Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-22 00:00:00

30.01.2017 року позивач звернувся з даним позовом до суду. Позовні вимоги мотивує тим, що у період з 27 квітня 1996 року по 10 травня 2011 року він перебував у шлюбі із [PERSON]. Їх шлюб було розірвано на підставі рішення Локачинського районного суду Волинської області від 10 травня 2011 року. Від спільного подружнього життя в них народилось двоє дітей, - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. За час шлюбу ними, як подружжям, на земельній ділянці розміром 0,1010 га, кадастровий номер 0722455100:01:004:0151, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: Волинська обл., смт. Локачі, вул. Луцька, 71, розпочато будівництво житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами. Позивач є власником земельної ділянки, на якій розташований незавершений житловий будинок, на підставі договору дарування від 13 травня 2016 року, про що внесено відповідні відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Рішенням виконавчого комітету Локачинської селищної ради №170 від 28 жовтня 2008 року [PERSON] надано дозвіл на будівництво житлового будинку по вул. Луцькій, 71 в смт. Локачі, виготовлено будівельний паспорт. Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Волинській області [PERSON] надано дозвіл на виконання будівельних робіт №500 від 08 квітня 2009 року. На забудову оформлено проектно-технічну документацію. Позивач із відповідачем дійшли згоди про те, що недобудований будинок буде належати йому на праві особистої приватної власності. Натомість, він виплатив відповідачу грошову компенсацію за цей будинок, що співрозмірна її частці. Однак, вся технічна документація, зокрема дозвіл на виконання будівельних робіт та будівельний паспорт на забудову земельної ділянки, є оформленими на відповідача [PERSON] (на сьогодні - [PERSON], дівоче [PERSON]) [PERSON]. Позаяк на всі його звернення щодо надання можливості здати будинок в експлуатацію, відповідач не реагує та не бажає вчиняти будь-яких дій щодо оформлення документації, тому він не може в досудовому порядку оформити належне йому право власності, яке гарантоване Конституцією України та ст. 1 Протоколу Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини. Просить визнати за ним право особистої власності на недобудований житловий будинок №71 за адресою: Волинська область, смт. Локачі, вул. Луцька з відповідним ступенем готовності, в тому числі з усіма правами забудовника щодо оформлення декларації про готовність об'єкта до експлуатації, проведення реєстрації декларації про готовність об'єкта до експлуатації, виготовлення технічної документації, реєстрації будинковолодіння та вчинення інших дій, необхідних забудовнику для реалізації своїх прав на будинковолодіння. До початку судового розгляду від позивача надійшла заява, в якій просить розглянути справу за його відсутності, констатує той факт, що вони з відповідачем узгодили частки в даному незавершеному будівництві і він сплатив їй повну вартість належної їй частки. Від представника відповідача [PERSON] також надійшла заява, в якій він просить розглянути справу за його відсутності. У даній заяві він підтверджує той факт, що позивач з відповідачем узгодили частки в даному незавершеному будівництві і позивач сплатив відповідачу повну вартість належної їй частки. Відтак відповідач [PERSON] жодних претензій до позивача не має, а тому він не заперечує щодо задоволення позову в повному обсязі. Відповідно до ст. 44 ЦПК України, представник, який має повноваження на ведення справи в суді, може вчиняти від імені особи, яку він представляє, усі процесуальні дії, що їх має право вчиняти ця особа. Право на визнання представником відповідача позову надано йому відповідачем на підставі довіреності від [PERSON] (а.с.42). Згідно із ч.2 ст. 197 ЦПК України, у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Ознайомившись із матеріалами справи та заявими позивача і представника відповідача, судом встановлено наступне. Із 27 квітня 1996 року по 10 травня 2011 року сторони перебували у шлюбі. Їх шлюб було розірвано на підставі рішення Локачинського районного суду Волинської області від 10 травня 2011 року (а.с. 6). Від спільного подружнього життя в них народилось двоє дітей, - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с 7, 8). Після розрвання шлюбу відповідач одружилась повторно і відповідно до свідоцтва про одруження [PERSON] змінила своє прізвище на [PERSON] (а.с. 43). За час шлюбу сторонами, як подружжям, на земельній ділянці розміром 0,1010 га, кадастровий номер 0722455100:01:004:0151, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: Волинська обл., смт. Локачі, вул. Луцька, 71, розпочато будівництво житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами. Позивач є власником земельної ділянки, на якій розташований незавершений житловий будинок, на підставі договору дарування від 13 травня 2016 року, про що внесено відповідні відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Дані обставини підтверджуються інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власноті на нерухоме майно, договором дарування земельної ділянки (а.с. 9, 10). Оскільки вся технічна документація, зокрема дозвіл на виконання будівельних робіт та будівельний паспорт на забудову земельної ділянки, є оформленими на відповідача [PERSON], позивач не може в досудовому порядку оформити належне йому право власності на недобудований житловий будинок. Дані обставини підтверджуються рішенням Локачинської селищної ради про надання дозволу на будівництво житлового будинку та дозволом інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю у Волинській області на виконання будівельних робіт, які видані [PERSON] (а.с. 11-12). Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України. Відповідно до вимог ч.1 ст. 63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Крім того, за змістом ч.1 ст.70 Сімейного кодексу України,\~\~у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У ЦК України, крім понять «нерухомість», «нерухоме майно», «обєкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статті 350, 351), вживаються також інші поняття, наприклад: «обєкт незавершеного будівництва» (стаття 331), «обєкт будівництва» (статті 876, 877, 879881, 883), однак прямого визначення цих понять не міститься. Правовою позицією, викладеною в правовому висновку Верховного Суду України в справі № 6-47цс16, передбачено, що новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, обєкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обовязки, тому такий обєкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. Відповідно до ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. Визнання даного незавершеного будівництва спільною сумісною власністю та його поділ, суд вважає недоцільним, оскільки сторони самостійно дійшли згоди щодо часткок в даному майні та їх вартості, що підтверджується їхніми заявами (а.с. 40, 41). Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Як зазначили позивач та представник відповідача у своїх заявах, будівельна готовність житлового будинку становить 100 відсотків, однак він не введений в експлуатацію. Таким чином, судом встановлено, що будівництво будинку закінчено і він фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, але не приймається до експлуатації і право власності на нього не оформлюється з вини відповідача. Позивач позбавлений можливості здійснити вказані дії, що перешкоджає йому реалізувати своє право на власність майна. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року \~№ 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном Згідно зі ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном,

Outcome: approved