Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-16 00:00:00

30 березня 2017 року позивач звернувся до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про визначення місця проживання дитини. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що шлюб між позивачем та відповідачкою було розірвано в 2015 році, від шлюбу вони мають спільну дитину [PERSON], яка залишилась проживати разом з відповідачкою. Щодо місця проживання дитини сторони не дійшли згоди, разом з тим, відповідачка забрала доньку та виїхала з нею для проживання до тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим. Оскільки позивач має постійне місце проживання, постійний доход, може створити усі необхідні умови для утримання дитини, просив визначити місце проживання [PERSON] з ним за місцем її зареєстрованого проживання (а.с. а.с. 2 3). В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити з мотивів, зазначених в позовній заяві. Відповідачка в судове засідання не зявилась, про причини неявки не повідомила, повідомлялась про час і місце розгляду справи належним чином через свого представника. Представник відповідачки в судове засідання, в якому було завершено розгляд справи, не зявився, надав клопотання про відкладення розгляду справи, яке судом залишене без задоволення. В попередніх судових засіданнях представник відповідачки проти задоволення позову заперечував, вказував, що згідно принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року відповідно до якого малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Наразі такі обставини відсутні, дитина проживає з матірю в Автономній Республіці Крим, знаходиться на утриманні матері, яка має постійне місце роботи, дитина відвідує шкільний заклад, забезпечено медичний догляд дитини. Третя особа без самостійних вимог орган опіки та піклування Центральної районної у місті Дніпро ради в судове засідання для вирішення спору по суті, не зявився, направив до суду заяву про розгляд справи за відсутності його представника, в якій просив ухвалити рішення в інтересах дитини (а.с. 52). Відповідно до ухвали суду третьою особою було підготовлено висновок №\~16/483 від 20 жовтня 2017 року про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON], в якому визнано за доцільне визначити проживання дитини за місцем реєстрації дитини та її батьків за адресою: [ADDRESS] (а.с. а.с. 53 54). Вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог з наступних підстав. Сторони перебували шлюбі, зареєстрованому 18 вересня 2010 року Кіровським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис №\~452. Від шлюбу мають дитину доньку [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим 01 лютого 2011 року Кіровським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис №\~49 (а.с.\~4). Рішенням Кіровського районного суду м.\~Дніпропетровська від 08 жовтня 2015 року у цивільній справі №\~203/5178/15-ц, яке набрало законної сили, шлюб між позивачкою та відповідачем було розірвано (а.с. 5). Позивач та відповідачка зареєстровані за адресою: в [INFO], проте фактично відповідачка проживає на тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим (а.с. а.с. 2, 12, 22, 36, 39 на зв., 42 43). Дитина зареєстрована за адресою: [INFO] (а.с. 22).\~ Вказана квартира належить по праву власності позивачу [PERSON] згідно договору дарування квартири, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] 11 вересня 2010 року за реєстром №\~827 (а.с. 7). Дитина на цей час проживає разом з матірю на тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим, відвідує Муніципальну бюджетну загальноосвітню установу «Середня загальноосвітня школа №\~6» в м.\~Сімферополі, що підтверджується довідкою від 27 червня 2017 року №\~266 (а.с. 42) Відповідно до ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом. При вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Судом встановлено, що дитина зареєстрована в [INFO]. Фактично дитина проживає на тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим, при цьому взаємної згоди щодо зміни місця проживання дитини батьки не досягли, з позовом про визначення місця проживання дитини з матірю позивачка за первісним позовом не зверталась. Відповідно до п.\~18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №\~11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя» вказано, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст.\~160 СК, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою Щодо посилань представника відповідача на принцип 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року відповідно до якого малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю, то суд відзначає, що вказаний документ носить декларативний характер і не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів та Закону України «Про міжнародні договори України», не носить обовязкового характеру для України. Натомість згідно ч. 1 ст. 51 Конституції України кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Відповідно до ч. 1 ст. 18 Конвенції «Про права дитини», прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року, яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року, Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно ч. 1 ст.\~141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.. Відповідно до ч. 3 ст.\~11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обовязки щодо своїх дітей. З наведених підстав суд приходить до висновку про неможливість застосування принципу пріоритету прав матері над правом батька через його неконституційний та дискримінаційний характер. Крім того, в постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 14 грудня\~2016\~року у справі № 6-2445цс16 висловлено наступну правову позицію: «Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. За частинами першою, другою статті 161 цього Кодексу якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матірю. У справі, яка переглядається, суд першої інстанції встановив, що мати дітей має постійне місце проживання, постійне місце роботи та джерело існування, вона створила всі умови для проживання, виховання та розвитку дітей. При цьому суди в цій справі не встановили виняткових обставин у розумінні положень статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, які б свідчили про неможливість проживання дітей разом з матірю. Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для визначення місця проживання дітей з матірю та відсутність правових підстав, передбачених вказаними нормами матеріального права, для розлучення дітей зі своєю матірю.» Разом з тим, згідно абз.\~2 ч. 1 ст.\~3607 ЦПК України суд вбачає підстави для того, щоб відступити від вказаної правової позиції, в частині необхідності застосування до подібних правовідносин принципу 6 Декларації прав дитини, зважаючи на наступне. 11 липня 2017 року Європейським судом з прав людини ухвалено рішення у справі «М.С. проти України» (№\~2093/13), яким було констатовано порушення вимог ст.\~8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, зокрема, через відмову визначення місця проживання дитини шляхом обєктивного зясування всіх обставин та деталей та «в якнайкращих інтересах самої дитини», а не шляхом використання презумпції на користь матері (п.п. 69 86). Суд враховує, що місце проживання дитини зареєстроване в [INFO], органом опіки та піклування рекомендовано визначити місце проживання дитини за її зареєстрованим місцем проживання. Суд також враховує, що на цей час дитина перебуває на тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим, де органи державної влади та місцевого самоврядування України тимчасово не здійснюють свої повноваження, через що неможливо забезпечити контроль за забезпеченням інтересів дитини та вжиття заходів щодо захисту її прав, у звязку з її порушенням. З урахуванням зазначеного та інтересів дитини суд вважає за необхідне визначити місцем проживання малолітньої [PERSON] за місцем її зареєстрованого місця проживання, водночас, для визначення місця проживання разом з батьком (тобто визначення судовим рішенням, що дитина має проживати саме з батьком, а не з матірю) наразі підстав не вбачається. У звязку з чим позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України у звязку з частковим задоволенням позовних вимог немайнового характеру витрати позивача, які складаються з судового збору в розмірі 640 грн. 00 коп. (а.с. 21) підлягають стягнення з відповідачки в половинному розмірі.\~\~ На підставі викладеного,

Outcome: partial