Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-31 00:00:00

29 квітня 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON], в якій просить визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме, квартирою [ADDRESS] На обґрунтування позову зазначила, що на праві власності їй належить вищезазначена квартира. У квартирі зареєстрований колишній чоловік, відповідач у справі, та діти. Однак, з квітня 2015 року відповідач у квартирі не проживає, участі в утриманні квартири, сплаті комунальних послуг не приймає. Факт реєстрації відповідача у квартирі позбавляє позивача права вільно користуватися належним майном. Просила позовні вимоги задовольнити. Позивач в судове засідання не з'явилася, надала заяву про те, що позовні вимоги підтримує повному обсязі, з підстав, зазначених вище. Просить справу розглянути за її відсутності, без фіксування судового процесу технічними засобами звукозапису. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, надав заяву, в якій вказав, що позовні вимоги визнає у повному обсязі, просив справу розглядати за його відсутності, без фіксування судового процесу технічними засобами. Судове засідання проведено у відповідності до вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, так як в судове засідання не прибули всі особи, які беруть участь у справі. Суд, дослідивши наявні у справі докази, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, входячи з наступного. За положеннями ч. 1 ст. 317, ч. 1 ст. 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном і він реалізує їх на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною першою ст.. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 379 ЦК України вказує, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого 15 серпня 2001 року приватним нотаріусом Зміївського районного нотаріального округу Харківської області та зареєстрованого в реєстрі за № 2458, [PERSON] належить квартира [ADDRESS]. ( а.с. 7) Вказана квартира в комунальному підприємстві «Зміївське бюро технічної інвентаризації» зареєстрована на ім'я [PERSON], реєстровий номер 1-19/6 від 17 серпня 2001 року (а.с. 7) 01 жовтня 2001 року Комсомольською селищною радою Зміївського району Харківської області зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], актовий запис № 101, після реєстрації шлюбу позивач змінила прізвище з «[PERSON]» на «[PERSON]». (а.с. 8) Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 07 липня 2015 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. (а.с. 13) Відповідно до даних довідки № 77, виданої 01.02.2016 року ОСББ «Донець», [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS]. Разом з нею значаться зареєстрованими: колишній чоловік [PERSON], донька [PERSON], син [PERSON], донька [PERSON], онук [PERSON] (а.с. 10) Відповідно до акту обстеження, складеного 15 квітня 2016 року депутатом [PERSON] у присутності свідків [PERSON], [PERSON], за адресою: [ADDRESS], [PERSON], [INFO], понад один рік не проживає у квартирі, особисті його речі в квартирі відсутні. (а.с. 9) Виходячи з положень ст. ст. 16, 391, 386 ЦК України власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює права власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь - які правочини, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до положення ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла, або законом. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року із змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного Суду України № 2 від 10.03.1989 року, № 13 від 25.12.1992 року, № 15 від 25.05.1998 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь - які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Враховуючи, що [PERSON] не проживає за адресою реєстрації понад один рік, добровільно залишив квартиру, фактично мешкає за іншою адресою, тобто обрав інше постійне місця проживання, не приймає участі в утриманні спірного житла та оплаті комунальних послуг за користування ним, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] в частині визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Стосовно позовних вимог в частині зняття відповідача з реєстраційного обліку суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Аналіз вказаної норми дає підстави вважати, що зняття з реєстрації здійснюється на підставі рішення суду виключно щодо: позбавлення права власності на житлове приміщення; позбавлення права користування житловим приміщенням; визнання особи безвісно відсутньою; визнання фізичної особи померлою. З огляду на те, що Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, що пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення вказаного Закону підлягають до застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміни чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Згідно до ч. ч. 1, 2 ст. 14 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщення в порядку передбаченому законодавством, а тому вимога позивача про зняття з реєстрації відповідача є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

Outcome: partial