Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-17 00:00:00

31 серпня 2015 року [PERSON],[PERSON] звернулися до суду із вказаним позовом до відповідача [PERSON] ,мотивуючи свої вимоги тим,що 30 серпня 2015 року між ними та [PERSON] укладено письмовий договір купівлі- продажу жилого будинку № 116, загальною площею 45,7 кв.м., розташованого по вул.40 років Жовтня у м.Волноваха Донецької області та земельної ділянки, загальною площею 0,0609 га, призначеної для обслуговування будинку, який нотаріально не був посвідчений через відсутність коштів на оплату послуг нотаріуса та державного мита. Позивачі за придбане майно під розписку передали кошти відповідачу. На теперішній час відповідач відмовляється звернутися до нотаріуса для посвідчення договору. Просили визнати за ними право власності на спірний жилий будинок та земельну ділянку. Заочним рішенням Волноваського районного суду Донецької області від 23 вересня 2015 року позовні вимоги [PERSON],[PERSON]задоволено . Визнано за [PERSON] та [PERSON] право власності по 1/2 частині за кожним на жилий будинок № 116 по вул.40 років Жовтня у м.Волноваха Донецької області, загальною площею 45,7 кв.м., з надвірними спорудами та будовами та на земельну ділянку загальною площею 0,0609 м.кв., яка призначена для обслуговування жилого будинку. В апеляційній скарзі прокурор Волноваської місцевої прокуратури Донецької області просить заочне рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким в задоволенні позову [PERSON], [PERSON] відмовити. В обгрунтування доводів посилається на неправильне застосування судом норм процесуального та матеріального права. У судовому засіданні апеляційного суду представник прокуратури Донецької області [PERSON] підтримала доводи апеляційної скарги . У судове засідання апеляційного суду [PERSON],[PERSON],[PERSON] не з*явилися,належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи,про що свідчить розписка (а.с.50) та рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.66). Надали суду заперечення та заяви про можливість розгляду справи у їхню відсутність (а.с.44-45,46,58,67-68,72). Відповідно ч.2.ст.305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи , не перешкоджає розглядові справи. Заслухавши суддю доповідача,пояснення представника прокуратури,дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню,а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову з таких підстав. Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог суд першої інстанції посилався на ст.334 ЦК України та виходив з того,що між сторонами фактично укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна. Позивачі сплатили [PERSON] обумовлену суму 2 400 доларів США (60 000 грн.), що підтверджується відповідною розпискою. Договір купівлі-продажу нотаріально не посвідчили через відсутність коштів на оплату послуг нотаріуса та державного мита. Оскільки сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору ,відбулося повне його виконання ,суд визнав право власності на нерухоме майно за позивачами [PERSON],[PERSON] по ? частині за кожним. Проте з таким висновком суду першої інстанції погодитися не можна,оскільки він не відповідає фактичним обставинам справи та вимогам норм матеріального права. Згідно ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог,заявлених у суді першої інстанції. Право власності вважається набутим правомірно , якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Право власності може виникати за первісними і похідними підставами. За первісними підставами право власності на житловий будинок виникає вперше або незалежно від волі попередніх власників : новостворене майно (ст.331 ЦК),переробка речі (ст.332 ЦК ),безхазяйна річ (ст.335 ЦК), набувальна давність (ст.344 ЦК), набуття права власності в разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності (ст.345 ЦК ),реквізиція (ст.353 ЦК ),конфіскація (ст.354 ЦК). За похідними підставами право власності на житловий будинок виникає за волею попереднього власника (цивільні правочини , спадкування за законом і за заповітом). Позивач, звертаючись до суду із позовом , може скористатись конкретним способом захисту свого порушеного права,який визначений статтею 16 ЦК ,або договором чи спеціальним законом ,який регламентує конкретні цивільні правовідносини . Апеляційним судом встановлено , що на підставі нотаріально посвідченого договору довічного утримання (догляду), [PERSON] належить жилий будинок № 116 по вул.40 років Жовтня у м.Волноваха Донецької області ( а.с. 5-11 ) та земельна ділянка площею 0,0609га, призначена для обслуговування житлового будинку,господарських будівель і споруд. Відповідно до розписки від 30 серпня 2015 року [PERSON] отримала від [PERSON], [PERSON] 2 400 доларів США ( 60 000 грн.) за продаж будинку № 116 по вул.40 років Жовтня у м.Волноваха Донецької області та земельної ділянки за тією ж адресою (а.с.12). Зміна прізвища [PERSON] відбулась після державної реєстрації шлюбу з [PERSON] 10 жовтня 2015 року ,актовий запис № 04(а.с.73,74). Відповідо до ч.3 ст.640 ЦК України договір ,що підлягає нотаріальному посвідченню є укладеним з дня такого посвідчення. У відповідності зі ст. 655 ЦК України, за договором купівлі- продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязуються передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов*язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ч.2 ст.220 ЦК ,якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору,що підтверджується письмовими доказами,і відбулося повне або часткове виконання договору,але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення ,суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. За змістом ст.210,ч.3 ст.640 ЦК України у випадках,встановлених законом ,правочин підлягає державній реєстрації. Договір, який підлягає і нотаріальному посвідченню,і державній реєстрації,є укладеним з моменту державної реєстрації. Згідно зі ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу ,житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню ,крім договорів купівлі-продажу майна,що перебуває в податкові заставі. Вирішуючи спір про визнання дійсним правочину ,який підлягає нотаріальному посвідченню,необхідно врахувати ,що норма ч.2 ст.220 ЦК не застосовується до правочинів,які підлягають і нотаріальному посвідченню,і державній реєстрації. Момент вчинення таких правочинів згідно зі ст.220 ,ч.3ст.640 ЦК пов*язується з державною реєстрацією,тому вони не є укладеними й не створюють прав та обов*язків для сторін.Договір купівлі-продажу житлового будинку (або його частини) підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації ,тому не може бути визнаний дійсним на підставі ч.2 ст.220 ЦК . Зазначена частина статті 220 застосовується до правовідносин у разі,коли сторони уклали правочин,зміст якого відповідав волі сторін,і лише форма його укладення не відповідала встановленим законом вимогам. Визнання в судовому порядку дійсним правочину щодо нерухомості суперечить законодавству, оскільки такий правочин підлягає обов*язковій державні реєстрації ,тому частина 2 статті 220 ЦК до таких правовідносин не застосовується. Такого висновку дійшов і ВСУ ,висловивши у постанові від 30 січня 2013 року у справі № 6-162цс12 свою правову позицію,яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України є обов*язковою для всіх судів України . Вирішуючи спір на підставі статті 334 ЦК України суд першої інстанції керувався тим,що між сторонами фактично укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, що підтверджується розпискою про сплату грошей відповідачу за будинок та земельну ділянку . Частинами 1,4 статті 334 ЦК України встановлено,що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна,якщо інше не встановлено договором або законом;якщо договір про відчудження майна підлягає державній реєстрації,право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону. Тобто на об*єкти нерухомості ,права на які підлягають державній реєстрації ,право власності у набувача за договором відповідно до ч.4 ст.334 ЦК виникає з дня державної реєстрації (ст.182 ЦК) ,а не в момент фактичного передання майна або в будь-якій інший момент,визначений угодою сторін . Отже,передача грошових коштів відповідачу не свідчить про набуття права власності на нерухоме майно за відсутності договору та державної реєстрації ). Задовольняючи позов,суд невірно витлумачив зміст ст.334 ЦК України щодо моменту набуття права власності за договором,при цьому суд виходив з того,що [PERSON],[PERSON] набули право власності на спірний будинок та земельну ділянку,але оскільки відповідач відмовляється звернутися до нотаріуса для посвідчення договору через відсутність коштів на оплату послуг нотаріуса та державного мита ,тому у позивачів виникає право власності на будинок та земельну ділянку . Суд не врахував,що статтею 334 ЦК України встановлено особливий порядок виникнення права власності на майно за договором,який підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Право власності на таке майно виникає,відповідно ,з моменту державної реєстрації договору (ст.210 ЦК). Зазначена норма є імперативною,тому сторони договору не можуть відступити від неї. Враховуючи те, що при вчиненні відчуження будинку та земельної ділянки шляхом викупу за розпискою наведених вимог не дотримано, суд апеляційної інстанції приходить до висновку,що позивачі [PERSON],[PERSON] не набули права власності на вищевказану нерухомість ,тому вимога про визнання права власності є необгрунтованою . За таких обставин, суд першої інстанції належним чином не визначився з характером спірних правовідносин, дійшов висновку про задоволення позову з порушенням норм матеріального права. Доводи апеляційної скарги обгрунтовані та заслуговують на увагу. Таким чином судом першої інстанції при ухваленні рішення було порушено вимоги матеріального та процесуального права, тому рішення суду на підставі п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову . Виходячи з документально підтверджених судових витрат, апеляційний суд відповідно до вимог ст.88 ЦПК України вважає за необхідне стягнути з позивачів з [PERSON] та з [PERSON] на користь Прокуратури Донецької області судові витрати за подання апеляційної скарги з кожного по 363 грн.18 коп. (а.с.20,74).

Outcome: approved