Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-09 00:00:00

31.03.2014 року позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування. В обгрунтування своїх позовних вимог зазначила, що [INFO] помер її батько - [PERSON], 05.03.2014 року державним нотаріусом було відкрито спадкову справу, але їй не було видано свідоцтво, а роз'яснено, що на момент смерті спадкодавця [PERSON] він не був суб'єктом права власності на зазначений будинок, тобто реєстраційний запис про право власності зроблений на іншу особу. 24.06.2009 року [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу продав будинок [ADDRESS] [PERSON] 27.08.2013 року рішенням Апеляційного суду Донецької області були задоволені позовні вимоги [PERSON] та договір купівлі-продажу був визнаний недійсним. Дане рішення суду було залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду. Вона, як спадкодавець першої черги, у встановлений термін звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, але оскільки за життя її батько не встиг належним чином оформити право власності на вищезазначений житловий будинок, на теперішній час у неї виникли труднощі в оформленні спадкових прав, у зв'язку з чим вона вимушена була звернутися до суду. Посилаючись, зокрема на ст.ст.1220,1261 ЦК України, просила суд визнати за нею - [PERSON] право власності на житловий будинок [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті її батько [PERSON], померлого [INFO]. Позивачка [PERSON], будучи належним чином повідомлена про час та місце слухання справи, до судового засідання не з'явилася, надав суду заяву про розгляд справи за її відсутністю за участю її представника [PERSON] Представник позивача [PERSON], що діє на підставі довіреності, під час судового засідання, підтримала позовні вимоги, надала пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві та просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомлений про час та місце слухання справи, до судового засідання неодноразово не з'явився (а.с.49; 61;63-64; 68-69; 85), мотивуючі свої неодноразово неявки наявністю бойових дій на території Донецької області. Третя особа Представник четвертої Маріупольської державної нотаріальної контори, будучи належним чином повідомлений про час та місце слухання справи, до судового засідання не з'явився, надавши заяву про розгляд справу за їх відсутністю. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши у сукупності надані докази, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч.2 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Стаття 57 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно з ч.2 ст.60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, а ч.4 цієї статті передбачає, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження [NUMBER] [PERSON] народилася [INFO], про що свідчить актовий запис № 35, батьками вказані: батько [PERSON], мати [PERSON] (а.с.6). Згідно витягу з державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища за № 00014797523 від 05.12.2014 року, зазначено про складання актового запису № 3096 від 01.09.1982 року Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, після реєстрації шлюбу прізвище дружини - [PERSON]. Таким чином, позивачка по справі [PERSON] є донькою померлого [PERSON]. Відповідно до договору купівлі-продажу від 09.06.2008 року та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №20724024 від 28.10.2008 року, [PERSON] належав житловий будинок [ADDRESS] (а.с.7; 9). 24.06.2009 року між [PERSON] та відповідачем по справі [PERSON], було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS]. Вказаний договір цього ж дня було посвідчено приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON] та зареєстровано у реєстрі за № 1435 (а.с.8). 24.06.2009 року право власності на житловий будинок [ADDRESS] було зареєстровано за [PERSON], про що видано відповідний витяг №23116163 (а.с.66-67). [PERSON] ще при житті оскаржував вищезазначений договір купівлі-продажу, звернувшись до суду із позовної заявою до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсним. Частина 3 ст.61 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) передбачає, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Орджонікідзевського районного суду від 10.07.2013 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсним було відмовлено. Рішенням колегії суддів Апеляційного суду Донецької області від 27.08.2013 року рішення суду Орджонікідзевського районного суду від 10.07.2013 року було скасовано, позовні вимоги [PERSON] були задоволені, був визнаний недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу [PERSON] № 1435 від 24.06.2009 року. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 07.11.2013 року, касаційна скарга [PERSON] була відхилена, рішення Апеляційного суду Донецької області від 27.08.2013 року залишено без змін (а.с.10-17). [INFO] [PERSON] помер, про що Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області 02.11.2013 року складено відповідний актовий запис №1408 (а.с.5). Таким чином, при житті [PERSON] не встиг зареєструвати за собою право власності на житловий будинок [ADDRESS]. Відповідно до ст.215 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Проте, виходячи з того, що одна зі сторін недійсного правочину, а саме [PERSON] помер, то повернути сторони у попередній стан, тобто провести реституцію неможливо, підстави для залишення права власності на спірний житловий будинок [ADDRESS] за [PERSON] припинилися. В той же час, згідно зі ст.236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Відомостей про існування заповіту [PERSON] щодо розпорядження спірним житловим будинком [ADDRESS] суду не надано. Тому суд вважає, що право власності на спірний житловий будинок [ADDRESS], входив до складу спадщини [PERSON] на момент відкриття спадщини, а отже вирішуючи вказану справу, необхідно керуватися положеннями законодавства України про спадкування за законом, зокрема главами 84, 86, 87, 89 ЦК України. Відповідно до ст.1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Стаття 1261 ЦК України передбачає, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Таким чином, позивачка [PERSON] є спадкоємцем першої черги. Відповідно до ст.1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Частина 3 ст.1223 ЦК України передбачає, що право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Як було встановлено у судовому засіданні позивачка [PERSON] у встановлені законом строки звернулася із заявою до нотаріальної контори про прийняття спадщини, що підтверджується відомостями із Четвертої маріупольської державної нотаріальної контори (а.с.75). Доказів, які б підтверджували факт відмови [PERSON] від спадщини, яка виникла після смерті [PERSON] суду не надано. Відповідно до ст.1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Частина 1 ст.1298 ЦК України передбачає, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Позивачка [PERSON] ще у березні 2014 року звернулася до державного нотаріусу Четвертої маріупольської державної нотаріальної контори Одерій Г.В. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на майно померлого батько [PERSON] Проте, їй, відповідно до постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 04.12.2014 року було відмовлено у зв'язку з тим, що вона, не надала жодного документу на підтвердження належності спадкового майна, зокрема спірного житлового будинку [ADDRESS], її батько [PERSON] Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема визнання права. Згідно зі ст.396 ЦК України, особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. Частина 5 ст.1268 ЦК України передбачає, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст.392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки [PERSON] є обгрунтованими, а її право на спадкування підлягає захисту шляхом визнання за нею права власності на спірний житловий будинок [ADDRESS]. Відповідно до квитанції від 30.03.2014 року позивачка [PERSON] сплатила за подання позову судовий збір у розмірі 243,60 гривень, відповідно до ст..88 ЦПК України, дані кошті за сплату судового збору, у зв'язку із задоволенням позовних вимог, необхідно стягнути із відповідача на її користь. На підставі викладеного,

Outcome: approved