Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-17 00:00:00

30 серпня 2017 року до суду надійшла позовна заява Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації як органу опіки та піклування в інтересах недієздатної [PERSON] до Акціонерного товариства «Укрсиббанк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-колект», третя особа - Святошинський психоневрологічний диспансер про визнання недійсними правочинів. Під час слухання справи як третю особу було залучено приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Марченко Олену Іванівну. В позовних вимогах позивач просить: визнати недійсним кредитний договір №11214535000 від 13.09.2007 року, укладений між [PERSON] та АКІБ «Укрсиббанк» та договір іпотеки нерухомого майна №63216 від 13.09.2007 року укладений між [PERSON] та АКІБ «Укрсиббанк». Вимоги обгрунтовані тим, що за рішенням суду від 13.10.2010 року [PERSON] було визнано недієздатною, встановлено опіку та призначено опікуна [PERSON] . Потім рішенням суду від 02.02.2017 року опікуна звільнено від його обов`язків відносно недієздатної. Рішення набрало законної сили. А тому з набранням рішенням законної сили позивач у відповідності до положень статті 65 ЦК України виконує обов`язки опікуна недієздатної. Як стало відомо позивачу, недієздатна підписала оспорювані договори. Проте так як [PERSON] страждає хронічним психоневрологічним захворюванням з 1997 року, на момент підписання договорів вона не могла розуміти значення своїх дій, а тому відповідно до положень статті 225 ЦК України договори мають бути визнані недійсними. В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Представник відповідача Акціонерного товариства «Укрсиббанк» в судовому засіданні заперечила проти задоволення заявлених вимог на тій підставі, що так як право вимоги за кредитним договором переуступлено ТОВ «Кей-Колект», Банк не є стороною кредитного договору. Представник зазначає, що вперше дані, які підтвердили стійкий характер захворювання, зафіксовані через два роки після укладення договорів. Саме з цього часу згідно висновку МСЕК [PERSON] стала непридатна до регулярної праці. До цього моменту [PERSON] не потребувала вказаних обмежень. [PERSON] визнана недієздатною з дня набрання рішенням законної сили, оскільки дата з якої особа визнається недієздатною в рішенні суду не зазначена. При отриманні кредитних коштів та підписанні договору [PERSON] надала довідку про доходи та з місця роботи з якої вбачається, що станом на день підписання договору вона працювала бухгалтером. Також [PERSON] сплачувала заборгованість за кредитом, тобто підтвердила, що вона розуміла наслідок укладеного договору. Крім того представник звернулася до суду із заявою про застосування строків позовної давності, так як ще у 2013 році ТОВ «Кей-Колект» звернувся до суду із позовом про стягнення з [PERSON] кредитної заборгованості, а позивач був залучений третьою особою, а тому позивачу ще в 2013 році стало відомо про укладені договори. Крім того, сам опікун міг звернутись до суду із зазначеним позовом. Представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог на тій підставі, що на момент підписання договору, психічне захворювання [PERSON] не було ніяким чином встановлено. При посвідченні договору іпотеки нотаріус перевірила дієздатність особи. Після отримання кредиту певний час позичальник сплачувала платежі за кредитом, тобто вона розуміла власне зобов`язання. Представник третьої особи - Святошинського психоневрологічного диспансеру звернувся до суду із заявою про слухання справи у відсутність їх представника. Третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Марченко Олена Іванівна в судове засідання не з`явилась, звернулась із заявою про слухання справи в її відсутність. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. Вислухавши сторони, свідків, оцінивши в сукупності надані в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку про задоволення заявлених вимог за наступних підстав. Стаття 204 ЦК України визначає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Стаття 215 ЦК України визначає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Стаття 203 ЦК України визначає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Стаття 225 ЦК України визначає, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У разі наступного визнання фізичної особи, яка вчинила правочин, недієздатною позов про визнання правочину недійсним може пред`явити її опікун. Пункт 16 постанови пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснює, що правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Як встановлено в судовому засіданні, між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] , 13.09.2007 року було укладено кредитний договір №11214535000, відповідно до умов якого, [PERSON] отримала у АКІБ «УкрСиббанк» споживчий кредит в сумі 80000,00 доларів США, строком користування до 25.05.2017 року зі сплатою 11,6 % відсотків річних. На забезпечення виконання зазначеного кредитного договору, між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] був укладений Договір іпотеки №63216 за умовами якого в іпотеку передано квартиру [ADDRESS] , яка на праві власності належить [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 30.03.1994 року. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] з 1997 року перебуває на диспансерному обліку в Київському міському психоневрологічному диспансері №1 з хронічним нервово-психічним захворюванням. Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва (справа №2о-362/10) від 13.10.2010 року визнано недієздатною [PERSON] , [INFO] та встановлено над недієздатною [PERSON] опіку. Призначено [PERSON] опікуном недієздатної. 13 лютого 2012 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» було укладено договір факторингу №2 та договір відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, за якими АКІБ «УкрСиббанк» відступив ТОВ «Кей-Колект» своє право грошової вимоги до боржника [PERSON] . Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 02.02.2017 року (справа №761/33866/16-ц) задоволено заяву Шевченківської районної м.Києві державної адміністрації як органу опіки та піклування та звільнено [PERSON] від обов`язків опікуна недієздатної [PERSON] , яка знаходиться на повному державному утриманні в Святошинському психоневрологічному інтернаті. Рішення суду набрало законної сили. Як встановлено рішенням суду, опікун не в повному обсязі виконує покладені на нього обов`язки, а саме: не подає щорічно до органу опіки та піклування щорічних звітів про свою діяльність щодо захисту прав та інтересів підопічної, у тому числі щодо збереження належного їй майна та житла, на час ухвалення судового рішення [PERSON] надано лише звіт за 2015 рік. Крім того, опікун здійснює управління майном підопічної не на користь останньої, а на власний розсуд, що полягає у безоплатній передачі в користування третім особам квартири [ADDRESS] , про що також не заперечувалось [PERSON] та його представником. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 28.01.2015 року стягнуто з [PERSON] заборгованість за кредитним договором від 13.09.2007 року в розмірі 743 972,69 грн. та шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] , за ТОВ «Кей-колект», що фактично позбавило підопічну майна. Опікуном [PERSON] вказане рішення в апеляційному порядку не оскаржено та з метою захисту інтересів недієздатної не заявлялося у суді позову про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними. Також заявником було зазначено, що [PERSON] було приховано від органу опіки та піклування інформацію про наявність у підопічної іншого майна, яке також потребує опіки, а саме: будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS], відтак опікун протягом шести років здійснював управління вказаним майном на свій розсуд та не подавав до органу опіки та піклування звітів про його використання. Як видно з Висновку органу опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації № 109/02/35-7652 від 15.09.2016 року, орган опіки та піклування вважає, що [PERSON] неналежним чином виконує покладені на нього обов`язки щодо недієздатної [PERSON] , у зв`язку з чим прийнято рішення про необхідність порушення питання про звільнення опікуна від покладених на нього обов`язків. В судовому засіданні представник відповідача зазначив, що при посвідченні договору іпотеки було перевірено дієздатність [PERSON] , проте варто зауважити, що суду не було надано доказів яким чином приватний нотаріус встановила дієздатність особи, враховуючи, що вона згідно медичної документації з 1994 року перебуває на психіатричному обліку. Суду не було надано копії довідки, яка була надана нотаріусу при посвідченні правочину, що [PERSON] не перебуває на обліку у лікаря-психіатра. А тому суд не може прийняти до уваги заперечення представника відповідача щодо дієздатності [PERSON] під час посвідчення договору іпотеки. Також суд не може взяти до уваги як належні докази дієздатності Позичальника посилання представника відповідача, що [PERSON] певний проміж часу здійснювала платежі за кредитом та була зареєстрована як фізична особа підприємець, так як вчинення зазначених дій не може свідчити про ту обставину, що на момент вчинення правочину вона розуміла значення своїх дій. Представник Банку надала суду копію довідки про доходи, яку надала [PERSON] при укладенні кредитного договору. З довідки вбачається, що з 15.06.2004 року по 10.09.2007 року [PERSON] працювала на посаді бухгалтера в ПП «Укрснабпрогрес». Проте інформація, зазначена в довідці спростовується записами в трудовій книжці [PERSON] (з якої вбачається, що з 21.08.2004 року [PERSON] не мала офіційного місця роботи), листом Правобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Києві від 16.03.2018 року (з якого вбачається, що в звітності поданої ПП «УкрСнабПрогрес» за 2006-2007 роки дані про застраховану особу [PERSON] відсутні). За клопотанням сторони позивача була призначена судово-психіатрична експертиза. З висновку судово-психіатричного експерта №112 вбачається, що [PERSON] в період підписання кредитного договору та договору іпотеки страждала на «шизофренію параноїдну, безперервний перебіг, виражений апатико-дисоціативний дефект», за своїм психічним станом в цей період вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Суд не має підстав не брати вказаний висновок як належний та допустимий доказ, оскільки висновки експертів грунтуються на детальному дослідженні всієї медичної документації [PERSON] , починаючи з 1994 року (з моменту першого лікування в Київській міській психіатричній лікарні №1). Отже, з врахуванням встановленого в судовому засіданні суд приходить до висновку, що позивач суду довів, що в момент підписання правочинів [PERSON] не розуміла значення своїх дій, а тому такі правочини підлягають визнанню недійсними. В той же час представники відповідачів в судовому засіданні заявили клопотання про застосування строків позовної давності. Стаття 256 ЦК України визначає, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Стаття 257 ЦК України передбачає, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). Частини 3-5 статті 267 ЦК України визначає, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Представник позивача звернулась до суду із клопотанням про поновлення строку позовної давності так як вони пропущені з поважних причин. Заява обґрунтована тим, що лише після звільнення від обов`язків опікуна [PERSON] , який неналежним чином виконував покладені на нього обов`язки, що призвело до порушення майнових прав підопічної у Шевченківської районної в м.Києві державної адміністрації виникло право діяти від імені та в інтересах недієздатної особи та звернутись до суду із вказаним позовом. Відповідальність перед людиною, права і свободи якої та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, є конституційним принципом її діяльності. Головний обов`язок держави - утвердження і забезпечення прав і свобод людини (ст. 3 Конституції України). Забезпечення ефективного захисту прав громадян повинно бути пріоритетом діяльності усіх органів державної влади і відбуватися шляхом використання комплексу заходів управлінського, організаційного, правового та інформаційного характеру. Належне виконання цього обов`язку неможливе без гарантування громадянам права на судовий захист і насамперед права на доступ до правосуддя шляхом законодавчого закріплення та унормування на національному рівні механізмів, правил і процедур, які визначають порядок звернення до суду із додержанням міжнародних стандартів у цій сфері. Таким чином, враховуючи, що згідно положень діючого законодавства обов`язок по збереженню майна підопічного покладається на опікуна, [PERSON] не звертався до суду з позовом про визнання договорів недійсними та не повідомляв про укладення вказаних договорів позивача у відповідних звітах та лише у звіті за 2015 рік повідомив позивача про наявність кредитного та іпотечного договору наслідком чого було звернення позивача до суду із заявою про позбавлення обов`язків опікуна та лише після позбавлення опікуна його обов`язків у позивача виникло право звернення до суду з позовом, тому суд вважає що позивачем з поважних причин пропущено строк на звернення до суду з позовом та для захисту прав недієздатної особи, суд вважає за необхідне визнати поважними причини пропущення позовної давності та захистити порушене право. На підставі положень статті 141 ЦПК України з відповідачів на користь держави підлягають стягненню судові витрати. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved