Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-25 00:00:00

5 жовтня 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина сторін на час його навчання у вищому навчальному закладі. У заяві вказує, що сторони є батьками [PERSON] , [INFO] , на утримання якого з відповідача на користь позивачки стягувались аліменти в розмірі ј частини заробітку (доходів) [PERSON] до досягнення сином повноліття. З вересня 2020 року син сторін розпочав навчання за денною формою навчання на біологічному факультеті Запорізького національного університету. Оскільки син набуває вищу освіту за денною формою навчання, він є непрацевлаштованим з об`єктивних причин, будь-яких джерел доходів не має, перебуває на повному утриманні позивача. Відповідач в добровільному порядку матеріальної допомоги на утримання сина не надає, хоча має таку можливість, будучи працездатною та працевлаштованою особою, обіймаючи посаду інженера-конструктора в державному підприємстві «ЗМКБ «Прогрес» імені академіка І.Г. Івченка. Позивач працює лікарем-анестезіологом, отримуваної нею заробітної плати недостатньо для організації життєдіяльності сина та власної. Значних видатків потребує оренда житла, оскільки власного помешкання позивач та син сторін не мають, до того, як в 2015 році відповідач вигнав їх із своєї квартири, проживали в ній. На підставі викладеного позивач просить про стягнення з відповідача аліментів на утримання повнолітнього сина в розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу) до закінчення навчання, але не більш ніж до досягнення сином 23 років. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19.10.2020 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Заходи забезпечення позову, доказів в справі не застосовувались. В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги позову. Просить про ухвалення рішення на користь своєї довірительки. Представник відповідача позов не визнала. Посилається на обставини, які мають істотне значення при вирішенні цього спору, а саме: наявність у відповідача боргових зобов`язань, що виникли через несвоєчасне пред`явлення позивачкою виконавчого листа, виданого Шевченківським районним судом м. Запоріжжя на підставі рішення від 29.11.202 року, про стягнення з нього на користь позивача аліментів на утримання неповнолітнього сина сторін, що мало місце в липні 2018 року, внаслідок чого вже при відкритті виконавчого провадження у [PERSON] була наявна заборгованість зі сплати аліментів в сумі 122 851 грн. 32 коп. В інтересах погашення цієї заборгованості, що було зроблено відповідачем одночасно, [PERSON] був вимушений брати в позику під проценти грошові кошти у своїх знайомих. Окрім того, 18 лютого 2019 року сталася смерть його матері, поховання якої вимагало значних витрат. Між тим, заощаджені для цієї мети його матір`ю грошові кошти в сумі 2000 доларів США, які на прохання матері він зберігав в своєму житлі, за невстановлених обставин в 2018 році зникли з квартири, що зумовило необхідність знову звертатися до приятелів по допомогу в отриманні грошей. Таким чином, відповідач внаслідок винних дій позивача, яка безпідставно звернулась до суду з позовом про стягнення аліментів в той час, як сторони проживали однією сім`єю та мали спільний бюджет, та пред`явила виконавчий лист до виконання за спливом майже шістнадцяти років після ухвалення рішення суду, відповідач, хоча й є працевлаштованим та стабільно отримує заробіток, не має матеріальної змоги брати участь в утриманні повнолітнього сина. У зв`язку з викладеним просить про відмову в задоволенні позову. Вислухавши учасників справи, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд вважає, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з таких міркувань. Судом встановлено, що сторони є батьками [PERSON] , [INFO] (а. с. 2), який проживає з позивачем, перебуває на її утриманні, є студентом на бюджетній основі денної форми навчання біологічного факультету Запорізького національного університету (а. с. 4). Статтею 199 СК України внормовано обов`язок батьків утримувати своїх повнолітніх дітей за сукупності кількох передумов (якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу). В силу роз`яснень п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Виходячи з наведених положень сімейного законодавства та роз`яснень постанови Пленуму Верховного суду України обов`язок батьків з утримання повнолітніх сина, доньки, на відміну від обов`язку утримувати неповнолітніх дітей, не є безумовним, а його настання закон пов`язує з сукупністю кількох передумов, тобто продовженням особою навчання, ненастанням 23 років, потребою в матеріальній допомозі, можливістю батьків надавати таку допомогу. При визначенні розміру аліментів, суд ураховує стан здоров`я й матеріальне становище сина, а також платника аліментів, який є працездатною за віком, здоровою особою, яка працевлаштована та отримує стабільну заробітну плату, чий середньомісячний розмір обчислюється сумою в 21090 грн. 43 коп., у зв`язку з чим не знаходить підстав для звільнення батька від участі в утриманні повнолітнього сина, який продовжує навчання. Посилання відповідача на відсутність можливості надавати майнову допомогу суд з описаних міркувань до уваги не приймає, а доводи про те, що таку фінансову неспроможність зумовила необхідність сплачувати заборгованість зі сплати аліментів, знаходить неспроможними, так як обов`язок батьків з утримання неповнолітніх дітей є безумовним, а стягувачу аліментів належить право вибору способу участі іншого батька в утриманні дитини. Разом з тим бере до уваги суд і ту обставину, що син сторін навчається на бюджетній основі, тобто позивач не несе видатків з оплати його навчання, а також ту обставину, що він отримує власний дохід у вигляді стипендії, що у сукупності свідчить про певні фінансові пільги у позивача, на утриманні якої перебуває хлопець (а. с.42-44). З огляду на викладені обставини суд у відповідності до ст. ст. 182, 200 СК України вважає за доцільне стягнути з відповідача аліменти в розмірі 1/6 частини його доходу щомісяця на утримання повнолітнього сина, які, на думку суду, є домірними як майновому стану платника аліментів, так і потребі повнолітнього хлопця, який продовжує навчання у вищому навчальному закладі, в утриманні. Хоча ст. 182 СК України, положеннями якої в силу ст. 200 СК повинен керуватися суд, визначаючи розмір аліментів для повнолітніх доньки, сина, і встановлює мінімальну межу аліментів у вигляді 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, суд не знаходить підстав для обмеження розміру аліментів посиланням на цей розмір, оскільки в силу наведеної статті 182 СК її положення ґрунтуються на прожитковому мінімумі для дитини, тоді як донька сторін, досягнувши віку повної цивільної дієздатності, в силу закону втратила цей статус. Судовий збір, від попередньої оплати якого звільнено позивача, в силу цивільного процесуального закону належить стягнути з відповідача на користь держави. Документально підтверджені витрати зі сплати професійної правничої допомоги в розмірі, пропорційному розміру задоволених позовних вимог, належить стягнути з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: partial