Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-05 00:00:00

4 грудня 2018 року позивач звернувся до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування належним йому нерухомим майном. В заяві зазначив, що є власником Ѕ частини будинку [ADDRESS] . Відповідач є учасником права спільної часткової власності на вказане нерухоме майно, також будучи власником Ѕ його частини. Відповідач, який доводиться позивачеві рідним братом, перешкоджає позивачу у користуванні його майном. У зв`язку з викладеним просить про вселення його до житлових будинків за адресою: [ADDRESS] ; зобов`язання відповідача не чинити перешкод в користуванні житловими будинками за вказаною адресою. Ухвалою судді від 09.01.2019 року заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в справі за правилами спрощеного позовного провадження. Заходи забезпечення провадження не застосовувались. В судовому засіданні позивач пояснив суду, що бажав би, щоб частини в праві спільної часткової власності, яке сторони набули в порядку спадкування після смерті батьків, були визначені в натурі з тим, щоб він у своєму володінні мав певну нерухомість та землю під нею, визначену певними межами в просторі, та міг розпочати будівництво на цій землі. В чому саме полягають перешкоди з боку відповідача для його вільного користування земельною ділянкою та нерухомим майном, суду не пояснив. Позивач і його представник просять про ухвалення рішення на користь позовних вимог. Відповідач проти задоволення позову заперечує, посилаючись на те, що з моменту набуття права власності на нерухомість за адресою: [ADDRESS] , яке сталося в 2006 році у зв`язку із спадкуванням сторонами, які є рідними братами, цього майна, між ними склався певний порядок користування ним. В будинку, зазначеному в технічній документації літерою А, відповідач користується кімнатою № 1-4 площею 18,1 кв. м та передпокоєм № 1-3 площею 8,4 кв. м. В користуванні позивача перебувають кухня № 1-1 площею 9,2 кв.м, кімната № 1-5 площею 11,1 кв. м, кімната 1-7 площею 3,3 кв. м, санвузол № 1-2 площею 2,5 кв. м, передпокій № 1-6 площею 7,1 кв. м. Позивач має вільний доступ до всього майна, учасником права спільної власності на яке він є; ані відповідач, ані члени його сім`ї не заважають співвласнику в реалізації ним повною мірою свого права. Позивач належною йому нерухомістю не користується; виїхав звідти до іншого місця помешкання, лише періодично відвідуючи батьківський будинок. Через відсутність будь-яких перешкод з його боку просить про відмову в задоволенні позову. Представник відповідача підтримала доводи свого довірителя. Вислухавши пояснення учасників справи, свідків [PERSON] , [PERSON] , з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з таких міркувань. Судом встановлено, що сторони є власниками будинку [ADDRESS] на підставі свідоцтв про право власності на спадщину за законом від 15.12.2006 року (а. с. 34). Сторонам належить по Ѕ частині вказаного нерухомого майна. Здійснення права власності внормоване статтею 319 ЦК України, відповідно до якої власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам інших осіб. Садиба, якою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями, як об`єкт права власності визначена статтею 381 ЦК України. Зміст добросусідства, відповідно до якого власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо), внормований статтею 103 ЗК України. Вимоги позову спрямовані в русло правовідносин, які регулюють захист права власності і регламентовані главою 29 ЦК України. Обрання такого способу захисту права, як усунення перешкод в здійсненні права користування майном, в контексті захисту права власності передбачено статтею 391 ЦК України, на яку посилається позивач і яка надає власнику право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування своїм майном. Згідно із роз`ясненнями пункту 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Виходячи з наведеної норми цивільного законодавства і роз`яснень постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, підставою для звернення особи, яка є власником, до суду за захистом права є наявність такої поведінки (бездіяльності) відповідача, що створює перешкоди позивачеві у здійсненні ним користування та розпорядження майном, тобто, на думку суду, для застосування судового захисту права власності необхідно не лише констатувати певні дії відповідача, але й причинний зв`язок між цією поведінкою і реальними або такими, що припускаються, порушеннями права позивача, а також наявність шкоди правам та інтересам позивача. Між тим всупереч принципу диспозитивності позивач не зазначає, які саме дії або бездіяльність відповідача і як саме впливають на його права власника, обмежуючись декларуванням загальних тез про непорушність права власності. Разом з тим наданими відповідачем поясненнями, які є джерелом доказів в цивільній справі, показаннями свідків [PERSON] і [PERSON] доведено відсутність будь-яких перешкод для позивача в реалізації своїх прав. За допомогою означених фактичних даних судом встановлено, що хоча позивач і не проживає за вказаною адресою, маючи інше постійне місце помешкання, разом з тим між сторонами за їхньою обопільною згодою склався певний порядок користування нерухомим майном, за якого та частина нерухомості, що припадає на кожного з них, оснащена окремим входом. Лише під час з`ясування обставин справи позивач, який не пояснював, в чому полягають перешкоди у користуванні нерухомістю, заявив, що подання цього позову підпорядковано наміру виділити в натурі частку майна, що належить йому на праві спільної часткової власності. Означена вимога могла б бути предметом судового розгляду за правилами і процедурами, внормованими цивільним процесуальним законодавством, проте не під час цього судового розгляду, оскільки вихід за межі позовних вимог є неприпустимим в силу принципу диспозитивності цивільного судочинства. Пряма заборона посягання на межі позовних вимог встановлена статтею 264 ЦПК України. Предметом доказування в цій справі є неправомірність поведінки відповідача й наявність шкоди для позивача від дій відповідача. Констатуючи відсутність дій або бездіяльності з боку відповідача, які могли б перешкоджати позивачеві у здійсненні ним права власності, суд враховує і ту обставину, що позивачем не лише не доведено, а й не зазначено і наявність перешкод, які є ілюзорними. Межі здійснення цивільних прав встановлені статтею 13 ЦК України, відповідно до якої при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Суд вважає, що відповідачем не вчинено дій, що порушували б право позивача. І так як об`єктом судового захисту є лише порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, а порушенням суб`єктивного права є такий негативний вплив на нього, при якому воно звужується за своїм змістом або перестає існувати, що і може бути підставою для зверненням особи за судовим захистом, суд не вбачаючи ознак порушення права, не вбачає підстав і для задоволення позову.

Outcome: dismissed