Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-25 00:00:00

3 березня 2015 року (за поштовим штемпелем) позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що між сторонами було укладено договір від 10 серпня 2000 року № 491/2000 про підготовку спеціаліста на платній основі. Відповідно до умов договору позивач виконав взяті на себе зобов'язання, зокрема, зарахував відповідача до складу студентів на підставі наказу від 04.09.2000 № 115, здійснив його навчання та на підставі наказу від 30.06.2004 № 132 відрахував з числа студентів у зв'язку із закінченням навчання та видав йому диплом. На підставі укладеної між сторонами угоди від 27.10.2003 № 2 (далі - Угода) відповідач отримав у позивача грошові кошти в розмірі 6000 грн. для оплати за навчання. Відповідно до п. 6.1 Угоди відповідач зобов'язаний до 31 грудня кожного року повертати кредит в розмірі 1/15 частини від загальної суми одержаного кредиту та 3 відсотки річних за користування кредитом, починаючи з 30 травня 2005 року по 30 травня 2020 року. Однак в порушення цієї вимоги станом на 25.02.2015 відповідач не сплатив обов'язкового платежу за 2014 рік, у зв'язку з чим відповідно до п. 7.2 Угоди відповідач зобов'язаний сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від неповернутої в строк суми. 14.07.2014 відповідачу була надіслана вимога про погашення суми боргу, проте до даного часу відповідач борг не повернув, тому просить стягнути і відповідача на користь позивача борг в розмірі 400 грн. та сплачені судові витрати. В судове засідання сторони повторно не з'явилися, про час і місце судового розгляду були оповіщені у встановленому порядку, направили суду заяви з клопотанням про розгляд справи за їхньої відсутності, представник позивача позов підтримує повністю, відповідач позов визнає повністю. Оцінюючи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні в судовому засіданні доказів, наявних у справі, суд дійшов висновку. Судом встановлено, що між сторонами 10.08.2000 було укладено договір № 491/2000 про підготовку спеціаліста [PERSON] на платній основі. 27.10.2003 між сторонами була укладена додаткова угода № 2 про надання [PERSON] цільового державного кредиту для здобуття вищої освіти, згідно з умовами якої позивач надав відповідачу цільовий пільговий кредит для здобуття вищої освіти за рахунок коштів бюджету у розмірі 6000 грн. на весь термін навчання. Згідно з наказом № 115 від 04.09.2000 відповідач був зарахований студентом першого курсу денної форми навчання Переяслав-Хмельницького державного педагогічного університету ім. Г.С.Сковороди. відповідно до наказу № 132 від 30.06.2004 відповідач був відрахований зі складу студентів у зв'язку із закінченням навчання та видачею диплому. Відповідно до п. 3.1 Договору № 491/2000 відповідач прийняв на себе зобов'язання за перший рік навчання сплатити на підставі даного договору 2000 грн до 01.09. та вносити плату за кожний наступний семестр до 1-го вересня і 1-го лютого згідно рахунку, встановленого інститутом. Станом на 25.02.2015 заборгованість відповідача перед позивачем по кредиту за 2014 рік складає 400 грн. 14.07.2014 позивач направив відповідачу вимогу про погашення суми боргу за навчання, яку останній не виконав. З огляду на положення ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Пунктом 1 ч.1 ст. 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору. Згідно з положеннями ч. 1, 2 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Пунктом 22 Порядку надання цільових пільгових державних кредитів для здобуття вищої освіти, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.06.2003 № 916, передбачено, що сума кредиту повертається із сплатою 3 відсотків річних протягом 15 років починаючи з дванадцятого місяця після закінчення навчання у вищому навчальному закладі до Державного бюджету України, бюджету Автономної Республіки Крим та інших місцевих бюджетів з виплатою щороку однієї п'ятнадцятої частини загальної суми одержаного кредиту та відсотків за користування ним. Відраховані з вищого навчального закладу одержувачі кредиту повертають кошти починаючи з третього місяця після відрахування. Відповідно до п. 23 вказаного Порядку, у разі невиконання одержувачем кредиту умов угоди, ухилення від повернення кредиту вищий навчальний заклад застосовує заходи для стягнення заборгованості відповідно до законодавства. Дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення повністю, так як в судовому засіданні доведено, що має місце порушення відповідачем умов Договору, що є підставою для стягнення із нього заборгованості. Відповідно до ст. 88 ЦПК України із відповідача на користь позивача також підлягає стягненню судовий збір. На підставі викладеного,

Outcome: approved