Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-28 00:00:00

31 липня 2014 року до суду надійшла вказана позовна заява. В позовній заяві позивач просить: визнати договір поруки б/н від 06.04.2007 року з усіма змінами та доповненнями недійсним. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 06.04.2007 року між ним та ВАТ «КБ «Надра» було укладено договір поруки, за умовами якого поручитель поручається перед Кредитором за належне виконання [PERSON] взятих на себе зобов'язань, що витікають з кредитного договору № 113/П/99/2008-840 від 06.04.2007 року. Як зазначає позивач, даний договір було укладено під впливом обману з боку третьої особи [PERSON] Представник позивача в судовому засіданні заявлені вимоги підтримала та просила їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з'явився про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив. Третя особа в судове засідання не з'явилася, хоча належним чином була повідомлена про час та місце слухання справи, про поважні причини неявки в судове засідання суд не повідомила. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов'язок доказування покладений на сторони. Вислухавши думку представника позивача, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 06.04.2007 року між ВАТ «КБ «Надра» та [PERSON] (далі - Позичальник) укладено Кредитний договір № 113/П/99/2007-840, відповідно до якого Банк надав Позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у розмірі 56 548,00 доларів США (п.1.1 Договору). В якості забезпечення виконання зобов'язань за зазначеним Кредитним договором, 06.04.2007 року між ВАТ «КБ «Надра» та [PERSON] укладено Договір поруки, за умовами якого, поручитель поручається перед Кредитором за належне виконання [PERSON], взятих на себе зобов'язань, що витікають з Кредитного договору №113/П/99/2007-840 (п.1.1. Договору). Відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку та відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Згідно із ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки. Як вбачається з позовної заяви, позивач обґрунтовує заявлені вимоги тим, що під час укладення договору поруки [PERSON] ввела позивача в оману щодо майнового її стану, а саме: що вона зможе самостійно виконувати свої зобов'язання за кредитним договором. В судовому засіданні представник позивача не надав доказів на підтвердження того, що на даний час пред'явлено вимогу до поручителя про стягнення кредитної заборгованості. Частиною 1 статті 230 ЦК України визначено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Стороною позивача в судовому засіданні не доведено наявність умислу в діях [PERSON] та обман позивача. Оскільки в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження обставини, які відповідно до закону могли б бути підставою для визнання вищевказаного договору недійсним, тому позов задоволенню не підлягає. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed