Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-29 00:00:00

30 жовтня 2017 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області про встановлення розміру щомісячних страхових виплат та розміру середньомісячної заробітної плати для подальшого обчислення страхових виплат. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 09 грудня 1987 року, виконуючи трудові обовязки на ДП Шахта №2 «НВ», він отримав виробничу травму. Рішенням МСЕК від 10 січня 1995 року його визнано інвалідом ІІ групи та встановлено 80% втрати працездатності. Винуватець - ДП шахта №2 «НВ», що 01 січня 1996 року було перейменовано на ДП шахта «Бужанська», з часу отримання травми відшкодовувало завдану шкоду його здоровю. З 01 серпня 1996 року відшкодування шкоди здійснювалося Західно-Українською дирекцією по ліквідації шахт (далі УДКР). Постановою КМУ від 28 березня 1997 року №280 прийнято рішення про ліквідацію ДП Шахта №2 «НВ», що підтверджується листом Управління з реструктуризації та закриття вугільних підприємств, а 23 вересня 1999 року був прийнятий Закон України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві...» (далі Закон №1105), у відповідності до якого особам, зазначеним у ст.8 цього Закону, які потерпіли, та втрата працездатності яким встановлювалась до набрання чинності цим Законом, відшкодування шкоди проводиться Фондом. Вказує, що виконавча дирекція Фонду у м. Нововолинську постановою від 01 липня 2001 року №619 продовжила сплачувати йому щомісячні страхові виплати в розмірі 313,15 грн., що були визначені із середньомісячної заробітної плати 521,92 грн. при 60% втрати ним працездатності, на підставі довідки роботодавця. Вищевказані обставини були встановлені рішенням Нововолинського міського суду від 01 липня 2016 року, що набрало законної сили, а тому в силу ст.61 ЦПК України (в редакції чинній на день подачі позову) не підлягають доказуванню при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, щодо яких вони встановлені. Постановою правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 01 листопада 2001 року №43 затверджено Положення про обчислення середньої заробітної плати для розрахунку виплат за загальнообовязковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у п.3 якого зазначено, що потерпілому було призначено щомісячні виплати підприємством, що ліквідовано без правонаступника в 1996 року, то страхові суми, що підлягають виплаті за листопад 2001 року перераховується в даному випадку на К-1,83. Вважає, що з огляду на вищевказану постанову, Виконавча дирекція Фонду у м. Нововолинську, правонаступником якої на даний час є відповідач, повинна була перерахувати виплачені йому щомісячні страхові виплати відповідно до коефіцієнту зростання заробітної плати в галузях національної економіки. Тобто, в його випадку з 01 листопада 2001 року щомісячна страхова виплата повинна становити 573, 06 грн., з розрахунку 3313,15 грн.х1,83, а середньомісячна заробітна плата для подальшого обчислення страхових виплат 955,11 грн., з розрахунку 521,92 грн.х1,83. З огляду на вищевикладене, просить суд встановити йому щомісячну страхову виплату з 01 листопада 2001 року в розмірі 573,06 грн. та середньомісячну заробітну плату для подальшого обчислення страхових виплат з 01 листопада 2001 року в розмірі 955,11 грн. Ухвалою Нововолинського міського суду від 01 грудня 2017 року замінено неналежного відповідача [PERSON] відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області на належного Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області (а.с. 82). Позивач [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав з підстав у ньому наведених. Свої пояснення виклав у відповіді на відзив та долучив їх до матеріалів справи. Однак, суду є незрозумілою думка викладена позивачем у поясненнях про те, що предметом спору є саме наявність чи відсутність правонаступника Шахти №2 «НВ» і те, що всі інші обставини, що стосуються перерахунку з 01 листопада 2001 року встановлені та зафіксовані в рішенні суду від 01 липня 2016 року, а тому спору з приводу перерахунку шкоди між ним та Фондом не має (а.с.85-88). Представник Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області [PERSON] у задоволенні позову просив відмовити з підстав викладених у відзиві, запереченні та додаткових поясненнях до відзиву. У вищезазначених документах останній неодноразово зазначав, що після передачі 01 липня 2001 року особової справи [PERSON] до відділення ФССНВ в м. Нововолинську Волинської області останнє не визначало\~суму страхової виплати, а лише продовжило її виплату у відповідності до довідки про розмір такої виплати і втрачений заробіток, наданої шахтою № 2 «Нововолинська» та на протязі всього часу виплати страхового відшкодування проводило його підвищення згідно чинного законодавства. Також послався на ст.34 ЗУ «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» у якій зазначається, що у разі якщо потерпілому одночасно із щомісячною страховою виплатою призначено пенсію по інвалідності у звязку з одним і тим самим нещасним випадком, їх сума не повинна перевищувати середньомісячний заробіток, який потерпілий мав до ушкодження здоровя. Крім того, зазначив, що станом на день прийняття особової справи Фондом, а саме станом на липень 2001 року Постанова Кабінету Міністрів України від 23.06.1993 року №472 була чинною. Згідно норм вищевказаної постанови, якщо права і обов'язки ліквідованого підприємства не переходять до правонаступника, суми, що підлягають відшкодуванню, капіталізуються і перераховуються органам державного соціального страхування для виплати їх у розмірі і в терміни, зазначені у відповідному рішенні про відшкодування шкоди. Наказом української державної компанії по реструктуризації підприємств вугільної промисловості «Укрвуглереструктуризація» від 25.02.1997 року №36 продовжено [PERSON] відшкодування шкоди у звязку із стійкою втратою працездатності з 23.01.1997 року по 23.01.1998 року, УДКР продовжено з 23.05.1998 року по 22.01.1999 року, а з 22.01.2000 року по 01.02.2001 року Волинською регіональною дирекцією по ліквідації шахт української державної компанії по реструктуризації підприємств вугільної промисловості «Укрвуглереструктуризація». З 19.03.2001 року Західно-Українська дирекція по ліквідації шахт ДП «Укрвуглереструктуризація» продовжила страхові виплати [PERSON], відтак, це підтверджує ту обставину, що суми відшкодування шкоди не капіталізувалися та не перераховувалися органам соціального страхування, а тому права і обов'язки ліквідованого підприємства перейшли до його правонаступника ( а.с. 41-45, 104-106, 151-155). Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення у звязку з наступним. Рішенням Нововолинського міського суду від 01 липня 2016 року, ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 04 серпня 2016 року та ухвалою ВССУ від 29 грудня 2016 року, що набрали законної сили (а.с.5-11, 12-13) встановлено, а відтак в силу ст.82 ЦПК не підлягають доказуванню, наступні обставини: 09 грудня 1987 року позивач [PERSON] отримав виробничу травму при виконанні трудових обовязків на ДП Шахта №2 «Нововолинська». Рішенням МСЕК від 10 січня 1995 року його визнано інвалідом ІІ групи та встановлено 80% професійної працездатності. Відповідно роботодавцем було визначено та проводилася щомісячна виплата на відшкодування шкоди. З 01 січня 1996 року Шахта №2 була перейменована на ДП шахта «Бужанська» і після її ліквідації, з 01 серпня 1996 року, відшкодування шкоди позивачу здійснювалося Західно-Українською дирекцією по ліквідації шахт. Рішенням МСЕК від 18 січня 2001 року позивачу було встановлено 60% втрати професійної працездатності і встановлено ІІ групу інвалідності внаслідок трудового каліцтва, а з 15 січня 2004 року -80 % втрати працездатності довічно. За рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 25 квітня 2001 року стягнуто з Української державної компанії по реструктуризації підприємств вугільної промисловості в користь [PERSON] 599,82 грн. недоплачених сум відшкодування шкоди. При розрахунку суд виходив із середнього заробітку 521,93 грн. Пунктом 1 розпорядження Кабінету Міністрів України від 08.10.1996 року №650-р було передбачено, що після закриття шахт відшкодування працівників шкоди, заподіяної його здоров'ю на виробництві, здійснюють місцеві органи Фонду соціального страхування за місцем знаходження шахт, що закриваються. Постановою Відділення виконавчої дирекції Фонду №619 від 01 липня 2001 року було продовжено виплату позивачу раніше призначену щомісячну грошову суму в разі часткової втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку в розмірі 313,15 грн. з 01 липня 2001 року до 18 січня 2002 року на підставі зазначеного висновку МСЕК від 18 січня 2001 року із заробітної плати 521,92 коп. Тобто, у судах першої, апеляційної та касаційної інстанції було встановлено, що після 01 липня 2001 року особова справа позивача [PERSON] була передана до Відділення Фонду соціального страхування від нещасного випадку на виробництві та професійних захворювань України в м. Нововолинську Волинської області, Фонд не визначав\~сум страхової виплати, а лише продовжив її виплату у відповідності до довідки про розмір такої виплати і втрачений заробіток, наданої шахтою №2 «Нововолинська». Частиною 4 статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно копії витягу із Єдиного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, 31 жовтня 2017 року було внесено рішення про припинення ВД ФСНВ у м. Нововолинську за рішенням засновників і призначено його правонаступника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області (а.с.50-51). Відповідно до ст.29 ЗУ «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» перерахування сум щомісячних страхових виплат проводиться у разі зростання у попередньому календарному році середньої заробітної плати у галузях національної економіки за даними центрального органу виконавчої влади з питань статистики. Зазначене вище перерахування провадиться з 01 березня наступного року. При цьому визначена раніше сума щомісячної страхової виплати зменшенню не підлягає. Сума щомісячної страхової виплати не повинна перевищувати середньомісячного заробітку, що потерпілий мав до ушкодження здоровя. З урахуванням вищезазначених норм права Відділенням виконавчої дирекції ФССНВ страхова виплата позивача перераховувалася щороку (у разі зростання у попередньому році середньої заробітної плати у галузях національної економіки), виходячи із середньомісячного заробітку, визначеного станом на 01 квітня 2001 року в розмірі 521,92 грн., що підтверджується зокрема Постановою Фонду про призначення перерахованої страхової виплати [PERSON] від 25 березня 2002 року (а.с.108). Згідно до статті 34 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (далі Закону України 1105-ХІV) сума щомісячної страхової виплати встановлюється відповідно до ступеня втрати професійної працездатності та середньомісячного заробітку, що потерпілий мав до ушкодження здоровя. Щомісячна страхова виплата не повинна перевищувати середньомісячного заробітку, що потерпілий мав до ушкодження здоровя. У разі якщо потерпілому одночасно із щомісячною страховою виплатою призначено пенсію по інвалідності у звязку з одним і тим самим нещасним випадком, їх сума не повинна перевищувати середньомісячний заробіток, який потерпілий мав до ушкодження здоровя. Визначені раніше сума щомісячної страхової виплати та пенсія по інвалідності зменшенню не підлягають. Позивач, у позовній заяві посилається на п.3 Постанови правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 01.11.2001 року №43 «Про затвердження Положення про обчислення середньої заробітної плати для розрахунку виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», однак при цьому не бере до уваги пункт 4 цієї постанови, де зазначалося зокрема те, що середньомісячна заробітна плата підлягала коригуванню у разі проведення перерахування щомісячних страхових виплат з 1 березня кожного року. При цьому відкоригована середньомісячна заробітна плата не могла перевищувати максимальну величину (граничну суму) заробітної плати (доходу), з якої сплачуються страхові внески до Фонду соціального страхування від нещасних випадків. При перерахуванні щомісячних страхових виплат з 1 березня для коригування середньомісячної заробітної плати застосовується коефіцієнт, на який перераховуються щомісячні страхові виплати потерпілим (членам їх сімей) за рішенням правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків. Також, суд звертає увагу на те, що Постанова правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 01.11.2001 року №43 «Про затвердження Положення про обчислення середньої заробітної плати для розрахунку виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» на яку посилається позивач, як на підставу позовних вимог, була скасована постановою Фонду №56 від 29 липня 2004 року з підстав викладених у протесті Генерального прокурора України від 30 червня 2004 року №07/1/1-138. З огляду на вищевикладене, станом на день звернення позивача до суду, підстав для зобовязання правонаступника Відділення виконавчої дирекції Фонду відповідача по справі - Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області, застосувати положення Постанови від 01.11.2001 року №43, у суду немає. Управління Держпраці у Волинській області у листі №3507/01-06 від 13 грудня 2017 року повідомило, що позивач [PERSON] протягом 2011-2017 років з питань перевірки визначення правильності встановлення розмірів відшкодування шкоди в звязку з втратою працездатності внаслідок виробничої травми, встановленої станом на 01 листопада 2001 року, до управління не звертався, архівні документи за період з 2001 року по 2010 рік не збереглися (а.с.137), а у повідомленні №3507/01-06.1 від 21 грудня 2017 року Державна інспекція з праці у Волинській області зазначила, що відповідно до листа Міністерства праці та соціальної політики України від 22.11.2002 р. №010-1202-21 та інформаційного листа виконавчої дирекції фонду №33 від 04.04.2003 року №02-692 робочі органи виконавчої дирекції Фонду зобовязані приймати нові довідки про розміри щомісячних страхових виплат у разі, коли ці суми перераховані підприємствами самостійно, за заявами потерпілих, на вимоги державних інспекторів праці, за рішеннями судів через порушення законодавства з питань відшкодування шкоди в період до 1 квітня 2001 року за вимогами нормативних документів, що мали чинність в період до квітня 2001 року (а.с.135-136). Вирішуючи даний спір, суд не бере до уваги твердження як позивача стосовно відсутності правонаступника Шахти №2 «НВ» так і представника відповідача, щодо того, що суми відшкодування шкоди не капіталізувалися і не перераховувалися у відповідному рішенні про відшкодування шкоди, а тому права обовязки підприємства перейшли до його правонаступника, оскільки це не є предметом розгляду даної справи і суд дотримуючись принципу диспозитивності, викладених у ст.13 ЦПК України, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, доводи позивача, викладені у позовній заяві та інших доданих документах були спростовані у судовому засіданні представником відповідача і оскільки крім як власних міркувань та пояснень, наданих позивачем, жодних інших доказів щодо підтвердження своїх позовних вимог позивачем не надано, тому у задоволенні позову [PERSON] до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області, про встановлення розміру щомісячних страхових виплат та розміру середньомісячної заробітної плати для подальшого обчислення страхових виплат, суд відмовляє. У звязку з тим, що суд у позові відмовляє, відповідно до ст.141 ЦПК України з позивача [PERSON] в дохід держави підлягає до стягнення 640 грн. судового збору, тобто за ставкою судового збору станом на день подачі позову. На підставі ст.12, ст.13, ст.78, ст.80, ст.81, ст.82, ст.141, ст.259, ст.263, ст.264, ст.265, ст.268 ЦПК України, суд, -

Outcome: approved