Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-24 00:00:00

[ADDRESS] (надалі - «Позивач») звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради (надалі - «Відповідач 1»), Департаменту комунальних ресурсів Івано-Франківської міської ради (надалі - «Відповідач 2»), третя особа - [PERSON] , про визнання незаконним та скасуваня рішення Узгоджувальної комісії Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради по розгляду земельних спорів від 05.04.2019 року, оформлене протоколом №197 в частині погодження [PERSON] непогодженої межі земельної ділянки на [ADDRESS] без погодження співвласника буд. [ADDRESS] гр. [PERSON] Позовні вимоги мотивовано тим, що рішення Узгоджувальної комісії Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради по розгляду земельних спорів від 05.04.2019 року, оформлене протоколом №197 в частині погодження [PERSON] непогодженої межі земельної ділянки на [ADDRESS] без погодження співвласника буд. [ADDRESS] гр. [PERSON] , є протиправним та таким, що порушує права Позивача на користування її земельною ділянкою. При прийнятті оскаржуваного рішення органом місцевого самоврядування не було враховано та грубо проігноровано, на думку Позивача, факту наявності у провадженні Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області спору між нею, [PERSON] та, зокрема, [PERSON] про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою. У зв`язку з наявністю такого спору, в Узгоджувальної комісії Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради були відсутні будь-які повноваження та підстави розглядати питання погодження непогодженої межі [PERSON] . Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Представником Відповідача 1 - Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, - подано до суду Відзив на позов, в якому представник Відповідача 1 заперечила проти позовних вимог та просила відмовити в їх задоволенні. Зокрема, заперечуючи проти позову, представник Відповідача у відзиві на позов покликається на те, що при прийнятті оскаржуваногорішення Узгоджувальна комісія Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, як орган, правомочний на вирішення земельних спорів, діяла на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначений законом. Узгоджувальна комісія з розгляду земельних спорів, як уповноважений орган по розгляду спорів щодо меж земельних ділянок, виключно в межах наданих їй повноважень, у спосіб, визначений законодавством та Положенням про узгоджувальну комісію виконавчого комітету міської ради, на підставі звернення гр. [PERSON] розглядала земельний спір на [ADDRESS] . Оскаржуване рішення є лише підставою для приведення у відповідність правовстановлюючих документів на землю відповідно до вимог Земельного кодексу України, Закону України «Про землеустрій», Закону України «Про Державний земельний кадастр», а, відтак, не порушує права Позивача. В судовому засіданні преставник Відповідача 1 проти позову заперечила, посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність, у зв`язку з чим просила відмовити в його задоволенні. Представником Відповідача 2 - Департаменту комунальних ресурсів Івано-Франківської міської ради, - подано відзив на позов, в якому представник посилається на необгрунтованість позовних вимог та просить відмовити в їх задоволенні. Як зазначено у відзиві на позов, оскаржуване рішення угоджувальної комісії не є кінцевим рішенням з приводу вирішення спору щодо меж земельної ділянки, а є лише підставою для приведення у відповідність право установчих документів на землю (державного акту на право приватної власності на землю) відповідно до ст 79-1 Земельного кодексу України та Закону України «Про Державний земельний кадастр», а тому, на думку представника Відповідача 2, не може порушувати права Позивача, оскільки громадянка [PERSON] не є суб`єктом процедури отримання у власність земельної ділянки. В судовому засіданні представник Відповідача 2 проти позову заперечила, просила відмовити в його задоволенні. Представником Третьої особи - [PERSON] , - подано до суду письмові пояснення на позов (відзив на позовну заяву), в яких представник Третьої особи наполягав на необґрунтованості позовних вимог та відсутності підстав для їх задоволення. Зокрема, як зазначено представником Третьої особи, [PERSON] у встановленому законом порядку провела процедуру присвоєння кадастрового номера належній їй на праві власності земельній ділянці площею 0,0189 га на [ADDRESS] , а дії Узгоджувальної комісії при погодженні меж даної землі були правомірними та такими, які відповідали її повноваженням і вимогам чинного законодавства України у сфері земельних відносин. В судовому засіданні представник Третьої особи просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Заслухавши пояснення представниківсторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. Рішенням узгоджувальної комісії виконавчого комітету міської ради по розгляду земельних спорів, затвердженим Протоколом №197 від 05 квітня 2019 року (а.с.25) вирішено погодити гр. [PERSON] непогоджену межу земельної ділянки на [ADDRESS] , для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), згідно виданого го [PERSON] державного акту на право приватної власності на земельну ділянку по [ADDRESS] , без погодження співвласника буд [ADDRESS] гр. [PERSON] Вважаючи вищевказане рішення незаконним, та, зокрема, посилаючись на те, що між [PERSON] та [PERSON] існує земельний спір, [PERSON] звернулася до суду з даним цивільним позовом про його визнання незаконними та скасування. Статтею 15 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч.1 ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свогоособистого немайнового або майнового права та інтересу. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частини 1, 2 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України). Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Таке порушення має бути реальним, обґрунтованим, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи позивача з боку відповідача, яка стверджує про їх порушення. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12 червня 2018 року у справі № 826/4406/16. Крім того, в рамках розгляду зазначеної справи № 826/4406/16 Верховним Судом було зазначено, що гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим. З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у наявності у особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу, встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Тобто, обов`язковою умовою судового захисту є наявність порушених прав та охоронюваних законом інтересів безпосередньо позивача з боку відповідача, зокрема, наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. Так, посилаючись на наявність порушеного правау спірних правовідносинах, [PERSON] та її представник посилалася на те, що між громадянкою [PERSON] та [PERSON] , як суміжними землекористувачами, існує земельний спір щодо користування земельною ділянкою, а тому в Узгоджувальної комісії виконавчого комітету міської ради по розгляду земельних спорів (надалі - також «Узгоджувальна комісія») були відсутні будь-які повноваження щодо розгляду питання погодження меж земельної ділянки громадянці [PERSON] . Так, як встановлено Судом, [PERSON] є власником 1/3 частини домоволодіння по [ADDRESS] порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] (Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 07 жовтня 2013 року у справі №344/4382/13-ц, набрало законної сили 19.12.2013 року (а.с.9), Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №131223154 від 18.07.2018 року (а.с.10-11) . Співвласником іншої частини даного домоволодіння - його 2/3-х - був [PERSON] . Після смерті [PERSON] його спадкоємцем є [PERSON] , яка реалізувала свої спадкові права. Крім того, Судом встановлено, що будинковолодіння по [ADDRESS] знаходиться на земельній ділянці площею 512,1 м2. У 1970 році спір між [PERSON] та [PERSON] (попередніми власниками домоволодіння) про розподіл земельної ділянки при будинку [ADDRESS] був предметом судового розгляду, в результаті вирішення якого Рішенням Івано-Франківського міського народного суду від 17 листопада 1970 року у справі №2-1058, яке набрало законної сили 28 листопада 1970 року (а.с.58) проведено розділ земельної ділянки при будинку [ADDRESS] загальною площею 512,1 м2 з виділенням [PERSON] 94 м2, [PERSON] - 189 м2 відповідно пропорціональним часткам домоволодіння. 02 березня 1973 року [PERSON] за договором купівлі-продажу Д-139 (а.с.11) придбав у [PERSON] та [PERSON] 2/3 частини будинковолодіння по [ADDRESS] , та став її власником. Після смерті [PERSON] його частку домоволодіння успадкувала [PERSON] . Ще за життя [PERSON] реалізував свої приватизаційні права на земельну ділянку, на якій розміщені належні йому на праві власності 2/3 частини домоволодіння по [ADDRESS] , виходячи з поділу земельної ділянки у розмірах, визначених Рішенням Івано-Франківського міського народного суду від 17 листопада 1970 року у справі №2-1058. Судом встановлено, що в ході виготовлення [PERSON] технічної документації по проведенню земельно-кадастрової інвентаризації земельної ділянки та виготовлення державного акту на право приватної власності, було виготовлено Акт встановлення та узгодження зовнішніх меж землекористування від 10 січня 2002 року, згідно якого межі земельної ділянки [PERSON] площею 0,0189 га на [ADDRESS] були погоджені відповідними службами та суміжними землекористувачами, окрім [PERSON] (батько Позивача [PERSON]), який не погоджував такі межі, в результаті чого замість нього ці межі було погоджено ріенням суду (а.с.60,62). Рішенням Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 29 квітня 2002 року №134 «Про матеріали міського відділу земельних ресурсів» (а.с.61) затверджено матеріали земельно-кадастрової інвентаризації і передано у приватну власність земельну ділянку, зокрема, [PERSON] , для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою [ADDRESS] , площа 0,0189 га. На ім`я [PERSON] 26 липня 2002 року було видано Державний акт на право приватної власності на землю серія Р1 №189111 (а.с.63), яким підтверджується право приватної [PERSON] на земельну ділянку площею 0,0189 га за адресою: [ADDRESS] . В матеріалах справи відсуні докази на підтвердження того, що Рішення Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 29 квітня 2002 року №134 «Про матеріали міського відділу земельних ресурсів» та Державний акт на право приватної власності на землю серія Р1 №189111 від 26 липня 2002 року оскаржувалися у встановленому законом порядку будь-якими особами, чи їх було визнано недійсними чи скасовано. В подальшому після смерті [PERSON] його спадкоємець [PERSON] у 2016 році розпочала процедуру присвоєння кадастрового номеру земельній ділянці площею 0,0189 га за адресою: [ADDRESS] , та розробки технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). У зв`язку з відмовою суміжного землекористувача [PERSON] (Позивача у даній справі) від підписання Акту встановлення та узгодження меж земельної ділянки площею 0,0189 га за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] зверталася до Узгоджувальної комісії виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради по розгляду земельних спорів за таким погодженням, в результаті чого і було винесено оскаржуване рішення Узгоджувальної комісії Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради по розгляду земельних спорів від 05.04.2019 року, оформлене протоколом №197 в частині погодження [PERSON] непогодженої межі земельної ділянки на [ADDRESS] без погодження співвласника буд. [ADDRESS] гр. [PERSON] Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно зі ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин, віднесено до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад. Згідно зі ст. 158 Земельного кодексу України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спорі розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах (ч.3 ст. 158 Земельного кодексу України). Івано-Франківською міською радою прийнято рішення від 08.07.2016 № 216-6, яким затверджено Положення про узгоджувальну комісію виконавчого комітету міської ради по розгляду земельних спорів (а.с.86-89). Відповідно до пункту 1.3 даного Положенняузгоджувальна комісія - колегіальний орган, утворений Івано-Франківською міською радою, відповідно до повноважень законодавства у сфері регулювання земельних відносин на території м. Івано-Франківська. Згідно із пунктами 2.1, 2.2 Положенняузгоджувальна комісія, відповідно до Земельного кодексу України та в межах своєї компетенції, розглядає спори щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, додержання громадянами правил добросусідства (надалі - земельні спори). Рішення узгоджувальної комісії оформляється протоколом та має рекомендаційний характер, і, за необхідності, затверджується міською радою. Таким чином, Суд звертає увагу на те, що протокол узгоджувальної комісії не є рішенням органу місцевого самоврядування, носить рекомендаційний характер і спрямоване на мирне врегулювання земельних спорів. Вказане рішення, яке передбачає конкретний припис, звернене до окремого суб`єкта, застосовується одноразово і після реалізації вичерпує свою дію фактом його виконання. Така позиція висловлена, зокрема, в ухвалі ВССУ від 03.12.2014 р. у справі N6-34238 св 14. Верховним Судом у складі колегії суддів другої судової палати КЦС 28.03.2018 року прийнято постанову у справі № 681/1039/15-ц, у якій суд зазначив, що стадія погодження меж земельної ділянки при виготовленні землевпорядної документації є допоміжною. При цьому стаття 198 ЗК лише вказує, що складовою кадастрових зйомок є, зокрема, погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами. Із цього не слідує, що у випадку відмови суміжного землевласника або землекористувачами від підписання відповідного документа, акта погодження меж, слід вважати, що погодження меж не відбулося. Погодження меж полягає у тому, щоб суміжнику було запропоновано підписати відповідний акт. Якщо він відмовляється це робити, орган, уповноважений вирішувати питання про приватизацію ділянки по суті, повинен виходити не із самого факту відмови від підписання акта, а із мотивів відмови. У разі виникнення спору сама по собі відсутність погодження меж не є підставою для того, щоб вважати прийняте рішення про приватизацію незаконним. Непогодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів. Згідно з статтею 198 Земельного кодексу України кадастрова зйомка, під якою розуміється комплекс робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок, включає погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами. Так, сама по собі процедура погодження меж полягає у пропозиції суміжному землекористувачу підписати відповідний акт. При відмові від його підписання орган, уповноважений вирішувати питання щодо приватизації (відведення) земельної ділянки, повинен виходити не із самого факту непідписання акта, а із мотивів відмови, та прийняти відповідне рішення про погодження та/або затвердження технічної документації або про відмову у вчиненні таких дій. Тобто, саме по собі непогодження суміжним землекористувачем меж земельної ділянки, за відсутності спору щодо них, не є підставою для прийняття органом місцевого самоврядування рішення про відмову у затвердженні технічної документації та передачі земельної ділянки у власність. Проте у разі існування невирішеного спору щодо межі земельної ділянки, він підлягає вирішенню відповідним органом місцевого самоврядування згідно з встановленою у статтях 158-161 ЗК України процедурою. У такому разі орган, уповноважений вирішувати питання щодо приватизації (відведення) земельної ділянки, повинен обґрунтувати рішення про затвердження технічної документації із землеустрою без підпису суміжного землекористувача щодо погодження меж. Постановою Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 23.01.2019 у справі № 580/168/16-ц (провадження № 61-19526сво18) надано висновок, що погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов`язкових технічних помилок. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із власником та/або землекористувачем не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів чи землевласників. Не надання особою своєї згоди на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача та/або власника не може бути перешкодою для розгляду місцевою радою питання про передачу земельної ділянки у власність відповідачу за обставин виготовлення відповідної технічної документації. Непідписання суміжним власником та/або землекористувачем акту узгодження меж земельної ділянки саме по собі не є підставою для визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку. Аналогічний правовий висновок сформовано у Постанові Верховного Суду України від 28.03.2018 року № 681/1039/15-ц; постанові Верховного Суду в складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05.06.2019 у справі № 350/1137/16-ц (провадження № 61-14260св18). Тому сам по собі факт неузгодження Позивачем меж земельної ділянки громадянці [PERSON] під час оформлення останньою технічної документації із землеустрою, за відсутності належних та достатніх доказів порушення межі та площі земельної ділянки, яка перебуває у власності [PERSON] (на підставі відповідного державного акту), не є належною та достатньою підставою для визнання неправомірними рішення узгоджувальної комісії по вирішенню земельних спорів у спірних правовідносинах. Згідно з положеннями статті 55 Закону України «Про землеустрою» № 858-IV установлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів, здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) закріплюються межовими знаками встановленого зразка. Власники та землекористувачі, у тому числі орендарі, зобов`язані дотримуватися меж земельної ділянки, закріпленої в натурі (на місцевості) межовими знаками встановленого зразка. Механізм встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками визначено Інструкцією про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженоюнаказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за № 391/17686 (далі - «Інструкція № 376»). Згідно з пунктом 3.12 Інструкції № 376 закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою. Закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) може здійснюватися за відсутності власників (користувачів) суміжних земельних ділянок у випадку їх нез`явлення якщо вони були належним чином повідомлені про час проведення вищезазначених робіт, про що зазначається у акті приймання-передачі межових знаків на зберігання. Аналіз зазначених норм свідчить, що стадія погодження меж земельної ділянки при виготовленні землевпорядної документації є допоміжною. При цьому стаття 198 ЗК Українилише вказує, що складовою кадастрових зйомок є погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами. Із цього не слідує, що у випадку відмови суміжного землевласника або землекористувача від підписання відповідного документа - акта погодження меж слід вважати, що погодження меж не відбулося. Погодження меж полягає у тому, щоб суміжнику було запропоновано підписати відповідний акт. Якщо він відмовляється це робити, орган, уповноважений вирішувати питання про приватизацію ділянки по суті, повинен виходити не із самого факту відмови від підписання акта, а з мотивів відмови. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами не може слугувати підставою для відмови в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів. Аналогічні правові висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справах № 350/67/15-ц (провадження № 14-652цс18) та № 514/1571/14-ц (провадження № 14-552цс18) та від 12 лютого 2020 року у справі № 545/1149/17 (провадження№ 14-730цс19), постанові Верховного Суду від 05 травня 2020 року у справі № 404/3048/18 (провадження № 61-19228св19). Так, на думку ВП ВС у процесі оформлення права на земельну ділянку достатньо не підписати Акт погодження меж із суміжними землекористувачами та власниками земельної ділянки, а лише запропонувати їм це зробити. Якщо сусід відмовляється це зробити, то це його конституційне право на вільне волевиявлення та реалізація належних йому прав, або іншими словами: «ніхто не може нікого заставити щось підписувати». Головне тут на думку ВП ВС те, що підписання або непідписання Акту погодження меж із суміжними землекористувачами та власниками земельної ділянки не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, тому не може вплинути на саму процедуру приватизації. Оскільки чинне законодавство не обмежує право на приватизацію земельної ділянки у зв`язку із відмовою суміжного землекористувача від підписання акта погодження меж земельних ділянок, це свідчить про відсутність таких перешкод для завершення [PERSON] процедури приватизації земельної ділянки. При добросовісному виконанні набувачем земельної ділянки обов`язків щодо узгодження меж з користувачами чи власниками суміжних земельних ділянок, у разі, якщо користувач чи власник суміжної земельної ділянки безпідставно ухилився від погодження меж та не підписав акт, сама відсутність такого акту погодження меж не свідчить про незаконність рішення про затвердження проекту землеустрою та про передачу земельної ділянки у власність. Вказаний висновок висловлено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року справі № 350/67/15-ц (провадження № 14-652цс18). Особливу увагу Суд також звертає на те, що в ході розгляду даної цивільної справи не знайшли свого підтвердження посилання Позивача та її представника на те, що між [PERSON] та [PERSON] існує спір щодо меж земельної ділянки. Саме на вказану обставину покликалася Позивач як на підставу свого порушеного права у спірних правовідносинах, і саме неврахування факту наявності такого земельного спору і є фактичною підставою позовних вимог [PERSON] , оскільки, на її думку, Ущгоджувальна комісія не уповноважена була розглядати спір, який на той момент перебував у провадженні Івано-Франківського міського суду (цивільна справа №344/2554/19). З приводу цього Суд зауважує, що згідно наявної в матеріалах справи копії позовної заяви, на підставі якої відкрито провадження у цивільній справі №344/2554/19, предметом позову у цій справі є позовні вимоги [PERSON] про: - зобов`язання [PERSON] та [PERSON] усунути перешкоди у користуванні [PERSON] земельною ділянкою в [ADDRESS] шляхом проведення зміни відомостей у Державному земельному кадастрі про межі належних їм земельних ділянок в [ADDRESS] із кадастровим номером 2610100000:08:007:0292 за технічною документацією із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) відповідно до фактичного землекористування; - зобов`язання [PERSON] припинити створювати їй перешкоди у оформленні нею у власність земельної ділянки в [ADDRESS] шляхом непогодження меж земельної ділянки та зобов`язання погодити такі межі у визначеному законом порядку. З даних позовних вимог вбачається наявність спору між [PERSON] та [PERSON] щодо погодження громадянкою [PERSON] меж земельної ділянки [PERSON] Наявність спору щодо фактичного користування відповідною земельною ділянкою, спору щодо розміру та конфігурації земельної ділянки, належній [PERSON] , щодо встановлення меж земельної ділянки з даного позову не вбачається. Суд повторно звертає увагу на те, що право власності [PERSON] підтверджується та випливає з Державного акту на право приватної власності на землю серія Р1 №189111 від 26 липня 2002 року, який було видано попередньому власнику [PERSON] на підставі Рішення Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 29 квітня 2002 року №134 «Про матеріали міського відділу земельних ресурсів». Оскаржуваним рішенням Узгоджувальної комісії було погоджено межі земельної ділянки в межах площі та конфігурації відповідно до вищевказаного Державного акту. Крім того, суд звертає увагу, що оскаржуване рішення узгоджувальної комісії не тягне за собою виникнення, зміну або скасування юридичних прав та обов`язків для будь-яких осіб, в т.ч. скасування або не скасування цього рішення не створює жодних юридичних наслідків і для Позивача. За таких обставин Суд не вбачає наявності порушеного права [PERSON] при прийнятті оскаржуваного рішення, що є самостійною підставою для відмови в позові. Частинами 1-4 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - «ЦПК України») визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а частиною 5 вказаної статті визначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина 6 статті 81 ЦПК України). Зважаючи на вищевикладене, Суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог. На підставі викладеного, відповідно до ст. 55 Конституції України, ст.ст. 15, 16 Цивільного Кодексу України, ст. 79, 79-1, 158 Земельного кодексу України, ст. 55 Закону України «Про землеустрій»,

Outcome: dismissed