Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-07 00:00:00

30 листопада 2016 року до суду надійшов вищевказаний цивільний позов, у якому позивач просить визнати договір дарування, за яким [PERSON] подарувала [PERSON] квартиру №117, яка розташована у секції № 4, будинку № 14 по вул.Суворова у м.Дніпропетровську, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО [PERSON] 18 березня 2014 року і зареєстрований в реєстрі за №786, недійсним. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] до теперішнього часу перебувають у зареєстрованому шлюбі. Під час шлюбу подружжя [PERSON] за гроші, отриманні відповідачем [PERSON] від продажу 31 травня 2007р. спадкового майна, 1/2 частина якого належала позивачу, придбало дві квартири. Відповідач [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 01 червня 2007р. приватним нотаріусом ДМНО [PERSON] за реєстровим №1753 придбала квартиру №117, яка розташована у секції №4, будинку №14 по вул.Суворова у м.Дніпропетровську. Право власності на яку було зареєстровано КП «Дніпропетровське МБТІ» 03 липня 2007р. на підставі витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №15096682, реєстраційний номер 13895290. Відповідач [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 05 червня 2007р. приватним нотаріусом ДМНО [PERSON] за реєстровим №3356, придбав квартиру №335, розташовану у будинку №2а по вул.Запорізьке шосе у м.Дніпропетровську. Право власності на яку було зареєстровано КП «Дніпропетровське МБТІ» 06 липня 2007р. на підставі витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №15143178, реєстраційний номер 1933830. Таким чином, вказані квартири на праві спільної сумісної власності належали як чоловіку - [PERSON], так і його дружині - [PERSON] Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 13 січня 2014р. у цивільній справі № 200/14579/13ц з відповідача [PERSON] на користь позивача стягнуто 823455грн.50коп. На теперішній час рішення набрало законної сили. 07 березня 2014 року відповідач [PERSON] отримав вказане рішення суду і 17 березня 2014р. подав на нього апеляційну скаргу. В той же день відповідач зробив незалежну оцінку належної йому на праві власності вищевказаної квартири і 18 березня 2014 року подарував її своїм сину - [PERSON] та дочці - [PERSON] Відповідач [PERSON], також 17 березня 2014р. зробила незалежну оцінку належної їй на праві власності вищевказаної квартири і 18 березня 2014р. за договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом ДМНО [PERSON], зареєстрованим в реєстрі №786, подарувала її відповідачу [PERSON] Таким чином, договори дарування, укладені між відповідачами - подружжям [PERSON] та [PERSON] і їх дітьми - [PERSON] та [PERSON]О після ухвалення судового рішення про стягнення з [PERSON] грошових коштів, вчинено з метою ухилитись від виконання цього судового рішення, без наміру створення правових наслідків, обумовлених цими договорами, з направленням дій сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близьких родичів - дітей та з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за рахунок [PERSON] грошового зобовязання шляхом звернення стягнення на майно в порядку виконання судового рішення про стягнення грошових коштів. 31 березня 2014р. позивач звернувся до Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська з позовом про визнання договору дарування квартири 335, яка розташована в будинку 2-а по Запорізькому шосе у м.Дніпропетровську (Бабушкінський район) недійсним за правилами ст.114 ЦПК України, а саме за місцем знаходження обєкту нерухомості. 02 лютого 2015р., користуючись своїми правами, визначеними у ст.31 ЦПК України, позивач збільшив первинний позов вимогами про визнання ще одного договору дарування, за яким відповідач [PERSON] подарувала [PERSON] квартиру №117, яка розташована у секції №4, будинку №14 по вул.Суворова у м.Дніпропетровську, недійсним. Обєкт нерухомості знаходиться у Красногвардійському районі. 20 жовтня 2015 року під час підготовчого судового засідання представник відповідача [PERSON] заявив клопотання про передачу цивільної справи для розгляду до Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська, мотивуючи таку заяву вимогами ст.ст.114, 116 ЦПК України та Постановою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав». Щоб уникнути допущеної у справі з вини відповідачів тяганини і у звязку з процесуальною доцільністю, 06 листопада 2015р. позивач звернувся до суду з заявою про залишення доповнених позовних вимог про визнання договору дарування, за яким [PERSON] подарувала [PERSON] квартиру № 117, яка розташована у секції №4, будинку №14 по вул.Суворова у м.Дніпропетровську, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО [PERSON] 18 березня 2014 року та зареєстрований в реєстрі за №786, недійсним без розгляду. Заява позивача була задоволена. У звязку з чим позивач звертаюсь до Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська з позовом про визнання договору дарування від 18 березня 2014р., за яким [PERSON] подарувала [PERSON] квартиру №117, розташовану у секції №4, будинку №14 по вул.Суворова у м.Дніпропетровську, недійсним. Такі дії подружжя [PERSON]: як оформлення в один і той же день, 18 березня 2014р., після отримання копії рішення суду про стягнення з [PERSON] на користь позивача 823455грн.50коп. безоплатних договорів близьким родичам - сину та дочці; одночасне звернення до одного й того ж нотаріуса за оформленням договорів дарування; заяви подружжя [PERSON] про відсутність заперечень кожним з них проти укладення іншим договору дарування свідчать про їх навмисний і узгоджений характер. Відповідачі, відчужуючи належне їм на праві власності нерухоме майно своїм сину та дочці, були обізнані про судове рішення про стягнення з чоловіка - [PERSON] на користь позивача грошових коштів, отже, могли передбачати негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на це нерухоме майно. У діях відповідачів при укладанні договорів дарування мала місце лише імітація правочину. Вони не намагалися створити для себе правові наслідки, оскільки ними не вчинялися дії по виконанню цих договорів. Укладення договорів дарування було спрямовано лише на позбавлення позивача можливості отримати стягнуті на його користь гроші за рішенням суду, про існування якого усі відповідачі достовірно знали. І, таким чином, при вчиненні договорів дарування відповідачі переслідували лише протизаконні цілі. Отже, позивач, вважає, що у суду є всі підстави вищеназваний договір дарування визнати недійсним. Позивач у судовому засіданні підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив задовольнити позов, посилаючись на обставини викладені в позові. Відповідач-1 у судове засідання не з'явилася. Про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила, заяв про розгляд справи за її відсутності не подавала. Представник відповідача-2 позовні вимоги не визнав та заперечував проти їх задоволення. Надав суду письмові заперечення проти позову. Відповідач-3 та представник відповідача-3 позовні вимоги не визнали та заперечували проти їх задоволення. Представник відповідача-3 надав суду письмові заперечення проти позову. Третя особа-1 у судове засідання не з'явилась. Про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила, заяви про розгляд справи за своєї відсутності не подала. Представник третьої особи-2 у судове засідання не з'явилася. Про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Від неї надійшла заява, у якій просить розглядати справу за її відсутності. Дослідивши матеріали справи, заслухавши учасників процесу, суд встановив такі обставини і визначені відповідно до них правовідносини. На підставі договору купівлі-продажу від 01 червня 2007 року, який посвідчений приватним нотаріусом ДМНО [PERSON], відповідачу-1 - [PERSON] належала квартира за номером 117, що знаходиться у будинку за номером 14 секції 4, розташованому по вул.Суворова у м.Дніпро (колишнє найменування міста Дніпропетровськ), що підтверджується договором дарування квартири від 18 березня 2014р. (а.с.9-10). Позивач звернувся із цим позовом до відповідачів, зокрема, [PERSON], оскільки ухвалою Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 11 грудня 2013р., яка набрала законної сили 16 грудня 2013р., встановлено, що згідно з довідкою КП «ДМБТІ» ДОР №10598 від 23.09.2007 року за відповідачем [PERSON] зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS], за дружиною відповідача [PERSON] - право власності на квартиру 117 будинку 14 корпусу [ADDRESS] будинку 3 корпусу 1 по вул.Литовській в м.Дніпропетровську (а.с.122). Таким чином, відповідач-1 - [PERSON] та відповідач-2 [PERSON] є подружжям. Відповідно до пункту 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», визначено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Виходячи із положень, закріплених вищевказаною Постановою, позивач є заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням спірного правочину, виходячи із такого. Як зазначено у ст.60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином[ADDRESS] у будинку №14 корпус №4 по вул.Суворова в м.Дніпропетровську є спільною сумісною власністю подружжя. Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 13 січня 2014 року у справі №200/14579/13ц стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію вартості 1/2 частини домоволодіння в розмірі 48255грн.50коп. та 1/2 частини вартості земельної ділянки в розмірі 775200грн., розташованих за адресою: м.Дніпропетровськ, вул.Динамо, 123, а всього 823455грн.50коп. Зазначене рішення суду набрало законної сили 18.08.2014р., станом на 06.12.2016р. судове рішення не виконано, що встановлено рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 06 грудня 2016р. у цивільній справі №200/5083/14ц за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] [PERSON] [PERSON], треті особи приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], орган опіки та піклування Шевченківської районної у м.Дніпрі ради про визнання договору дарування недійсним, стягнення збитків (а.с.131-133), яке згідно із вступною та резолютивною частинами ухвали апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 червня 2017р. у цій же справі залишено без змін (а.с.149). Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як пояснив у судовому засіданні позивач та не спростовано з посиланнями на належні та допустимі докази відповідачем-3 та представниками відповідачів-2,3, рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 13.01.2014р. знаходиться на примусовому виконанні Бабушкінського відділу державної виконавчої служби, однак, звернути стягнення на майно боржника неможливо, у звязку з його відсутністю. 18 березня 2014 року між [PERSON] (дарувальником) та [PERSON] (обдарованим), який є сином [PERSON], укладено договір дарування квартири за номером 117, що знаходиться у будинку за номером 14 секції 4, розташованому по вул.Суворова у м.Дніпро (колишнє найменування міста Дніпропетровськ), відповідно до якого обдарований отримав у власність квартиру за номером 117, що знаходиться у будинку за номером 14 секції 4, розташованому по вул.Суворова у м.Дніпропетровськ. Сторони оцінили вартість квартири в 225000грн., згідно з оцінкою ТОВ «Південні зірки», складеної станом на 17.03.2014 року (а.с.9-10). Пунктом 5 договору дарування засвідчено, що квартира під забороною відчуження (арештом) не перебуває, що підтверджується витягом з Державного реєстру прав, Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна. Пунктом 6 договору визначено, що сторони правочину однаково розуміють його значення, умови та правові наслідки, підтверджують дійсність намірів при його укладанні, а також те, що він не має характеру фіктивного та удаваного правочину. Пунктом 12 визначено, що сторони перебувають у родинних відносинах, а п.15\~що дарувальник гарантує, що житло в спорі і під забороною (арештом) не перебуває. Цей договір дарування квартири підписаний сторонами, засвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №786. Передумовою укладення договору дарування квартири стало відібрання нотаріусом від [PERSON] - чоловіка [PERSON], заяви про надання згоди на дарування нерухомого майна подружжя дарувальника, справжність підпису на якій засвідчено 18.03.2014р. приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим номером №785 (пункт 17 договору) (а.с.10). Таким чином, із вищевикладеного випливає, що було відчужено майно подружжя, а саме квартира за номером 117, що знаходиться у будинку за номером 14 секції 4, розташованому по вул.Суворова у м.Дніпро (колишнє найменування міста Дніпропетровськ), що було відомо відповідачам-1,2, 3 (а саме [PERSON]- дарувальнику, [PERSON] чоловікові дарувальника та [PERSON] обдарованому, який є їх сином). Обдарований [PERSON], який є сином відповідача [PERSON], у подарованій квартирі за адресою: [ADDRESS] був зареєстрований з 25.06.2007р. (відповідно до довідки обєднання співвласників багатоквартирного будинку «Ніка-5» №30/3/17 від 30.03.2017р.) (а.с.94). Під час розгляду справи встановлено, що відповідач-3 - [PERSON], який є обдарованим за договором дарування від 18.03.2014 року, ані особисто, ані через свого представника не довів прийняття дарунку у власність, те, що він у цій квартирі проживає, її утримує, та належних і допустимих доказів цього не надано. Дружина відповідача-3 [PERSON] - [PERSON] та його діти: [PERSON], 25.05.2007р.н., [PERSON], 16.03.2009р.н. та [PERSON], 02.06.2013р.н. зареєстровані у квартирі за адресою: [ADDRESS] з 28 березня 2014р., що підтверджується довідкою обєднання співвласників багатоквартирного будинку «Ніка-5» №30/3/17 від 30.03.2017р.) (а.с.94). Оцінюючи вищевказану довідку як доказ, суд виходить з того, що предметом спору у цій цивільній справі є визнання правочину недійсним, а не виселення, зняття з реєстрації осіб тощо, а тому реєстрація вищевказаних осіб у квартирі за адресою: [ADDRESS] жодним чином не впливає на їх права та обовязки у разі ухвалення будь-якого рішення у справі. Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно із ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. За змістом ч.1 ст.233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. За змістом зазначених норм матеріального права при укладенні договору дарування волевиявлення дарувальника має бути спрямоване на добровільне, безоплатне, без будь-яких примусів (життєвих обставин або впливу сторонніх осіб) відчуження належного йому майна на користь обдаровуваного. Разом з тим правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі. Серед іншого тяжкими обставинами можуть бути:\~\~тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини. Основною ознакою правочину, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, є те що він повинен бути вчинений саме для усунення або зменшення цих тяжких обставин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Підсумовуючи зазначене вище вбачається, що для того, щоб визнати правочин недійсним з підстав передбачених ст.233 ЦК України, в сукупності необхідно мати такі підстави, зокрема: наявність у особи, що вчинює правочин, тяжких обставин: хвороба, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини; правочин, повинен бути вчинений саме для усунення та/або зменшення тяжких обставин; правочин повинен бути вчинений особою добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки; особа повинна усвідомлювати свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини. Також, необхідним критерієм для визнання правочину недійсним, з підстав передбачених вище, є доведення в судовому процесі нерозривного причино-наслідкового зв'язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення та/або зменшення тяжких обставин,\~\~тобто основний акцент необхідно зробити на об'єктивній та суб'єктивній стороні. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах (Постанова ВСУ у справі № 6-551цс16 від 06 квітня 2016р.). Згідно із ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відповідно до ст.129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. Згідно із ст.3 ЦПК України, кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Разом з тим, відповідно до вимог ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Отже, положення статті 204 ЦК України закріплюють презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обовязки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Відповідно до ст.215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Вимогами статті 216 ЦК України, встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за цим договором, не можуть здійснюватись та породжувати будь-які правові наслідки. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось. Відповідно до ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобовязань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та пятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.\~\~ Судом встановлено, що на момент укладення спірного договору дарування 18.03.2014 року, дарувальник [PERSON], була обізнана про існування судового рішення від 13.01.2014 року у справі №200/14579/13ц про стягнення з [PERSON] (її чоловіка) на користь [PERSON] грошової компенсації вартості 1/2 частини домоволодіння та земельної ділянки, розташованих за адресою: м.Дніпропетровськ, вул.Динамо, 123 в сумі 823455грн.50коп., тобто про існування значного майнового зобовязання перед [PERSON], оскільки [PERSON] є дружиною [PERSON], вона могла передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на спірне нерухоме майно. Дії з дарування квартири за номером 117, що знаходиться у будинку за номером 14 секції 4, розташованому по вул.Суворова у м.Дніпро (колишнє найменування міста Дніпропетровськ) відповідачем [PERSON] були вчиненні в короткий проміжок часу після ухвалення рішення суду від 13.01.2014 року, та на користь рідного сина, внаслідок чого у чоловіка [PERSON] - [PERSON] відсутнє майно, на яке можна звернути стягнення в межах виконавчого провадження з виконання вказаного судового рішення. Відповідно до частин другої-четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Відповідно до ч.5 ст.11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. Враховуючи те, що спірний договір було укладено між близькими родичами після виникнення майнового зобовязання у чоловіка дарувальника, яка продовжує фактично володіти та користуватись подарованою квартирою; відповідачем-3, представниками відповідачів-2,3 не надано пояснень з приводу того, де після укладення договору дарування проживає дарувальник [PERSON], так само, як і сам відповідач-3 - [PERSON] та його представник не надали доказів на підтвердження того, що відповідач-3 проживає у подарованій квартирі, користується нею та опікується; так як чоловік дарувальника не має іншого нерухомого майна у власності, на яке можливо звернути стягнення (а квартира за номером 117, що знаходиться у будинку за номером 14 секції 4, розташованому по вул.Суворова у м.Дніпропетровськ є спільною сумісною власністю подружжя), суд доходить висновку, що в дійсності правочин був спрямований на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича - сина, з метою приховання такого майна від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів у цивільній справі №200/14579/13ц. Також посилання відповідача-3 та представників відповідачів-2,3 на те, що позивач не міг взагалі звертатись до суду з таким позовом спростовуються тим, що Верховний Суд України у Постанові від 25 травня 2016р. у справі за № 6-605 цс16 висловив таку правову позицію. Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України). Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли в звязку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним. При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України). Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обовязковий елемент конкретного субєктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою субєктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Що стосується наполягань відповідача-3 та представників відповідачів-2,3 на застосуванні строку позовної давності, який передбачено ч.1 ст.728 ЦК України (до вимог про розірвання договору дарування застосовується позовна давність в один рік), то необхідно зазначити, що така позовна давність застосовується до вимог про розірвання договору, а предметом спору у цій справі є визнання договору недійсним та згідно зі ст.257 ЦК України до таких вимог встановлюється загальна позовна давність тривалістю у три роки, а із цим позовом позивач звернувся у її межах. Враховуючи вищенаведене, те що позивачем у судовому засіданні доведені обставини, які викладені у позовній заяві, натомість ані відповідачами, ані їх представниками викладені обставини не були спростовані, суд доходить висновку про те, що позовні вимоги про визнання договору дарування недійсним підлягають задоволенню.

Outcome: approved