Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-12 00:00:00

30.07.2015 року позивач звернувся до суду з позовом до Дніпровської селищної ради Верхньодніпровського району про визнання права власності в порядку спадкування. Позовні вимоги мотивовані тим, що 26.09.2014р. померла [PERSON]. За життя вона склала на його користь заповіт, посвідчений 21.11.1996 р. На день її смерті залишилось спадкове майно ? частини земельної ділянки, яка належала померлій на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. 30.07.2015р. він звернувся до нотаріальної контори Верхньодніпровського району з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Але йому було відмовлено у видачі свідоцтва у зв»язку з тим, що померла набула право власності на земельну ділянку, але не зареєструвала його у встановленому порядку відповідно до законодавства, яке діяло на момент його виникнення, на підставі чого позивач просить визнати за ним право власності на ? частини земельної ділянки, розташованої за адресою: вул. Садова, 9/2, в сел. Дніпровське, Верхньодніпровського району, Дніпропетровської області, в порядку спадкування за заповітом, після смерті [PERSON], яка померла 26 вересня 2014 р. В судове засідання позивач не зявився, про час, день та місце судового засідання повідомлений належним чином. Представник позивача в судове засідання зявився, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав, зазначених в позовній заяві. Надалі представник в судове засідання не зявився, про час, день та місце судового засідання повідомлений належним чином. Надав суду заяву в якій просив розглянути справу за його відсутністю (а.с.62). Представник відповідача в судове засідання зявився, проти задоволення позову не заперечував. Надалі представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час, день та місце судового засідання повідомлений належним чином, надав суду заяву з проханням розглядати справу за відсутністю представника сільської ради (а.с.19). Суд, заслухавши представника позивача, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі, виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 30.03.2012 року, виданого державним нотаріусом Верхньодніпровської державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №953 [PERSON] отримала у спадщину ? частки земельної ділянки, що знаходиться в смт. Дніпровське, вул. Садова, під номером 9/2, Дніпровської селищної ради, Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, після померлого 27.03.2011 року [PERSON] (а.с. 5). Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 126 ЗК України (в редакції, що діяла на час відкриття спадщини - 27.03.2011 р.) право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом. А також право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується: цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною у порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою; свідоцтвом про право на спадщину. Згідно зі ст.. 131 ЗК України, громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Отже [PERSON] набула право власності на зазначену частку земельної ділянки та отримала документи, що підтверджують це право, в порядку передбаченому чинним законодавством. Само по собі подальше нездійснення державної реєстрації права власності не тягне за собою припинення права власності, яке набуто в порядку спадкування, оскільки така підстава припинення права власності не передбачена діючим законодавством. За життя [PERSON] склала заповіт від 21.11.1996 року, відповідно до якого все майно, де б воно не було, і з чого б воно не складалось і взагалі все, що буде їй належати на день смерті і на що вона за законом буде мати право, вона заповідала [PERSON] і [PERSON] в рівних долях (а.с.31). 26 вересня 2014 року [PERSON] померла, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії 1-КИ №590105 виданим 26 вересня 2014 року виконавчим комітетом Дніпровської селищної ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області (а.с. 4). Після її смерті відкрилася спадщина, яка складається, зокрема із частки вищевказаної земельної ділянки та іншого майна. Відповідно до Змісту спадкової справи №472/2014 до майна померлої [PERSON], спадщину прийняв син померлої позивач по справі (а.с.23). Заву про відмову від спадщини на користь позивача від 04.11.2014р. подав онук спадкодавця [PERSON] (а.с. 26). 30.07.2015 р. позивач звернувся до нотаріальної контори з заявою про видачу Свідоцтв про право на спадщину за заповітом на майно, зокрема ? частки земельної ділянки, після померлої [PERSON]. Позивач отримав Свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 30.07.2015р. зареєстровано в реєстрі за №1753 на грошові внески (а.с.57); Свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 30.07.2015р. зареєстровано в реєстрі за №1751 на 7/8 часток квартири під номером 2, що знаходиться в будинку під №9 на вулиці Садовій у смт. Дніпровське, Верхньодніпровського району Дніпропетровської області (а.с.60). Проте Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 30.07.2015р., державний нотаріус Верхньодніпровської державної нотаріальної контори [PERSON] відмовила позивачеві у видачі свідоцтва про право на спадщину на ? часток земельної ділянки, що знаходиться на вулиці Садовій під номером 9/2 у смт. Дніпровське, Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, в звязку з тим, що спадкодавцем за життя не зареєстровано право власності на ? часток земельної ділянки (а.с.3). Відповідно до ст. ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (чч. 1, 2 ст. 1220 ЦК України). Згідно зі ст.ст. 1217, 1223 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Статтями 1268, 1269 ЦК України, передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Частиною 1 ст. 1274 ЦК України, передбачено, що спадкоємець за заповітоммає право відмовитися від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця за заповітом. Відповідно до статті 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут). Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Враховуючи вищевикладене, а також те що, спадкодавець на день смерті набув право власності в порядку спадкування на 3/4 часток земельної ділянки; позивач є спадкоємцем за заповітом та прийняв спадщину, подав до нотаріальної контори відповідну заяву; інший спадкоємець за заповітом відмовився від спадщини на користь позивача, подав у встановлені строки заяву до нотаріальної контори; наявність інших спадкоємців, зокрема, які мають право на обов'язкову частку у спадщині судом не встановлено, то позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ч.3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Обовязок суду вирішити питання про розподіл судових витрат передбачений ст. ст. 214, 215 ЦПК України. При цьому суд зазначає, що норми ст. ст. 88, 214, 215 ЦПК України є нормами процесуального права, носять імперативний характер та не можуть бути змінені за згодою сторін (за виключенням випадків укладання мирової угоди). Позивач є інвалідом ІІ групи та звільнений від сплати судового збору, тому судовий збір у розмірі 487 (чотириста вісімдесят сім) грн. 20 коп. підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: approved