Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-22 00:00:00

29 квітня 2020 року [PERSON] в особі її представника адвоката Кобця К.В. звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому з урахуванням поданих 25 травня 2020 року уточнень вказала, що [INFO] померла її мати [PERSON] , після смерті якої залишилося спадкове майно у вигляді, зокрема, земельної ділянки площею 1,85 гектара (далі га), що розташована на території Азовської сільської ради Розівського району Запорізької області (далі Азовська сільрада) та призначена для ведення особистого селянського господарства, яка належала спадкодавцю на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії ІV-ЗП №026518, виданого 20 червня 2003 року на підставі розпорядження голови Розівської райдержадміністрації від 28 березня 2003 року №131 та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №46. Позивач вказала, що спір про спадщину відсутній, інших спадкоємців за законом та заповітом не має. В 2012 році [PERSON] в передбачений діючим законодавством термін звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті її матері. В подальшому, після виготовлення технічної документації на вищевказану земельну ділянку, позивач звернулась до нотаріальної контори із заявою про отриманням свідоцтва про право на спадщину, однак державний нотаріус відмовив їй у вчиненні вказаної нотаріальної дії через наявність виправлення у державному акті, яке відповідно до вимог чинного законодавства не допускається. Посилаючись на відсутність можливості отримати дублікат державного акту та вирішити питання в досудовому порядку, позивач [PERSON] прохає суд визнати за нею право власності на спірну земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце його проведення була повідомлена належним чином (а.с.45), про причини своєї неявки суду не повідомила, з будь-якими заявами чи клопотаннями до суду не зверталась. Представник позивача [PERSON] адвокат Кобець К.В. (далі представник позивача) в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце його проведення був повідомлений належним чином (а.с.48), у відповідній письмовій заяві, поданій до суду 23 червня 2020 року, вказав про те, що він та його довіритель підтримують позов, прохають задовольнити заявлені вимоги по тих підставах, які були викладені в позовній заяві, а також посилаючись на зайнятість у інших справах, прохав розглянути справу без його участі та без участі позивача [PERSON] (а.с.57-59). Представник відповідача - Розівської селищної ради в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце його проведення був повідомлений належним чином (а.с.46), про причини своєї неявки суду не повідомив, у відповідному письмовому клопотанні, поданому до суду 22 червня 2020 року, повноважний представник відповідача повідомив про те, що Розівська селищна рада позов визнає та не заперечує проти його задоволення в повному обсязі, справу прохав розглянути без участі представника Розівської селищної ради (а.с.47). Представник третьої особи без самостійних вимог Розівської нотаріальної контори в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце його проведення був повідомлений належним чином (а.с.49), про причини своєї неявки суду не повідомив, у відповідній письмовій заяві, поданій до суду, завідувач Розівської нотаріальної контори Мацків Т.М. не заперечувала проти задоволення позову [PERSON] та прохала розглянути справу без участі представника третьої особи (а.с.61). Виходячи з положень стст.211,223 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні судового засідання за відсутності всіх учасників справи на підставі наявних у суду матеріалів. У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось через неявку в судове засідання всіх учасників справи. Частинами 3 та 4 ст.200 ЦПК України передбачено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206,207 цього Кодексу. Згідно з ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, з`ясувавши позицію сторін та інших учасників у справі, викладену кожним окремо в письмових заявах, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та надавши їм належну оцінку, вважає, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до положень частин 1-4 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи позивач [PERSON] народилася [INFO] в смт. Розівка Розівського району Запорізької області. Батьками позивача є [PERSON] та [PERSON] (а.с.6-8,60). [INFO] в с.Азов Розівського району Запорізької області у віці 77 років померла мати позивача [PERSON] (а.с.9). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на земельну ділянку площею 1,85 га, що розташована на території Азовської сільради та призначена для ведення особистого селянського господарства, яка належала спадкодавцю згідно державного акта на право приватної власності на земельну ділянку серії ІV-ЗП №026518, виданого 20 червня 2003 року на підставі розпорядження голови Розівської райдержадміністрації від 28 березня 2003 року №131 та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №46. Зазначений державний акт містить виправлення, а саме, прізвище та ім`я власника земельної ділянки « [PERSON] » закреслено та виправлено на « [PERSON] » працівником Розівської районної державної адміністрації Запорізької області (а.с.11). Відповідно до заповіту, посвідченого 26 жовтня 2006 року секретарем Азовської сільради та зареєстрованого в реєстрі за №179, [PERSON] заповіла [PERSON] земельну ділянку, що знаходиться на території Азовської сільради, згідно державного акту на право приватної власності на землю серії ІV-ЗП №026518, виданого 20 червня 2003 року (а.с.10). Згідно статті 1216 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно з ч.1 ст.1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. З матеріалів справи, а також згідно інформаційних довідок зі Спадкового реєстру та листа завідувача нотаріальної контори встановлено, що 26 жовтня 2006 року Азовською сільрадою посвідчено заповіт [PERSON] , номер заповіту у спадковому реєстрі [NUMBER] . Після померлої [INFO] [PERSON] нотаріальною конторою 22 червня 2012 року за заявою спадкоємця [PERSON] заведена спадкова справа №68/2012 за номером у спадковому реєстрі [NUMBER] . Інші заяви щодо прийняття або відмови від прийняття спадщини до нотаріальної контори не надходили, випадків усунення спадкоємців від права на спадкування не встановлено. Відповідно до спадкового реєстру (а.с.36-38). Згідно з п.4.15 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5 (з відповідними змінами), видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Постановою державного нотаріуса від 17 жовтня 2017 року, [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку, призначену для ведення особистого селянського господарства, розташовану на території Азовської сільради, яка залишилась після померлої [INFO] [PERSON] .. Державний нотаріус роз`яснив про можливість отримання свідоцтва про право на спадщину на вищевказану земельну ділянку лише за умови надання правовстановлюючого документа на спірну земельну ділянку на ім`я спадкодавця, який не містить виправлень (а.с.17). Частинами 1,4 статті 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Абзацом 2 частини 2 статті 373 ЦК України визначено, що право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. За правилами статті 125 Земельного кодексу України (далі ЗК України) право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Статтею 126 ЗК України передбачено, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до витягів з Державного земельного кадастру про земельну ділянку за №НВ-2303508542017 від 18 вересня 2017 року та за №НВ-2307609882020 від 15 червня 2020 року, земельна ділянка з кадастровим номером 2324980200:03:003:0324, площею 1,8500 га, що розташована території Азовської сільради, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, належить [PERSON] (а.с.13-16,51-55). Таким чином встановлено, що вищевказаний державний акт містить виправлення, а саме, прізвище власника « [PERSON] » закреслено та виправлено на « [PERSON] » (а.с.11). Встановлені обставини у справі сторони визнали, їх не оспорювали, а тому згідно з ч.1 ст.82 ЦПК України ці обставини не підлягають доказуванню. \~ \~ \~ \~Разом з тим, відповідно до вимог п.2.9 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету по земельних ресурсах №43 від 04 травня 1999 року, зареєстрованої Міністерством юстиції України 04 червня 1999 року за №354/3647 (зі змінами), усі записи у державному акті мають бути зроблені державною мовою, чітко і розбірливо, виправлення не допускаються. Проте, виготовлення, видача та реєстрація державних актів (дублікатів) з 01 січня 2013 року не передбачена. При цьому, суд враховує те, що свідоцтво про право на спадщину це процесуальний нотаріальний документ, який посвідчує перехід права власності на майно спадкодавця до спадкоємців. За таких обставин, неможливість внесення виправлення в існуючий державний акт та неможливість отримання дубліката державного акта не позбавляє спадкоємця [PERSON] права на спадщину. Згідно п.9 ч.1 ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року №1952-ІV, державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться, зокрема, на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Беручи до уваги те, що у [PERSON] виникли труднощі із оформленням в установленому законом порядку права на спадщину після смерті [PERSON] ,\~суд прийшов\~до висновку\~про наявність\~підстав для\~задоволення позову. При цьому, визнання відповідачем пред`явленого до нього позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Питання про розподіл судових витрат позивачем не порушувалось. \~ \~ \~ \~

Outcome: approved