Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-05 00:00:00

30.09.2019 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області із позовною заявою до [PERSON] (далі по тексту - відповідачка) за участю третьої особи служби у справах дітей сектору з питань опіки, піклування та усиновлення дітей Білгород-Дністровської МР (далі по тексту - третя особа) про виселення з житлового будинку (а.с.1-11). Так, позивач просить суд: - виселити [PERSON] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , яка прописана та зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (приватне житло за адресою: [ADDRESS] ) з житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; - стягнути з [PERSON] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , яка прописана та зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (приватне житло за адресою: [ADDRESS] ) судові витрати в розмірі 802,80 грн. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 29.11.2019 року відкрито загальне позовне провадження по справі № 495/8841/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] за участю третьої особи служби у справах дітей сектору з питань опіки, піклування та усиновлення дітей Білгород-Дністровської МР про виселення з житлового будинку (а.с.49-50). По справі призначено підготовче судове засідання. В судове засідання позивач - [PERSON] не з`явився, але подав до суду заяву про заочний розгляд справи, згідно із якою зазначив, що на момент звернення до суду із вказаною заявою про заочний розгляд справи, відповідачка разом зі своїм чоловіком незаконно проживає в належному йому на праві приватної власності житловому будинку, за адресою: [ADDRESS] . Також позивач зауважив, що відповідачка фактично проживає у вказаному будинку по договору найма у громадянки [PERSON] , жодним чином в утриманні будинку, ремонті, оплаті комунальних послуг участі не приймає, договору оренди житлового приміщення з ним не укладала, правовстановлюючих документів на його житловий будинок у відповідачки не має, завдає йому значних матеріальних збитків по сплаті боргів за комунальні послуги, тобто своїм незаконним вселенням надає значну моральну шкоду. Відповідачка добровільно відмовляється виселитися з житлового будинку, який її не належить. Просить суд розглянути справу у його відсутність та винести заочне рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідачка - [PERSON] , відзив або заперечення на позов [PERSON] до суду не надавала та в судові засідання жодного разу не з`явилася, постійно подавала до суду заяви про відкладення розгляду справи, у зв`язку з карантином, запровадженим на всій території України (а.с.87, 107, 120). Так, 05.10.2020 року від відповідачки [PERSON] надійшла чергова заява про відкладення розгляду справи, у зв`язку з карантином. Між тим, з цього приводу слід зазначити, що в своїй постанові від 16.07.2020 року № 924/369/19 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду наголосив на тому, що за положеннями статті 129 Конституції України, статті 2 Господарського процесуального кодексу України одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Ураховуючи неодноразові відкладення судових засідань та з метою дотримання розумних строків розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідачки. Крім цього, у відповідності до ч.1 ст.44 Цивільного процесуального кодексу України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Суд повинен контролювати процесуальну поведінку осіб, які беруть участь у справі, так як на них поширюється порядок цивільного судочинства, а значить обов`язок добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки, а також нести відповідальність за зловживання правом. В прямі обов`язки осіб, що беруть участь у справі, входить дотримання процесуальної дисципліни на протязі всього провадження у справі. Згідно із ст.210 Цивільного процесуального кодексу України, суд має розпочати розгляд справи по суті не пізніше ніж через шістдесят днів з дня відкриття провадження у справі, а у випадку продовження строку підготовчого провадження - не пізніше наступного дня з дня закінчення такого строку. Суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті. Провадження у справі на стадії її розгляду по суті зупиняється тільки з підстав, встановлених пунктами 1-3 частини першої статті 251 та пунктами 1-3 частини першої статті 252 цього Кодексу. У своєму рішенні у справі «Калашников проти Росії» Європейський суд зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці Суду, зокрема складність справи, поведінка заявника та поведінка компетентних органів влади. З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду вбачається, що питання про порушення ст.17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом. Таким чином, аналіз викладених вище обставин, дає підстави стверджувати про неналежне здійснення відповідачкою - [PERSON] , своїх процесуальних прав і виконання процесуальних обов`язків, що виразилися у відсутності інтересу до поданої до суду [PERSON] позовної заяви, що в свою чергу може призвести до затягування судового розгляду даної справи. Представник третьої особи - ТГ Білгород-Дністровська МР (служба у справах дітей - сектор з питань опіки, піклування та усиновлення дітей) в судове засідання не з`явилася, про день, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суду невідомі. Згідно із ч.3 ст.131 Цивільного процесуального кодексу України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч.1 ст.223 ЦПК України). Частиною 4 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч.1 ст.280 Цивільного процесуального кодексу України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Про заочний розгляд справи суд постановляє ухвалу. Розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою (ст.281 ЦПК України). Як встановлено матеріалами справи та було вище зазначено, відповідачка - [PERSON] , була належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, вона жодного разу не з`явилася в судові засідання, подавала заяви про відкладення розгляду справи у зв`язку з карантином, що відповідно до діючого законодавства не є поважною причиною, не подавала відзив, а позивач - [PERSON] , не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06.10.2020 року постановлено розгляд справи 495/8841/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] за участю третьої особи служби у справах дітей сектору з питань опіки, піклування та усиновлення дітей Білгород-Дністровської МР про виселення з житлового будинку провести у заочному порядку. У відповідності до ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши позовну заяву, дослідивши матеріали справи та надані докази, суд дійшов до наступних висновків. Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової шкоди) (ч.1, п.п. 8, 9 ч.2 ст.16 ЦК України). Згідно із ч.1 ст.3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Так, [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] за участю третьої особи служби у справах дітей сектору з питань опіки, піклування та усиновлення дітей Білгород-Дністровської МР (служба у справах дітей - сектор з питань опіки, піклування та усиновлення дітей) про виселення з житлового будинку. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, [PERSON] є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , де також зареєстрований неповнолітній син: [PERSON] . Після смерті батька [PERSON] - [PERSON] , який помер [INFO] , [PERSON] прийняв спадщину на вказаний житловий будинок, загальною площею 57,2 кв.м. та житловою площею: 36,3 кв.м. Даний житловий будинок належить позивачу на праві приватної власності, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 21.11.2014 року серії ЕЕК № 682836. (а.с.15-17). Відповідачка [PERSON] незаконно проживає зі своїм чоловіком у вищевказаному будинку позивача, яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Фактично проживає у будинку по договору найма у громадянки [PERSON] , яка була власником будинку [ADDRESS] , що підтверджується копією довідки БТІ від 09.09.2019 року № 2061 (а.с.18). Відповідно до Інформаційної довідки № 179481734 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта станом на 02.09.2019 року, [PERSON] має окреме приватне житло - однокімнатну квартиру яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . За твердження позивача, [PERSON] жодним чином в утриманні будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , його ремонті, оплаті комунальних послуг участі не приймає, укладеного договору найма або оренди з ним не має, правоустановчих документів на його житловий будинок не має, чим завдає йому значних матеріальних збитків, оскільки він вимушен платити борги за комунальні послуги, тобто своїм самовільним незаконним вселенням завдає йому моральну шкоду. Він неодноразово звертався до неї про її виселення, однак дані прохання проігноровані та добровільно вона не виселяється. З цього приводу позивач звернувся до Білгород-Дністровського відділу поліції 10.01.2018 року, однак йому повідомлено, що відносини, які виникають з цивільних, земельних та інших прав і свобод вирішуються в судовому порядку. Як вказує позивач, житловий будинок, який належить йому на праві власності є єдиним його житлом, яке необхідне йому та членам його сімї, а також неповнолітній дитині - [PERSON] для проживання та нормального існування. Незаконне вселення [PERSON] також підтверджується довідкою комунального підприємства «Автотрансервіс» № 552 від 06.09.2019 року, де він є споживачем за особистим рахунком № [NUMBER] , розрахунковою книжкою КП «Автотранссервіс» та банківським чеком на суму 679,32 грн. про погашення заборгованості з вивозу твердих побутових відходів. Відповідно до довідки комунального підприємства Білгород-Дністровськводоканал № 14318 від 03.09.2019 року на позивача оформлено особистий рахунок за користування водою та водовідведенням та боргу за користування цими послугами він не має (а.с.24-26). Однак, позивач зазначає, що він не має змоги переоформити особистий рахунок на користування електроенергією, зняти його з реєстрації та оформити на своє їм,я, так як відповідачка чинить перешкоди співробітникам Білгород-Дністровського РЕМ до електроустановки. Крім цього, він не може оформити земельну ділянку та отримати кадастровий номер на земельну ділянку, відповідо до положень Земельного кодексу України . Пунктом 2 розділу VII Закону України «Про Державний земельний кадастр» визначається, що земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. З 01.01.2013 року державний акт на право власності на земельну ділянку не видається, замість цього позивачу, як новому власнику на підтвердження виникнення у нього права на земельну ділянку, необхідно зареєструвати земельну ділянку в Державному земельному кадастрі України та надати для реєстрації затверджену міською радою технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (наа місцевості) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, а також надати оновлений технічний паспорт та всі правоустстановлючі документи на нерухомість яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Державна реєстрація земельних ділянок здійснюється за місцем їх розташування відповідним Державним кадастровим реєстратором центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин (ч. 2 ст. 24 Закону). Статтею 24 Закону визначено порядок державної реєстрації земельної ділянки. Так, частиною 4 статті 24 Закону визначено, що для державної реєстрації земельної ділянки Державному кадастровому реєстратору, який здійснює таку реєстрацію, подаються: - заява за формою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин; - оригінал документації із землеустрою, яка є підставою для формування земельної ділянки; - документація із землеустрою, яка є підставою для формування земельної ділянки у формі електронного документа. Заява з доданими документами надається заявником особисто чи уповноваженою ним особою або надсилається поштою цінним листом з описом вкладення та повідомленням про вручення. На прохання позивача переїхати проживати в інше особисте приватне житло, або переїхати на місце реєстрації по договору найма житла, відповідачка відмовляла, що порушує право позивача на спокійне життя, завдає йому моральних страждань та негативно впливає на малолітню дитину, тобто відповідачка чинить перешкоди у користуванні його будинком, в якому зареєстрований його неповнолітній син [PERSON] , який іншого житла на даний момент не має. Факт незаконного проживання без державної реєстрації та прописки [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , підтверджується актом житлово-експлуатаційним обєднанням №1 комунального підприємства м. Білгород-Дністровська від 18.07.2017 року (а.с.37). Дані обставини і стали підставою для звернення [PERSON] з відповідною позовною заявою до суду. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушеним. Згідно із статтею 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до частин першої та другої статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Відповідно до статті 383 Цивільного кодексу України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку. Відповідно до частин першої та другої статті 386 Цивільного кодексу України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушення права та з яких підстав. З матеріалів справи вбачається, що відповідачка з 12.05.2016 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.48), має окреме приватне житло за адресою: [ADDRESS] , про що свідчить копія інформаційної довідки № 179481734 від 02.09.2019 року (а.с.19). Між тим, відповідачка безпідставно разом зі своїм чоловіком проживає в належному позивачу на праві приватної власності будинку [ADDRESS] , постійно чинить йому перешкоди в користуванні, розпорядженні та здійснені належного йому права власності на вказаний будинок. На звернення позивача про добровільне виселення з належного йому будинку, відповідачка ніяким чином не реагує, а навпаки перешкоджає йому в переоформленні особових рахунків та оформленні земельної ділянки, не маючи на це законних підстав відповідно до діючого законодавства. Громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди (ст.150 Житлового кодексу України). Якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов`язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення (ст.116 Житлового кодексу України). Велика Палата Верховного Суду у справі №569/4373/16-ц досліджувала правила виселення із житлового приміщення. Щодо практики ЄСПЛ про виселення, у пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників щодо застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинно здійснюватися «згідно із законом», воно повинно мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві»:містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, який вимагає дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи. При цьому необхідно враховувати, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес і перебуває в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) мети, досягнення якої передбачається, та засобів, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява №43768/07). Таким чином, з аналізу чинного законодавства, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача, так як відповідачка не є власником та не зареєстрована у будинку, з якого позивач має намір її виселити, а навпаки має у приватній власності окреме житло та офіційне місце реєстрації за іншою адресою. Крім цього, відповідачка не є членом сімї позивача та своїм незаконним проживанням у будинку позивача чинить йому перешкоди для належного здійснення своїх законних прав власності та нормального життєвого існування. Відповідно до ст.6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно із ст.2 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.ст. 12, 13 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 76-77 ЦПК України). Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ст.263 Цивільного процесуального кодексу України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, розглянувши справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, які оцінені судом в їх сукупності, суд, за своїм внутрішнім переконанням, дійшов до висновку про законність, обґрунтованість та правомірність позовних вимог [PERSON] до [PERSON] за участю третьої особи служби у справах дітей сектору з питань опіки, піклування та усиновлення дітей Білгород-Дністровської МР про виселення з житлового будинку, у зв`язку з чим такий позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved