Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-23 00:00:00

9.04.2014 року [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом до [PERSON], в якому зазначила, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 23.07.1995 року. Від даного шлюбу вона та відповідач мають двох неповнолітніх дітей: доньку [PERSON], [INFO], та сина [PERSON], [INFO]. Спільне життя з відповідачем не склалося і рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 27.12.2013 року шлюб між нею та відповідачем розірвано. Вона та відповідач проживають в одному будинку, але ведуть господарство окремо. Діти проживають з нею та знаходяться на її повному утриманні. Просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дітей в твердій грошовій сумі в розмірі по 500 гривень щомісячно на кожну дитину, починаючи з часу звернення з позовом до суду і до досягнення дітьми повноліття, оскільки відповідач не має офіційного місця роботи та фіксованого доходу. В судовому засіданні позивачка [PERSON] заявлені вимоги підтримала. Просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дітей у твердій грошовій сумі в розмірі по 500 грн. щомісячно на кожну дитину, з часу звернення до суду і до досягнення ними повноліття. Суду пояснила, що шлюб між нею та відповідачем розірвано, з відповідачем вона проживає у одному будинку, але кожен веде господарство окремо. Діти проживають з нею, обов'язки по утриманню дітей повністю покладено на неї, оскільки відповідач з часу розлучення щомісячно коштів на утримання дітей не надає, лише купує ті речі, про які попросять його діти, або інколи дає кошти,коли про це просять діти, тоді як вона в місяць на утримання обох дітей витрачає всю свою заробітну плату, в середньому 2500 грн. на місяць. Діти потребують утримання, так як донька [PERSON] навчається у Вінницькому медичному коледжі, тому щотижня вона надає доньці 200-300 грн. на утримання та готує продукти харчування, а син навчається в школі і теж потребує утримання. Розмір аліментів, які просить стягувати з відповідача щомісячно в сумі по 500 грн. на утримання кожної дитини викликаний тим, що діти повинні отримувати стабільну матеріальну допомогу від батька на придбання продуктів харчування, одягу, інших необхідних речей. Вважає, що відповідач може сплачувати аліменти в розмірі по 500 грн. щомісячно на утримання кожної дитини, так як є працездатним, фізично здоровим. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав частково. Суду пояснив, що він з позивачкою та дітьми проживають фактично в одному будинку, він приймає участь у вихованні та утриманні дітей, надає їм кошти, коли діти попросять його про це, а також придбаває для них необхідні речі, про які зазначають діти. З часу розлучення він дійсно щомісячно коштів на утримання дітей колишній дружині не надає, так як вважає за краще придбати для дітей ті речі, які останнім необхідні і про які діти попросять. Крім того, він не працює на даний час, не отримує доходів взагалі, хоча є працездатним, фізично здоровим, протипоказань щодо працевлаштування не має, тому не може сплачувати аліменти в розмірі, зазначеному в позовній заяві і просить розмір аліментів визначити в твердій грошовій сумі по 400 грн. щомісячно на кожну дитину, тобто в межах мінімальної соціальної гарантії, визначеної державою. Позивачка працює фельдшером та отримує дохід в межах 3000 грн. на місяць, тому вона може на даний час надавати дітям належне утримання, тоді як він не може виїхати на заробітки та працевлаштуватися через постійні судові процеси із позивачкою. Вирішуючи спір, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 23.07.1995 року, який розірвано рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 27.12.2013 року (а.с.6). Від шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], батьком яких в свідоцтвах про народження зазначений відповідач, а матір'ю - позивачка, що вбачається із свідоцтв про народження серії [NUMBER], [NUMBER] (а.с.5). Сторони однією сім'єю не проживають, хоча і проживають у спільному будинку, придбаному за час проживання в шлюбі, що вбачається із пояснень в судовому засіданні позивачки та не заперечується відповідачем. Діти сторін - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], проживають з матір'ю та знаходяться на її утриманні, що вбачається із довідок виконавчого комітету Шаргородської міської ради від 1.04.2014 року за №№1190, 1191 (а.с.7-8). Відповідач необхідних коштів щомісячно на утримання дітей не надає, придбаває для дітей необхідні речі та надає дітям кошти, коли про це його попросять діти. При цьому, суд встановив, що відповідач, хоча і не працює, але працездатний, медичних протипоказань щодо працевлаштування не має, фізично здоровий, не має на утриманні інших осіб, стягнення за виконавчими документами з нього не проводиться, що стверджував в судовому засіданні відповідач і не заперечила позивачка. Відтак, з огляду на досліджені судом обставини, суд вважає, що відповідач не позбавлений можливості забезпечувати на рівні з позивачкою інтереси дітей та їх утримання, тобто може надавати допомогу на утримання дітей, оскільки, як вбачається з пояснень позивачки в судовому засіданні, весь обсяг обов'язків, пов'язаних з утриманням дітей, покладено саме на неї, що ставить її сім'ю в скрутне матеріальне становище та у нерівні умови по відношенню до відповідача, так як вона працює з метою забезпечення дітям гідних умов для проживання, навчання, здоров'я. Встановленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини, які регулюються Конституцією України, Сімейним кодексом України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» та Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року, що ратифікована Постановою ВР України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, і є частиною національного законодавства України. Так, відповідно до ст.51 Конституції України, батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Статтею 5 Протоколу №7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Статтями 18, 27 Конвенції про права дитини встановлено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтями 180-182, 184, 191 СК України, передбачено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. У разі ухилення батьків від утримання дитини, кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються судом у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. При призначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. Якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу отримує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Зазначений розмір, визначений у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно з положеннями ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Крім того, відповідно до положень ч.4 ст.212 ЦПК України, результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, і, враховуючи, що право позивачки на матеріальне утримання дітей з боку батька порушене та підлягає судовому захисту, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Позивачка наполягала на задоволенні позовних вимог про стягнення аліментів на утримання дітей в повному обсязі, тобто в розмірі по 500 грн. щомісячно, зазначаючи, що сама, без участі відповідача, несе обсяг витрат на утримання дітей, зокрема, на придбання одягу, продуктів харчування, навчального приладдя, а відповідач від матеріального утримання дітей ухиляється. Враховуючи, що усі обставини, які становлять предмет доказування, мають бути підтверджені визначеними у ч.2 ст.57 ЦПК України засобами доказування, суд вважає достовірно встановленими лише ті факти та обставини, які визнаються обома сторонами та підтверджуються письмовими доказами. Зокрема, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 23.07.1995 року, який розірвано 27.12.2013 року, що вони мають спільних дітей: доньку [PERSON] та сина [PERSON], утримання яких є предметом даного спору, що діти знаходяться на утриманні позивачки, що відповідач добровільно щомісячно матеріальну допомогу на утримання дітей не надає, хоча частково приймає участь у їх утриманні шляхом придбання тих речей, про які попросять діти, тоді як є фізично здоровим, працездатним, медичних протипоказань щодо працевлаштування не має, щомісячно на своє утримання витрачає в середньому 500 грн. З огляду на те, що судом встановлено той факт, що відповідач не приймає належної участі у матеріальному утриманні дітей і більший обсяг обов'язків по їх утриманню покладено на позивачку, то це ставить сторони у нерівні умови. Тому, при визначенні розміру аліментів, суд вважає, що він повинен бути визначений у твердій грошовій сумі, оскільки позивачка просить визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі, а відповідач не заперечує щодо визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі. Крім того, розмір аліментів, які слід стягнути з відповідача, повинен бути визначений в сумі по 400 грн. щомісячно на кожну дитину, починаючи з 9.04.2014 року, тобто з часу пред'явлення позовної заяви до суду, відповідно до ст.191 СК України, до досягнення дітьми сторін повноліття, враховуючи, що відповідач на даний час не працює (а.с.15), не має постійного заробітку чи іншого доходу, тому розмір аліментів на кожну дитину, які слід стягнути з відповідача, повинен бути визначений в межах мінімальної соціальної гарантії, передбаченої ч.2 ст.182 СК України, тобто в межах мінімального розміру аліментів. При цьому, суд виходить також із захисту інтересів дітей, забезпечення одержання дітьми сторін коштів, необхідних для їх життєдіяльності, збереження того рівня життя, який вони мали б тоді, коли б утримувалися за рахунок обох батьків, оскільки визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі якраз і забезпечить надійний захист інтересів дітей та отримання ними надійного стабільного матеріального утримання з боку батька. Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону (ч.2 ст.184 СК України). Відтак, позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню. Підлягає стягненню з відповідача судовий збір в сумі 243,60 грн. відповідно до вимог ст.88 ЦПК України.

Outcome: partial