передбачену п. 6.25.2 колективного договору в розмірі 631 600 грн. 00 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 18 травня 2020 року по 29 липня 2020 року включно, в розмірі 120 897 грн. 92 коп.. Позов обгрунтовано тим, що [PERSON] з 03 січня 1994 року працював на різних посадах у відповідача та має загальний трудовий стаж 26 років. Наказом Украерорух № 515/о від 15 травня 2020 року позивача звільнено з роботи на посаді начальника відділу організаційно - технічного відділу засобів навігації та спостереження РСП «Київцентраеро» Украероруху з 18 травня 2020 року за власним бажанням, у зв`язку з виходом на пенсію за ст. 38 КЗпП України. При звільнені позивачу не виплачено передбачену п. 6.25.2 Колективного договору між адміністрацією Украерорух та профспілками матеріальну допомогу, яку ні в день звільнення, ні по день звернення до суду з даним позовом [PERSON] не виплачено. Наведені дії відповідача [PERSON] вважає порушенням ст. 116 КЗпП України, а тому вважає обгрунтованими вимоги про застосування до Украерорух наслідків, передбачених ст. 117 КЗпП України. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні позивачем обраховано на підставі «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України (далі по тексту - КМУ) № 100 від 08 лютого 1995 року та який просить стягнути з відповідача по день ухвалення судового рішення у справі. Ухвалою суду від 30 липня 2020 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням і викликом сторін та призначено судове засідання. Сторонам роз`яснено права, обов`язки та встановлено строки для вчинення процесуальних дій. 09 вересня 2020 року від відповідача надійшов відзив, яким Украерорух просив відмовити у задоволенні позову з підстав, наведених у ньому, а саме врахувати той факт, що : за період запровадження на території України карантину фінансово-господарська діяльність відповідача суттєво скоротилась, доходи знизились та призвело підприємство до скрутного фінансового становища; матеріальна допомога, передбачена п. 6.25.2 Колективного договору між адміністрацією Украерорух та профспілками, не відноситься до обов`язкових виплат працівнику при звільнені, що передбачені КЗпП України, та можлива за наявності у відповідача фінансової спроможності виплачувати її; підприємством разом з профспілками у травні 2020 року розроблено зміни до колективного договору, якими збережено норми про виплату матеріальної допомоги при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію, але змінено порядок її виплати. 21 вересня 2020 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив Украерорух, якою [PERSON] наполягав на порушенні роботодавцем його трудових прав та просив задовольни-ти позовні вимоги в повному обсязі. Позивач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, до суду не з`явився. Про причини неявки суд не повідомив, заяв чи клопотань на адресу суду не направив. Натомість, уповноважив представляти власні інтереси в суді захисника Казак К.І. , який подав до суду заяву, якою розгляд справи просив здійснити за його відсутності та задовольнити в повному обсязі позовні вимоги [PERSON] .. Представник відповідача Бохан О.Г. в судове засідання не з`явився, проте направив до суду заяву, якою розгляд справи просив здійснити у його відсутність, позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні в повному обсязі з підстав, наведених у відзиві на позов. Суд, дослідивши заяви сторін, повно та всебічно дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази, давши їм належну правову оцінку вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року за № 2 передбачено, що відповідно ст. 55, 124 Конституції України та ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексу. Доказами, відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України вказано, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Судом встановлено і не заперечується сторонами, що [PERSON] в період з 05 червня 2001 року по день звільнення працював на різних посадах у відповідача. В період з 01 травня 2012 року по 18 травня 2020 року працював на посаді начальника відділу організаційно - технічного відділу засобів навігації та спостереження РСП «Київцентраеро» Украероруху. Наведене підтверджується записами у трудовій книжці (а. с. 26 - 32, 39). 15 травня 2020 року позивач подав заяву № 2.2-01/1064/20 до Украерорух про звільнення з займаної посади за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію. Наказом відповідача за № 515/о від 15 травня 2020 року [PERSON] звільнено з роботи з 18 травня 2020 року за власним бажанням з посади начальника відділу організаційно - технічного відділу засобів навігації та спостереження РСП «Київцентраеро» Украероруху, у зв`язку з виходом на пенсію, ст. 38 КЗпП України (а. с. 33). Також позивач у заяві № 2.2-01/1061/20 від 15 травня 2020 року просив відповідача виплатити йому при звільненні передбачену п. 6.25.2 та 6.25.5 Колективного договору матеріальну допомогу (а. с. 38). Листом Украерорух від 18 травня 2020 року за № 1-23.2/6134/20 позивачу повідомлено, що у зв`язку з складним фінансовим станом підприємства та відсутністю наявних коштів, у відповідача не має можливості виплатити [PERSON] матеріальну допомогу у випадку звільнення працівника за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію (п. 6.25.2 Колективного договору) (а. с. 34). Згідно довідки Украерорух за № 1-23.2/7690/20 від 20 липня 2020 року середньоденний заробіток позивача становить 2324 грн. 96 коп., а середньомісячний заробіток становить 31580 грн. 00 коп. (а. с. 37, 40). Вказані обставини, на підставі ч. 1 ст. 81 ЦПК України, не підлягають доказуванню, оскільки не заперечуються і визнаються сторонами у справі. З наведеного вище суд приходить висновку, що при звільненні позивача не виплачено матеріальну допомогу, передбачену п. 6.25.2 Колективного договору. Доказів протилежного суду сторонами не надано. Наведене не заперечується, не спростовується і відповідачем. Відповідно ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. За нормами ст. 21, 22 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Відповідно ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. Ст. 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Структуру заробітної плати, відповідно ст. 2 Закону України «Про оплату праці», складає : Основна заробітна плата. Це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Тобто, у структуру заробітної плати, крім іншого, входить і компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Згідно ст. 10, ч. 1, 3ст. 13 КЗпП України колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів. Зміст колективного договору визначається сторонами в межах їх компетенції. Колективний договір може передбачати додаткові порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії, соціально-побутові пільги. Відповідно положень ч. 1 ст. 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» умови колективних договорів і угод, укладених відповідно чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Наведене також узгоджується з п. 3.1 Колективного договору укладеного між адміністрацією Украерорух та профспілками (зі змінами та доповненнями, внесеними протягом 2015- 2020 років, в редакції від 01 лютого 2020 року) де зазначено, що положення даного договору поширюються на всіх найманих працівників підприємства незалежно від того, чи є вони членами профспілок (а. с. 41-44). Колективний договір в даній редакції був чинним на момент звільнення позивача та всі його норми є чинними і для [PERSON] .. Доказів протилежного сторонами суду не надано. Згідно ст. 9 КЗпП України підприємства, установи, організації в межах своїх повноважень і за рахунок власних коштів можуть встановлювати додаткові порівняно з законодавством трудові і соціально-побутові пільги для працівників. У п. 6.25.1 - 6.25.2 Колективного договору розділу 6 «Соціальні гарантії, пільги та компенсації» вказано, що на підприємстві діє Програма соціального захисту (Додаток 19). У випадку звільнення працівника за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію адміністрація гарантує надання матеріальної допомоги у розмірі : - при стажі безперервної роботи на підприємстві повних 5 років 6 посадових окладів з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як таку, що збільшує посадовий оклад, за відповідним наказом; - за кожний повний рік роботи понад 5 років по 2 посадових оклади з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як таку, що збільшує посадовий оклад, за відповідним наказом за кожний рік. В цілому максимальний розмір матеріальної допомоги не має перевищувати 20 посадових окладів. З листа Украерорух за № 1-23.2/7690/20 від 20 липня 2020 року вбачається, що матеріальна допомога, передбачена п. 6.25.2 Колективного договору, яка підлягала виплаті позивачу в день звільнення, становить 631 600 грн. 00 коп. (а. с. 37). Згідно п.14.1 колективного договору усі виплати, пов`язані з перевищенням законодавчо-правових норм, здійснюються за рахунок власних коштів Украероруху (за їх наявності) у послідовності пріоритетів, визначених додатком 26 до цього договору. Разом з тим, згідно додатку 26 до колективного договору «Черговість фінансування заходів на соціальне та матеріальне забезпечення працівників підприємства згідно з договором» не передбачено послідовність та пріоритет з виплати матеріальної допомоги при звільненні працівника за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію. Наказом Украерорух за № 197 від 16 березня 2020 року на підприємстві установлено початок простою з 18 березня по 31 травня 2020 року, який пролонговано на підставі наказу підприємства № 410 від 27 травня 2020 року в період з 01 червня по 15 липня 2020 року (а. с. 90-92). Крім того, на підставі наказу відповідача № 245 від 10 квітня 2020 року по підприємству в період з 10 липня 2020 року змінено істотні умови праці всім працівникам Украерорух, а саме, встановлено неповний робочий час 0,5 норми тривалості робочого часу, затвердженої на 2020 рік, починаючи з 10 липня 2020 року. (а. с. 95). Зі звіту про фінансові результати (звіт про сукупний дохід) за І квартал 2020 року вбачається, що сукупний дохід Украероруху склав 299444 гривень. В той же, час за аналогічний період попереднього року сукупний дохід становив - 365401 гривень. Зі звіту про фінансові результати (звіт про сукупний дохід) за І півріччя 2020 року вбачається, що сукупний дохід Украероруху склав 881601 гривень. В той же, час за аналогічний період попереднього року сукупний дохід становив - 577954 гривень (а. с. 96 -100). Згідно листа Украерорух № 1-17.2/7691/20 від 20 липня 2020 року станом на 15 травня 2020 року залишок коштів на рахунках відповідача, у тому числі валютних, складала : 7 015 885 грн. 57 коп.; 14 706, 46 доларів США; 6 843 189,76 євро; 1630,83 фунтів (а.а. 55). З огляду на вказані показники прибутку підприємства, суд вважає необґрунтованими доводи відповідача щодо відсутності у підприємства прибутків та відсутність грошових коштів для виплати позивачу матеріальної допомоги, оскільки прибутки хоч і знизились, проте були наявними. В той же час, суду не надано жодних доказів неможливості провести повний розрахунок з позивачем при наявності такого доходу підприємства і грошових коштів на рахунках. На підставі протоколу робочої групи з оперативного реагування на кризові ситуації фінансово-економічного характеру № 32 від 18 березня 2020 року Украерорух прийнято рішення здійснювати лише обов`язкові виплати, які не пов`язані з перевищенням законодавчо-правових норм (заробітна плата для працівників та обов`язкові податки та збори) до 31 травня 2020 року включно з можливістю продовження вказаних заходів з метою досягнення стабілізації фінансового стану підприємства (а. с. 87 - 89). 20 травня 2020 року у дію вступила нова редакції п. 6.25.2 колективного договору, за змістом якої у випадку звільнення працівника за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію при стажі безперервної роботи на підприємстві, адміністрація гарантує надання матеріальної допомоги у розмірі: 1) до досягнення працівником віку 60 років і 3 місяці: при стажі безперервної роботи на підприємстві повних 15 років - 10 посадових окладів з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови як таку, що збільшує посадовий оклад, за відповідним наказом; за кожний повний рік роботи понад 15 років - по 1 посадовому окладу з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як таку, що збільшує посадовий оклад, за відповідним наказом за кожний рік. В цілому максимальний розмір матеріальної допомоги не має перевищувати 15 посадових окладів з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як таку, що збільшує посадовий оклад. 2) інший вік до досягнення працівником 65 років при стажі роботи на підприємстві повних 15 років - 5 посадових окладів з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як такої, що збільшує посадовий оклад (а.с. 80 - 84). При цьому зазначено, що виплата матеріальної допомоги буде здійснюватися на основі договору між працівником та адміністрацією, типова форма якого повинна бути погоджена з профспілковою стороною. Відповідно до договору виплата матеріальної допомоги буде надаватися за схемою: 1 посадовий оклад з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як такої, що збільшує посадовий оклад, протягом 10 банківських днів з дати початку дії договору, залишок суми матеріальної допомоги по узгодженому графіку (орієнтовно 1 оклад з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як такої, що збільшує посадовий оклад, раз на 2 місяці, починаючи з 12 місяця з дати підписання договору). Договір на виплату матеріальної допомоги може бути підписаний до 01 липня 2020 року за умови відсутності судового спору між працівником та підприємством з цього питання. Для працівників, які досягли пенсійного віку і звільняються з підприємства у зв`язку з виходом на пенсію у 2020 році до 15 червня 2020 року, та таких, хто вже звільнився з підприємства у зв`язку з виходом на пенсію у 2020 році, та при звільненні не отримали матеріальну допомогу, адміністрація підприємства гарантує надання матеріальної допомоги за умови виплати на основі договору між працівником та адміністрацією. На вказане вище слід зазначити, що робоча група з оперативного реагування на кризові ситуації фінансово-економічного характеру не наділена повноваженнями приймати рішення щодо внесення змін чи доповнень до колективного договору. Так, згідно ст. 14 Закону України «Про колективні договори і угоди» зміни і доповнення до колективного договору, угоди протягом строку їх дії можуть вноситися тільки за взаємною згодою сторін в порядку, визначеному колективним договором, угодою. У п. 10.1 розділу «Порядок внесення доповнень та змін до договору» Колективного договору вказано, що зміни і доповнення до колективного договору можуть вноситись протягом усього терміну його дії за взаємною згодою сторін у встановленому цим розділом порядку. Внесення змін та доповнень до договору відбувається шляхом переговорів у зв`язку зі зміною чинного законодавства України, Генеральної чи Галузевої угоди або за ініціативою однієї зі сторін на засіданні постійно діючої комісії з проведення колективних переговорів та розгляду змін і доповнень до колективного договору, склад якої визначається сторонами та затверджується наказом директора підприємства. Результати засідання комісії оформляється протоколом, який підписується співголовами комісії. На підставі цього протоколу формується окремий документ «Зміни до договору», що підписується підписантами договору, згідно п. 1.4 договору, та підлягає повідомній реєстрації у тому самому порядку, що й договір, місцевими органами державної виконавчої влади. Крім того, зміни до колективного договору вступили в дію з 20 травня 2020 року, в той час як [PERSON] звільнений з роботи 18 травня 2020 року, а тому зміни до колективного договору на спірні правовідносини не поширюються. Разом з тим, ст. 116 КЗпП України передбачає обов`язок підприємства, установи, організації здійснювати виплату не тільки заробітної плати, а взагалі всіх сум, що належать працівнику, без визначення їх вичерпного переліку. Ані іншими нормами трудового законодавства, ані колективним договором не визначений інший строк виплати матеріальної допомоги, ніж день звільнення працівника з роботи. Відповідач, в обґрунтування фінансової неспроможності підприємства та наявності факту істотної зміни обставин, які зумовлюють неможливість наразі виконувати умови колективного договору в частині виплати матеріальної допомоги, послався на Висновок Торгово-промислової палати України від 29 липня 2020 року (а. с. 101 - 118). Зважаючи на вказане, слід зазначити, що одними з механізмів отримання відстрочки у виконанні зобов`язань, аж до відмови від договору з одночасним звільненням від відповідальності, є hardship- істотна зміна обставин, які сторони не передбачали на момент укладення договору, а маючи можливість їх передбачити - сторони б не укладали такий договір. Згідно п. 3 ч. 3 ст. 14 Закону України «Про торгово промислові палати України» засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), а також торговельні та портові звичаї, прийняті в Україні, за зверненнями суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб. В ч. 1 ст. 14 даного Закону зазначено, що торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно. Відтак належним доказом дії обставин непереборної сили є саме Сертифікат регіональних представництв Торгово-промислових палат України, а не її висновок. Крім того, у наданому до суду Висновку Торгово-промислової палати України від 29 липня 2020 року вказано, що він не є висновком судової експертизи відповідно Закону України «Про судову експертизу». Відповідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певним засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Підсумовуючи наведене, суд вважає наданий відповідачем до суду Висновок Торгово-промислової палати України від 29 липня 2020 року, недопустимим доказом. За змістом ст.1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав і основних свобод людини кожна фізична або юридична особа має право на мирне володіння своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права У статті 1 Протоколу №1 до Конвенції вказано, що «власністю» є також право на своєчасну сплату сум заробітної плати та надбавок до неї, зокрема, такі висновки зробив Європейський Суд при тлумаченні ст.1 Протоколу №1 до Конвенції у рішеннях, прийнятих проти України у справах «Воскобойник проти України» (заява №39874/05), «Лопатюк та інші проти України» (заява №903/05), «Дідух проти України» (заява №14394/04), «Воротнікова проти України» (заява №1225/02). Оскільки відповідач так і не виплатив позивачу передбаченої п. 6.25.2 Колективного договору матеріальної допомоги при звільненні [PERSON] у зв`язку з виходом на пенсію ні під час звільнення, ні по день ухвалення судового рішення у справі, суд приходить висновку, що позов в цій частині підлягає задоволенню та з Украерорух на користь позивача належить стягнути вказану матеріальну допомогу в розмірі 631 600 грн. 00 коп.. Постанова Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року за № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» визначає, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини; cама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу (пункт 20 постанови). Згідно ч. 1ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Конституційний Суд України у Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Системний аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені у рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року за № 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2020 року у справі за № 712/3776/17, провадження № 61-32684 св 18. За положеннями ст. 117 КЗпП України обов`язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства. Згідно ст. 617 ЦК України, особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 05 жовтня 2020 року у справі за № 359/3889/18 (провадження № 61-6951св19) роз`яснив - статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язан-ня, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталось внаслідок випадку або непереборної сили. У пункті 1 ч. 1 ст. 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборною силою є надзвичай-на і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла її відвернути, і ця подія завдала збитків. Відповідно ст. 117 КЗпП України підставою відповідаль-ності власника за затримку розрахунку при звільненні є склад правопорушення, який включає два юридичних факти : порушення власником строку розрахунку при звільненні та вина власника. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі за № 243/2071/18 (провадження за № 61-48088сво18). Згідно ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81, ч. 3 ст. 82 ЦПК України на сторін справи покладено обов`язок довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказуванню. Обставини щодо пандемії внаслідок короновірусної хвороби (COVID-19) визнані на міжнародному рівні, є загальновідомими. Вказане мало вплив на діяльність підприємства Украерорух, внаслідок цього відповідачем прийнято накази за № 197 від 16 березня 2020 року «Про простій на підприємстві», за № 245 від 10 квітня 2020 року «Про встановлення режиму неповного робочого часу», за № 410 від 27 травня 2020 року «Про продовження простою на підприємстві» та ін.. Ці обставини зумовили і чисельне звільнення працівників, в тому числі звільнення позивача, що визнається сторонами в ході розгляду справи. При цьому, слід також врахувати, що мала місце затримка виплати не заробітку позивача, а матеріальної допомоги передбаченої колективним договором, тобто додаткової виплати. В той же час, позивач не вказує, а матеріали справи не містять даних про втрати [PERSON] , пов`язані із затримкою виплати саме матеріальної допомоги, передбаченої у п. 6.25.2 Колективного договору. Відтак, відсутні підстави для стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку, оскільки всі суми, які підлягали виплаті при звільненні, [PERSON] отримав вчасно, доказів протилежного суду сторонами не надано та наведене не спростовано. В той же час, через непереборні обставини, що не залежать від волі відповідача та унеможливили виконання ДП «Украерорух» зобов`язань, передбачених колективним договором, свідчать про відсутність в діях відповідача вини. Наведене, в свою чергу, виключає підстави для застосування до Украерорух положень ст. 117 КЗпП України, а тому позов в цій частині не підлягає задоволенню. Частиною 1 та п.1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Оскільки матеріальна допомога, відповідно ст. 2 Закону України «Про оплату праці», входить у структуру заробітної плати, позивач звільнений від сплати судового збору за вимогу щодо стягнення на його користь допомоги, передбаченої п. 6.25.2 Колективного договору матеріальну допомогу. Відповідно висновку, наведеного у п. п. 57, 58 постанови Верховного суду по справі за № 910/4518/16 від 30 січня 2019 року, - за змістом приписів статей 94, 116, 117 Кодексу законів про працю України та статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року за № 108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати. Пільга щодо сплати судового збору, передбачена пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», згідно якої від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, не поширюється на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні під час розгляду таких справ в усіх судових інстанціях. При зверненні до суду з даним позовом [PERSON] сплачено судовий збір в розмірі 1208 грн. 98 коп. за вимогу про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Наведене підтверджується квитанцією № 46883 від 27 липня 2020 року (а. с. 10). Однак, в задоволенні вимог позивача щодо стягнення на його користь з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - відмовлено, а тому відсутні підстави для стягнення понесених витрат у виді судового збору в розмірі 1208 грн. 98 коп. з Украерорух на користь [PERSON] . Згідно ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір в розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму на одну працездатну особу та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму на одну працездатну особу. Частиною 6 ст. 141 ЦПК України визначено, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Зважаючи на вказане, з відповідача на користь держави Україна слід стягнути судовий збір в розмірі 6 316 грн. 00 коп. (631 600 грн. 00 коп. / 100) за вимогу позивача про стягнення невиплаченої матеріальної допомоги. Згідно ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3)пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Частиною 1 ст. 134 ЦПК України визначено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Судом встановлено, що позивач у прохальній частині позову просить суд стягнути з відповідача на свою користь витрати з оплати правничої допомоги в розмірі 50 000 грн. 00 коп. Приписами ч. 1 ст. 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат :1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Частиною 3 ст. 137 ЦПК України визначено, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Положеннями ч. 4 ст. 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. При цьому за змістом ч. 6 цієї статті обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. В розрізі з наведеним суд зазначає, що стороною відповідача не заявлено під час судового розгляду та не подано до суду клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу. Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. На підтвердження понесених затрат на правову допомогу позивачем надано суду наступні докази : договір про надання правової допомоги (юридичних послуг) № б/н від 02 липня 2020 року укладеного між [PERSON] та Адвокатським обєднанням «КПД Консалтинг»; додаткова угода №1 до договору про надання правової допомоги № б/н від 02 липня 2020 року, яким визначено політику та порядок виставлення рахунків; заявка на надання послуг № 1 до договору про надання правової допомоги № б/н від 02 липня 2020 року, якою деталізовано вартість послуг; виписка з рахунку [NUMBER] за 06-07 липня 2020 року про оплату позивачем 50 000 грн. 00 коп. за правову допомогу (а.с. 11 - 22). При цьому суд враховує, що стягненню підлягають не лише затрати щодо обсягу фактично наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості за комплексне представництво в суді І інстанції в розмірі 25 000 грн. 00 коп., а й оплачена послуга за комплексне представництво в суді апеляційної інстанції в розмірі 25 000 грн. 00 коп., оскільки у справі наявні докази фактичного понесення цих затрат позивачем. Зважаючи на вказане, суд приходить переконання, що позивач дійсно поніс вказані затрати в розмірі підтвердженому належними і допустимими доказами, а тому позов в цій частині підлягає задоволенню пропорційно до задоволених вимог. Позовні вимоги задоволено на 83,93 % (631600,00 / (752497,92/100)), у зв`язку з чим з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені судові витрати на правову допомогу в розмірі 41 965 грн. 00 коп. ((50000,00/ 100) х 83,93 %). На підставі викладеного та

Outcome: partial