Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-13 00:00:00

29 вересня 2016 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 02 лютого 2012 року помер його батько [PERSON]. Померлим 27 жовтня 2010 року було складено заповіт, зареєстрований у реєстрі за № 3-1867, відповідно до якого спадкоємцем всього майна, де б воно не знаходилося і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що належить спадкодавцеві на день смерті є він. На підставі заповіту, посвідченого державним нотаріусом Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON], на його імя, державним нотаріусом [PERSON] 16 вересня 2016 року видано Свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Згідно свідоцтва про право на спадщину, спадщина складається з житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями №7 розташованого по вул. сержанта Литвищенка у м.Дніпрі. Свідоцтві про право на спадщину до складу спадкового майна, що перейшло йому в порядку спадкування, не було включено земельну ділянку, що належала померлому. Померлий [PERSON] отримав на підставі рішення [PERSON] міської ради від 19.11.2003 року №81/13 у приватну власність земельну ділянку площею 0,1000 га для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована на території Самарського району м. Дніпро вул. сержанта Литвищенка, буд. 7, номер державної реєстрації 042242. Однак, після смерті батька він не знайшов оригінал Державного акту на право власності на земельну ділянку. У зв'язку із відсутністю на руках оригіналу Державного акту на право власності на земельну ділянку на ім'я спадкодавця, державним нотаріусом Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] постановою від 16 серпня 2016 року йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку. На підставі викладеного просить суд визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована на території Самарського району у м.Дніпрі по вул. Литвищенка сержанта, буд. 7, номер державної реєстрації 042242, в порядку спадкування після смерті батька - [PERSON], померлого 2 лютого 2012 року (а.с.2-3, 69). В судовому засіданні \~позивач [PERSON] та його представник підтримали позовні вимоги з підстав викладених у позові та просили їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечували. Представник відповідача [PERSON] міської ради в судове засідання не з'явився повідомлявся належним чином, причина неявки суду невідома, у зв'язку з чим суд вважає за можливе розглянути справу в заочному порядку відповідно до ст. ст. 169, 224-225 ЦПК України. Від третьої особи Восьма дніпропетровська державна нотаріальна контора надійшла до суду заява з проханням розглядати справу за їх відсутності (а.с.65, 74). Вислухавши доводи та пояснення позивача та його предствіника, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд доходить висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 02 лютого 2012 року помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-КИ № 442946 від 20 лютого 2012 року, актовий запис 169 (а.с.4). 27 жовтня 2010 року [PERSON] склав заповіт на ім'я [PERSON], згідно якого заповів на випадок смерті все належне йому майно, де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалося, всі майнові права та обов'язки, які належать йому на день посвідчення заповіту, а також всі майнові права та обов'язки, які будуть належати йому на день смерті, що підтверджується заповітом посвідченим державним нотаріусом Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 3-1867 (а.с.5). 16 вересня 2016 року [PERSON] отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями № 7, розташованого по вул. Литвищенка сержанта у м. Дніпро, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину посвідченим державним нотаріусом Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 2-1261 (а.с.6). З копії державного акту наданого Управлінням держгеокадастру у м. Дніпропетровську Дніпропетровської області вбачається, що [PERSON] належить на праві власності земельна ділянка площею 0,1000га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована в м.\~Дніпропетровську, вул. Сержанта Литвищенка, буд. 7 на підставі рішення [PERSON] міської ради від 19.11.2003 року № 81/13(а.с.7-8). Постановою державного нотаріуса Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] від 16.08.2016 року відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку, розташовану за адресою: м. Дніпро, вул. Литвищенка сержанта, буд. 7, після смерті 02 лютого 2012 року [PERSON], у зв'язку з відсутністю у нього на руках оригіналу держаного акту на право власності на земельну ділянку на ім'я спадкодавця (а.с.13). Зі спадкової справи № 454/2012 заведену після смерті [PERSON], який помер 02 лютого 2012 року вбачається, що спадщину прийняв [PERSON] та отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на домоволодіння (а.с.17-55). Згідно з ч. 1 ст.3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 статті 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Вимогами частини 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. За правилами ч.1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ст. 377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок, переходить право власності на земельну ділянку, на якій його розміщено, без зміни її цільового призначення. Відповідно до ст. 120 ЗК України до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Відповідно до ч.1 \~\~ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється термін в шість місяців, який починається з моменту відкриття спадщини. В ст.1258 ЦК України зазначено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття. Спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За змістом ч.1 ст.1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до положень ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч.1 ст.81 Земельного кодексу України та ст.1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальним правилами спадкування при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Згідно ч. 1,2 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. У п. 3.5 узагальнення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 1.03.2013р. зазначено, що спори про визнання права власності на земельну ділянку та права на земельну частку (пай) в порядку спадкування, зокрема у випадках, якщо відсутній отриманий спадкодавцем державний акт про право власності на земельну ділянку, зареєстрований належним чином, якщо спадкодавцем не був отриманий державний акт про право власності на земельну ділянку, або в державному акті є неточності, які підлягають виправленню, розглядаються судами з урахуванням вимог закону та роз'яснень, викладених в пунктах 10, 1129 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 про те, що відповідно до ст. 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут). Згідно ст. 125 ЗК право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, а також право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується: - цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною у порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою; - свідоцтвом про право на спадщину (ч. 1 і ч. 2 ст. 126 ЗК України). За життя спадкодавець зареєстрував своє право власності на земельну ділянку, отримав державний акт. Та обставина, що у позивача відсутній на руках оригінал правовстановлюючого документи на земельну ділянку, не може бути підставою для відмови у позові, з огляду на те, право власності на земельну ділянку площею 0,1000га, яка розташована на території Самарського району м. Дніпропетровська, вул. Литвищенка сержанта, буд. 7, належало померлому [PERSON] на праві власності.

Outcome: approved