Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-17 00:00:00

30 серпня 2017 року [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з позовом до ПАТ «Марфін Банк», третя особа: [PERSON] про припинення поруки. Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 01 вересня 2017 року роз`єднано у самостійні провадження вимоги [PERSON] та [PERSON] до ПАТ «Марфін Банк», третя особа [PERSON] про припинення поруки. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити у повному обсязі. У судовому засіданні представник ПАТ «Марфін Банк», назва якого змінена на ПАТ «МТБ Банк», позов не визнав у повному обсязі, надавши свої письмові заперечення. Третя особа у судове засідання не з`явилась. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 25 квітня 2008 року між ВАТ «Морський транспортний банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №00354F2 з терміном погашення по 24 квітня 2023 року включно, у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у сумі 294579,55 доларів США на наступні цілі: споживчі потреби в сумі 265000,00 доларів США, а також у сумі 29 579,55 доларів США - на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених кредитним договором, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 11,9% річних за фактичний період користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідно до статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому. Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У забезпечення виконання [PERSON] зобов`язань за кредитним договором між Банком та [PERSON] 25 квітня 2008 року був укладений договір поруки №00362-С2. Поручитель зобов`язався перед Банком відповідати за виконання зобов`язань [PERSON] за кредитним договором солідарно у повному обсязі. Додатковою угодою №1 від 06 листопада 2014 року до зазначеного кредитного договору була змінена валюта виконання зобов`язання з доларів США на гривню. Термін погашення кредитної лінії було продовжено до 24 квітня 2025 року. Зважаючи на внесення 06 листопада 2014 року змін до кредитного договору Додатковою угодою №1 від 06 листопада 2014 року до договору поруки №00362-С2 віл 25 квітня 2008 року сторони внесли відповідні зміни до договору поруки. За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку (частина перша статті 553 ЦК України). Відповідно до частин першої та другої статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Пунктом 2.3.3 кредитного договору від 25 квітня 2008 року передбачено, що кредитор має право, при порушенні позичальником зобов`язань передбачених умовами цього Договору, на власний розсуд змінити умови цього Договору - вимагати від Позичальника дострокового повернення Кредиту, сплати комісій та відсотків за його користування. 15 липня 2015 року ПАТ «Марфін Банк» надіслав [PERSON] ., [PERSON] та [PERSON] вимогу вих.№2195/01, в якій вимагав дострокового погашення заборгованості за основним боргом по кредиту - 2501283,97 грн., за простроченими процентами - 82203,03 грн., пеня за несвоєчасне погашення платежів за кредитом - 2304,00 грн. Пунктом 4.6 договору поруки від 25 квітня 2008 року №00362-С2 передбачено, що цей договір набуває юридичної сили з моменту підписання сторонами і діє до припинення забезпеченого ним зобов`язання позичальника за кредитним договором. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України). Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення всіх зобов`язань боржника не свідчать про те, що договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Отже, спірним договором поруки не встановлено строку, після якого порука припиняється, тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України. Врегульовуючи правовідносини з припинення поруки у зв`язку із закінченням строку її чинності, частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, якщо кредитор не пред`явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов`язання не встановлено або встановлено моментом пред`явлення вимоги), якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України). Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Зазначена правова позиція Верховного Суду України викладена у справі №6-78цс12 за якою визначено, що якщо в договорі поруки не встановлено строку, після якого порука припиняється, умова договору поруки про його дію до повного виконання боржником своїх зобов`язань перед банком за кредитним договором не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить частині першій статті 251 та частині першій статті 252 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України висловленої у справі №6-155цс13, установивши, що договором поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, оскільки умовами цього договору встановлено, що він діє до повного припинення всіх зобов`язань боржника за кредитним договором, та що кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, який був змінений ним відповідно до пункту 1.9.1 кредитного договору, не пред`явив протягом шести місяців вимоги до поручителя про виконання зобов`язання, суд дійшов правильного висновку про те, що зобов`язання за договором поруки припинилися. Отже, у разі використання Банком права на дострокове повернення боргу, та визначення строку дії договору поруки повним виконанням сторонами договірних зобов`язань, зобов`язання за договором поруки припиняються, якщо кредитор не звернувся до суду протягом шести місяців від дня пред`явлення вимоги про дострокове погашення боргу. У зв`язку з порушенням [PERSON] виконання зобов`язання за кредитним договором ПАТ «Марфін Банк» відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України і пункту 2.3.3 кредитного договору використав право достроково стягнути з позичальника та поручителя заборгованість за кредитним договором, надіславши 15 липня 2015 року лист (вимогу) про дострокове повернення всієї суми кредиту й пов`язаних із ним платежів, змінив строк виконання основного зобов`язання. Відповідно до правової позиції викладеної Верховним Судом України у постанові від 21 січня 2015 року по справі № 6-190цс14 пред`явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання й був зобов`язаний пред`явити позов до поручителя протягом шести місяців, починаючи від цієї дати. За таких обставин у банку виникло право пред`явити позовну вимогу до поручителів про виконання порушеного зобов`язання боржника щодо повернення кредиту, починаючи з 15 липня 2015 року і протягом наступних шести місяців. У зв`язку з тим, що банк звернувся до поручителя з позовом у травні 2016 року, тобто із пропуском зазначеного в частині четвертій статті 559 ЦК України шестимісячного строку, позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

Outcome: approved