Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-29 00:00:00

30 червня 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до \~ Дніпропетровської міської ради, обґрунтовуючи вимоги тим, що з 2003 року вона та [PERSON] проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу у квартирі [ADDRESS]. 05 липня 2013 року між нею та [PERSON] було укладено шлюб. Чоловік був вселений в квартиру \~ [ADDRESS] на підставі ордера від \~09 червня 2002 року № 55. Вона разом з чоловіком протягом дванадцяти років оплачували квартплату та інші комунальні послуги, вели спільне господарство, займалися утриманням житла. 19 січня 2015 року її чоловік помер, після його смерті вона продовжує проживати у вищевказаній квартирі та оплачувати комунальні послуги, оскільки іншого житла не має. Посилаючись на викладене, позивач просила визнати за нею право користування жилим приміщенням квартирою № 103 по вул. Богомаза, 190 у м. Дніпропетровську (а.с. 2-5). Заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду\~\~м. Дніпропетровська від 07 жовтня 2015 року позовні вимоги [PERSON] про визнання права користування житловим приміщенням - задоволені. Визнано за [PERSON] право користування квартирою № 103 по вул. Богомаза 190 у\~\~ м. Дніпропетровську. Вирішено питання про розподіл судових витрат ( а.с.75-76). Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 грудня 2015 року заочне рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду\~м. Дніпропетровська від 07 жовтня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено ( а.с.136-138). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 квітня 2016 року, касаційну скаргу [PERSON], в особі представника [PERSON] задоволено частково. Рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 грудня 2015 року скасовано,\~справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. (а.с.170-172). В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі (а.с. 108-109). Згідно ст.. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Але апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення. Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, та не обмежуючись доводами апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено, що 09 липня 2002 року померлому [PERSON] виданий ордер на житлове приміщення - квартиру [ADDRESS], на склад сімї з трьох осіб: померлого [PERSON], дочки [PERSON] та дружини [PERSON] Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 02 лютого 2006 року [PERSON] визнано такою, що втратила право користування вищевказаною квартирою. Відповідно до відомостей КП «Жилсервіс-9» Дніпропетровської міської ради, житловий будинок № 190 по вул. Богомаза у м.Дніпропетровську з 01 вересня 2014 року перебуває на балансі КП «Жилсервіс-9» Дніпропетровської міської ради. Згідно з рішенням Дніпропетровської міської ради № 28/45 від 25 грудня 2013 року будинок переданий по акту приймання-передачі від КП «ЖЕП № 43». З 2003 року [PERSON] та [PERSON] проживали у спірній квартирі, а 05 липня 2013 року зареєстрували шлюб. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, посилаючись на ч. ч. 1, 2\~ст. 61, ст.\~64, ст.\~65 ЖК Української РСР, виходив з того, що з 2003 року спірна квартира була постійним та єдиним місцем проживання позивача, за собою остання не зберігала користування іншим житлом, вела спільне господарство з наймачем квартири [PERSON], з яким 05 липня 2013 року зареєстрували шлюб, разом з чоловіком оплачувала платежі по квартплаті та іншим комунальним послугам за квартиру. З вказаними висновками суду 1 інстанції, колегія суддів погодитись не може, оскільки вони зроблені з порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права. Так, з матеріалів справи вбачається, що позивачка предявила позов про визнання права користування житловим приміщенням до Дніпропетровської міської ради, яка житлові права позивачки не порушує, не оспорює та не не визнає. Вбачається, що спір щодо житлових правовідносин існує між позивачкою та третьою особою, яка разом з неповнолітньою дитиною зареєстрована в спірній квартирі, однак яка до участі у справі у якості відповідача не притягалася, і позовні вимоги до неї не заявлялись. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, згідно із ч.3 ст.10, ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов*язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а ч.1 ст. 11 ЦПК України встановлює, що суд розглядає справу за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно із ст. 30 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач та відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні та юридичні особи, а також держава. У разі, якщо норма матеріального права, яка підлягає застосуванню за вимогою позивача, вказує на те, що відповідальність повинна нести інша особа, а не та, до якої пред'явлено позов, суд відмовляє в позові до неналежного відповідача з цієї підстави і не повинен робити інших висновків, щодо обставин справи не пов'язаних із встановленням належності відповідача. Суд 1 інстанції відповідно до вимог ст.. 33 ЦПК України питання щодо заміни неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідача не вирішив. Суд же апеляційної інстанції позбавлений вирішити дане питання відповідно до норм процесуального права и обмежений межами заявлених позивачем позовних вимог. За таких обставин колегія суддів вважає, що судом 1 інстанції були порушені норми процесуального права, які призвели до неправильного вирішення спору (п. 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України) та застосування норм матеріального права, що є підставою для скасування рішення суду 1 інстанції з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову з вищевказаних підстав та з урахуванням того, що Дніпропетровська міська рада не є належним відповідачем по даній справі.

Outcome: dismissed