Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-13 00:00:00

29 січня 2014 року позивачі звернулися до суду з позовною заявою в якій просять визнати недійсними договори фінансового лізингу №008960 та №008962 від 20 грудня 2013 року, які укладені між ТОВ «Лізингова Компанія «Автофінанс» та [PERSON], а також стягнути з відповідача на користь [PERSON] 35000 гривень. В обґрунтування своїх позовних вимог позивачі зазначають, що [PERSON] не маючи правової підготовки й будучи введеним відповідачем в оману добросовісно з метою придбання двох тракторів сплатив як фізична особа на рахунок ТОВ «Лізингова Компанія «Автофінанс» комісію за організацію та оформлення вищевказаних договорів 35000 грн., але останній відмовив йому як в отриманні тракторів, так і в поверненні сплачених за договорами грошових коштів, а самі договори є такими, що порушують права [PERSON] як споживача відповідно до вимог Закону України «Про захист прав споживачів». В судовому засіданні позивачі не з'явилися, надавши до суду відповідні заяви, в яких наполягали на задоволенні позовних вимог і просили суд розгляд справи проводити без їхньої участі. Відповідач, представник ТОВ «Лізингова Компанія «Автофінанс» в судове засідання не з'явився, надавши до суду заперечення на позовну заяву, в якому просив відмовити позивачу в задоволенні позову, крім того надав клопотання в якому просив розгляд цивільної справи проводити без його участі. Згідно ч. 2 ст. 197 ЦПК України в зв'язку з неявкою учасників процесу в судове засідання фіксування технічними засобами не проводитьсь. Суд, взявши до уваги думку позивачів, та відповідача, викладені в запереченнях на позовну заяву, перевіривши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, 20 грудня 2013 року ТОВ «Лізингова Компанія «Автофінанс» та [PERSON] уклали договори фінансового лізингу №008960 та №008962 з додатками, предметом яких, відповідно до п. 1.1 є сільськогосподарська техніка, а саме два трактора «МТЗ-892» (а.с.19-34, 36-50). Пунктами 1.3. вищевказаних договорів передбачено, що відповідач бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу згідно п.1.1 кожного договору та специфікації, що є Додатком №3 до договору - трактор «МТЗ-892», вартістю 175 000 гривень у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та умовах, передбачених договорами. Пунктом 1.5 кожного договору передбачено, що предмет лізингу є власністю лізенгодавця та придбавається ним на своє ім'я за договором купівлі-продаж у відповідного продавця. Крім того пунктами 1.7 та 1.8 договорів передбачено, що предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачу у строк не більше 90 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем лізингодавцю: авансового платежу у розмірі 50 % від вартості предмета лізингу; 10 % комісії за організацію та оформлення договору; 3 % комісії за передачу предмета лізингу. Пунктами 1.7, 1.8 Договору передбачено, що предмет договору передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 90 (дев'яноста) робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу (50% від вартості предмета лізингу), комісії за організацію та оформлення договору ( 10% від вартості предмету лізингу) та комісії за передачу предмета лізингу (3% від вартості предмету лізингу). Лізингоодержувач має можливість сплачувати авансовий платіж впродовж (але не більше) 12 місяців з моменту підписання договору платежами, визначеними лізингодавцем залежно від вартості предмета лізингу в додатку № 1 до даного договору, який є його невід'ємною частиною, та розрахований по формулі, визначеній в п. 8.2.2 даного договору. Авансовий платіж не може бути сплачений повністю лізингоодержувачем до сплати комісії за організацію. Відповідно до платіжних доручень №1 та №2 від 20 грудня 2013 року [PERSON] сплатив ТОВ «Лізингова Компанія «Автофінанс» комісію за організацію та оформлення договорів загальною сумою 35000 гривень (а.с.35, 51). Позивачі зазначають, що підставами для визнання недійсними договорів фінансового лізингу №008960 та №008962 від 20 грудня 2013 року, є наступні: діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватися лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії (відповідна ліцензія у ТОВ «Лізингова Компанія «АвтоФінанс» - відсутня) та введення сторони угоди в оману стосовно повноважень ТОВ «Лізингова Компанія «АвтоФінанс» на проведення операцій з фінансового лізингу; договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі, а договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню (Договори фінансового лізингу №008960 та №008962 від 20 грудня 2013 року нотаріально не посвідчені); для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (письмова згода відсутня); нечесна підприємницька практика (введення сторони угоди в оману стосовно повноважень ТОВ «Лізингова Компанія «АвтоФінанс» на проведення операцій з фінансового лізингу). Стосовно підстави для визнання договорів недійсними з огляду на відсутність у ТОВ «Лізингова Компанія «АвтоФінанс» відповідної ліцензії та введення сторони угоди в оману стосовно повноважень ТОВ «Лізингова Компанія «АвтоФінанс» на проведення операцій з фінансового лізингу, суд зазначає наступне. Надання послуг при придбанні товару за оспорюваним договором фінансового лізингу, який укладений на умовах програми «АвтоФінанс» та умовами якого передбачена сплата коштів авансом від фізичної особи протягом року, а також комісії за організацію та оформлення договору, комісії за передачу предмета лізингу, містить ознаки фінансової послуги, пов'язаної з прямим та опосередкованим залученням фінансових активів від фізичних осіб. Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовими послугами вважаються, зокрема, послуги з фінансового лізингу. Відповідно до ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватися лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Надання послуг з фінансового лізингу та порядок, якого необхідно дотримуватись при наданні цієї послуги юридичними особами - суб'єктами підприємницької діяльності, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги, визначено Положенням про надання послуг з фінансового лізингу від 22 січня 2004 року за № 21. ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» виконало всі вимоги, які ставляться законодавством до організацій певного роду діяльності та отримало необхідну довідку ФЛ № 1217 від 11 вересня 2012 року, видану Державною комісією з регулювання ринків фінансових послуг України з якої встановлено, що ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» взято на облік як фінансову установу з правом надавати послуги з фінансового лізингу (а.с.88). Разом з тим, чинним законодавством України не передбачено необхідності отримання ліцензії на надання послуг з фінансового лізингу відповідними суб'єктами до яких належить і, зокрема, ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс». Даний висновок також підтверджує і Нацкомфінпослуг своїм листом від 09 серпня 2013 року за № 5831/16-8 (а.с.89). Таким чином, доводи позивачів щодо відсутність у ТОВ «Лізингова Компанія «АвтоФінанс» відповідної ліцензії на проведення операцій фінансового лізингу хоча і знайшли своє підтвердження під час судового розгляду, але оскаржувана угода не може бути визнана недійсною з цих підстав. Під введенням сторони угоди в оману стосовно повноважень ТОВ «Лізингова Компанія «АвтоФінанс» на проведення операцій з фінансового лізингу і як наслідок істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду прав споживача, позивачами малось на увазі наступне. Під час укладення правочину Позивача ввела в оману назва контрагента, в якій наявна фраза «лізингова компанія». Натомість, з реєстру судових рішень їм стало відомо, що Відповідач такої ліцензії не має та аналогічні договори Відповідача з іншими особами вже визнано судами недійсними через відсутність такої ліцензії. Наразі [PERSON] звернувся по правову допомогу та для додаткового підтвердження цієї інформації адвокатом, направлено адвокатський запит. Згідно ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним. В п. 1.6 Договору встановлено, що у разі зміни ціни предмета лізингу на момент сплати лізингоодержувачем передбачених договором авансових платежів, Лізингоодержувач повинен єдиноразово доплатити різницю у вартості. В п. 1.9 Договору передбачено: залежно від наявності у продавця предмета лізингу. Вказаного лізингоодержувачем в даному Договорі, сам предмет лізингу повинен бути замінений на інший предмет лізингу в обов'язковому порядку. Умови такої заміни, та проведення додаткових розрахунків, вказується у відповідній додатковій угоді до даного Договору. Крім того, у позові позивачами були зазначені і інші, на їх думку, несправедливі умови. Втім у позові відсутні будь-які докази та обґрунтування обставин щодо введення позивача в оману; відсутні факти в чому саме полягає обман та агресивність діяльності відповідача по відношенню до споживача тощо. Не надано таких доказів стороною і у судовому засіданні, у тому числі і під час допиту свідка. Само по собі включення до умов угоди будь-яких обмежень та обтяжень щодо лізингоодержувача, викладених з метою захисту прав іншої сторони угоди, не може бути визнано судом у якості умови, яка є несправедливою, оскільки їм кореспондує принцип свободи договору, диспозитивності цивільних правовідносин та презумпції правомірності угоди, покликаних захищати інтереси усіх її учасників. Стосовно підстави для визнання оскаржуваних договорів недійсними з огляду на те, що Договори фінансового лізингу №008960 та №008962 від 20 грудня 2013 року нотаріально не посвідчені, суд зазначає наступне. Так, згідно з ч. 1 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановленим цим параграфом та законом. Відповідно до ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Як встановлено судом, Договори фінансового лізингу №008960 та №008962 від 20 грудня 2013 року, укладені між [PERSON] та ТОВ «Лізингова Компанія «АвтоФінанс», нотаріально не посвідчені, а за його умовами у лізинг фізичній особі передається транспортні засоби. Вказана обставина не заперечувалась і представником відповідача. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Системне тлумачення названих правових норм приводить до висновку, що для договору найму та для договору лізингу передбачена однакова загальна норма про те, що такі договори повинні бути укладені у письмовій формі. Проте окремою спеціальною нормою передбачено, що договір найму транспортного засобу, який укладається за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню і в силу приписів ст. 806 ЦК України ці спеціальні вимоги повинні застосовуватись до договорів фінансового лізингу, які укладаються з фізичною особою відносно лізингу транспортного засобу. Обґрунтованість такого тлумачення зазначених правових норм підтверджується тим, що відповідно до п. 3.12 глави 5 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року, договори лізингу транспортних засобів за участю фізичної особи посвідчуються нотаріусами з дотриманням загальних правил посвідчення договорів найму (оренди) та з урахуванням особливостей, установлених Цивільним кодексом України та Законом України «Про фінансовий лізинг». Крім цього, Постановою КМУ від 07 вересня 1998 року №1388 визначено Порядок державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів (далі - транспортні засоби), оформлення та видачі реєстраційних документів і номерних знаків. Згідно з п. 2 Постанови КМУ від 07 вересня 1998 року №1388, цей Порядок є обов'язковим для всіх юридичних та фізичних осіб, які є власниками транспортних засобів, виробляють чи експлуатують їх. Представники власників транспортних засобів виконують обов'язки та реалізують права таких власників у межах наданих їм повноважень. Відповідно до п. 8 Постанови КМУ від 07 вересня 1998 року № 1388 державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення (далі - правомірність придбання) транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є засвідчені підписом відповідної посадової особи, що скріплений печаткою, зокрема, договір фінансового лізингу. Таким чином, суд приходить до висновку, що умовою досягнення мети договору фінансового лізингу сторонами, є сплата лізингоодержувачем лізингових платежів та отримання предмету фінансового лізингу у власність. Така процедура може бути реалізована лізингоодержувачем лише після державної реєстрації (перереєстрації) транспортного засобу на підставі заяви власника у порядку, визначеному Постановою КМУ від 07 вересня 1998 року №1388, тобто на підставі угоди, до форми укладення якої розповсюджується вимога щодо її нотаріального посвідчення. Таким чином, суд приходить до висновку, що Договори фінансового лізингу №008960 та №008962 від 20 грудня 2013 року, укладені між [PERSON] та ТОВ «Лізингова Компанія «АвтоФінанс» за своєю правовою природою є змішаними договорами та містять елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договорів відповідно до ст. 628 ЦК України. Посилання представника відповідача на ту обставину, що не існує норми, яка б встановлювала обов'язковість нотаріального посвідчення договорів фінансового лізингу, незалежно від того, якого виду майно передається у лізинг та кому саме спростовується вищевикладеними доводами; посилання представника відповідача, що між сторонами було укладено договір фінансового непрямого лізингу, тобто лізингодавець зобов'язаний придбати в майбутньому обраний предмет лізингу, тільки після виконання встановлених договором умов лізингоодержувачем та передати його у користування також не знаходить свого підтвердження, з огляду на те, що вказані його заперечення стосуються лише предмету договору (намір придбати в майбутньому обраний предмет лізингу), але доводи позивачів стосуються саме нотаріального посвідчення договорів фінансового лізингу, що не виключає намірів відповідача придбати в майбутньому обраний предмет лізингу та не перешкоджає його нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір с нікчемним. Згідно з ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Таким чином договори фінансового лізингу №008960 та №008962 від 20 грудня 2013 року, укладені між позивачем [PERSON] та відповідачем ТОВ «Лізингова Компанія «АвтоФінанс» є нікчемним з підстав визначених положеннями ч. 1 ст. 220 ЦК України, так як він нотаріально не посвідчений. Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року №09 правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Згідно з п. 13 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. Оскільки за змістом ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, а кожна із сторін такого правочину зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, в зв'язку з чим суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача 35000 гривень сплачених за спірними договорами. Стосовно підстави для визнання договорів недійсними з огляду на відсутність згоди на укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, суд зазначає наступне. Позивач [PERSON] посилається на ст. 65 СК України, як на підставу задоволення позовних вимог про визнання спірних правочинів недійсними. Натомість даною статтею передбачено, що договір укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Отже це є підставою для відмови у задоволенні позову, а не для його задоволення, оскільки майно (трактори), яке бажав набути через спірний правочин позивач [PERSON] з усією очевидністю мало б використовуватись саме в інтересах сім'ї, про що саме і вказується в самій позовній заяві, а тому суд приходить до висновку, що договори ним укладено саме в інтересах сім'ї. При вирішенні питання про необхідність отримання згоди (письмової, нотаріальної) іншого з подружжя на розпорядження грошовими коштами, якщо вони становлять спільну сумісну власність, слід виходити з правової природи правочину, що укладається одним із подружжя. Якщо предметом такого правочину є відчуження грошових коштів, наприклад, договір дарування грошей (ст. 718 ЦК), договір пожертви (ст. 729 ЦК), договір позики грошових коштів (ст. 1046 ЦК), правила ст. 65 СК щодо необхідності отримання згоди (письмової, нотаріальної) другого з подружжя на розпорядження таким майном слід застосувати у випадках же вчинення інших правочинів (договорів), в яких грошові кошти є не предметом договору, а лише засобом платежу, письмової згоди законом прямо не вимагається. Відповідно до приписів ст. 369 ЦК України, реалізація права розпорядження спільним майном одним із співвласників породжує правову презумпцію, що правочин, спрямований на розпорядження спільним майном, вчинений за згодою усіх інших співвласників. Відтак тягар доведення відсутності згоди на вчинення правочину саме на момент укладання Договору фінансового лізингу, лягає на другого позивача [PERSON] Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення в справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь в справі, виникає спір. Позивачами в судовому засіданні не доведено того факту, що згода на укладення одним із подружжя Договорів фінансового лізингу №008960 та №008962 від 20 грудня 2013 року (який як встановлено судом, потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації) була відсутня; не було підтверджено даної обставини і допитаним у судовому засіданні свідком [PERSON] За таких умов, посилання позивачів щодо недійсності Договорів фінансового лізингу №008960 та №008962 від 20 грудня 2013 року з огляду на відсутність згоди на його укладення одним із подружжя, не відповідають вимогам закону, з огляду на що вказана угода не може бути визнана недійсною з цих підстав. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачів підлягають задоволенню лише з підстав, визначених положеннями ч. 1 ст. 220 ЦК України, так як оскаржувані Договори нотаріально не посвідчені; всі інші підстави, викладені у позові, свого підтвердження під час судового розгляду не знайшли та були спростовані представником відповідача у поданих до суду запереченнях. Крім того, посилання представника відповідача на відсутність порушеного права [PERSON] у зв'язку з тим, що вона не є стороною оскаржуваної угоди, суд зазначає наступне. В судовому засіданні позивачами було зазначено та не заперечувалось іншими особами, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі, тобто у випадку придбання майна одним із подружжя, на нього розповсюджується режим спільної сумісної власності. Відповідно до п. 26 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року №09 особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Якщо предметом правочину є майно, яке належить особам на праві спільної сумісної власності, інші співвласники відповідно до частини другої статті 369 ЦК до участі у справі не залучаються, оскільки правочин щодо розпорядження спільним майном вважається вчиненим за згодою всіх співвласників. За відсутності такої згоди інші співвласники відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК можуть пред'явити позов про визнання такого правочину недійсним. Таким чином, враховуючи що згідно практики ЄСПЛ майном особи є також майно, яке особа набуде у майбутньому, [PERSON] не будучі стороною оскаржуваних угод, є його співвласником за принципом набуття у майбутньому, а тому у неї наявне право на її оскарження. Стосовно розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. Згідно з ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав. Відповідно до ч. 2 ст. 88 ЦК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору за приписами ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», тому судовий збір в розмірі 243 гривні 60 копійок підлягає стягненню з відповідача на користь держави. Враховуючи викладене,

Outcome: approved