Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-26 00:00:00

30 червня 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визначення ідеальних часток у спільній сумісній власності домоволодіння, набуте під час шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , що розташоване по [ADDRESS] з ідеальними частками по 1/2 частині за кожним. Ухвалою суду від 09 липня 2020 року провадження у справі відкрито. [PERSON] звернулася до суду з заявою про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі. [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, пояснивши, що на даний час у будинку проживають їх діти і є висока ймовірність того, що після визнання за [PERSON] права власності, остання буде втручатися в їх особисте життя, тому заперечував проти визнання за позивачем права власності на Ѕ частину будинку. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 15 грудня 1990 року по 01 квітня 2019 року. Під час шлюбу 27 лютого 2008 року було придбано домоволодіння по [ADDRESS] , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Титульним власником даного домоволодіння є [PERSON] . Рішенням шостої сесії сьомого скликання Веприцької сільської ради від 5 лютого 2016 року [ADDRESS] перейменовано на [ADDRESS]. 01 квітня 2019 року шлюб між подружжям [PERSON] розірвано. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. У ст. 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ч. 2 ст. 319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності, згідно ч. 1 ст. 356 ЦК України, є спільною частковою власністю. Виходячи зі змісту загальних засад регулювання права власності, що встановлені ст. 316 України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Норми ст.ст. 317, 319 ЦК України передбачають, що власникові належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном, яке він здійснює на власний розсуд і усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно ч. 1 ст. 368 ЦК України - спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Частиною 3 вказаної статті визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ч.1 ст.68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Згідно ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно п. 17 Постанови № 5 Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» - розглядаючи позови, пов`язані з правом спільної власності, суди повинні виходити з того, що відповідно до статті 368 ЦК спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно (ч. 4 ст. 355 ЦК), тобто діє презумпція спільної часткової власності. Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що оскільки спірний будинок придбаний під час шлюбу, враховуючи рівність часток у праві спільної сумісної власності, суд вважає обґрунтованими вимоги про визнання домоволодіння об`єктом спільної сумісної власності подружжя, визнання за кожним із них права власності на ідеальні частки у даному майні та визнання права власності за позивачем 1 /2 частини будинку. Судовий збір покласти на позивача за її клопотанням.

Outcome: approved