Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-16 00:00:00

30 березня 2017 року заступник прокурора Хмельницької області в інтересах держави звернувся до суду з позовом згідно якого розпорядженням Летичівської районної державної адміністрації Хмельницької області (далі Летичівська РДА) №40/2006-р від 13 лютого 2006 року надано згоду [PERSON] на розроблення землевпорядної документації щодо виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власнику земельних часток (паїв) із земель колективної власності колишнього КСП «Більшовик» с. Гречинці. Розпорядженням Летичівської РДА №594/2010-р від 05 жовтня 2010 року погоджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну частку (пай) [PERSON] на території Гречинецької сільської ради (за межами населеного пункту) Летичівського району Хмельницької області, затверджено протокол розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв) та виділено в натурі (на місцевості) земельні ділянки загальною площею 25 га сіножаті для ведення товарного сільськогосподарського виробництва із земель колективної власності колишнього КСП «Більшовик». На підставі вказаного розпорядження Летичівською РДА 30 травня 2011 року видано 2 державних акти на право власності на земельну ділянку серія ЯЛ №817155 та серія ЯЛ №817156, які посвідчують право власності [PERSON] на земельні ділянки площею 18,9576 га (кадастровий номер 6823082000:06:011:0001), площею 6,0424 га (кадастровий номер 6823082000:06:023:0159) і зареєстровані в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі відповідно за №68230820100347 та №68230820100346. Однак, в порушення вимог п. 1 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 08 серпня 1995 року [PERSON] надано у приватну власність земельні ділянки із земель не колективної власності, а державної власності. [PERSON] на підставі наявних у нього сертифікатів на право на земельну частку (пай) мав право на отримання у власність земельних ділянок із запроектованих конкретних земельних ділянок згідно розробленого проекту розпаювання земель колективної власності колишнього КСП «Більшовик». При цьому, ЗК України не передбачено право набуття права власності на земельну ділянку із земель запасу державної власності в порядку виділення в натурі (на місцевості) земельної ділянки на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай). За інформацією Хмельницького обласного управління водних ресурсів спірні земельні ділянки розташовані в верхівї лівобережної притоки без назви річки Південний Буг (кадастрові номери 6823082000:06:011:0001, 6823082000:06:023:0159). [PERSON] кадастрової карти України також вбачається, що відповідний водний обєкт (притока) частково перебуває в межах зазначених двох земельних ділянок. Ні на час прийняття оскаржуваного розпорядження, ні на даний час законодавством не передбачалось права безоплатної приватизації земельних ділянок водного фонду, у тому числі при розпаюванні земель бувших колективних сільськогосподарських підприємств. Законодавством передбачено, що передача земельних ділянок громадянам та юридичним особам у разі коли межі земельної ділянки не встановлені або під час передачі в користування відбувається зміна її цільового призначення здійснюється на підставі розроблених проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок. За інформацією відділу Держгеокадастру у Летичівському районі Хмельницької області [PERSON] мав право на отримання земельних часток (паїв) по Гречинецькій сільській раді, посвідчене сертифікатами №032417, 032400, 032403, відчужене на його користь [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Відповідно до протоколу розподілу земельних часток (паїв) між співвласниками Гречинецької сільської ради [PERSON] та інші вказані громадяни не приймали участь у розподілі земельних часток (паїв) запроектованих із земель колективної власності колишнього КСП «Більшовик». Згідно картографічного матеріалу із схематичним зображенням спірних земельних ділянок по відношенню до запроектованих ділянок при розпаюванні земель КСП «Більшовик» земельні ділянки, право власності на які набув [PERSON], на час їх відведення не були сформовані згідно проекту розпаювання земель цього КСП. Проте, при розробленні землевпорядної документації щодо відведення [PERSON] земельних ділянок загальною площею 25 га розроблено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну частку (пай), а не проект землеустрою щодо їх відведення. Технічна документація погоджена лише висновком управління Держкомзему у Летичівському районі та висновком відділу містобудування, архітектури та ЖКГ в Летичівському районі без погодження уповноваженого представника територіального органу водного господарства. Таким чином, Летичівська РДА порушила вимоги закону при прийнятті оскаржуваного розпорядження та видачі державних актів на право власності на земельні ділянки [PERSON] і цим порушено інтереси держави. Здійснення державного контролю за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності покладено на центральний орган виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі. Цим органом є Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру, однак вказана служба не має повноважень щодо звернення до суду з позовом, тому з позовом звертається прокуратура Хмельницької області. Факт порушення Летичівською РДА вимог ЗК України виявлено прокуратурою у лютому-березні 2017 року після надходження 28 лютого 2017 року інформації відділу Держгеокадастру у Летичівському районі із доданими матеріалами та 09 березня 2017 року інформації Хмельницького обласного управління водних ресурсів, тому строк позовної давності для звернення до суду з позовом не пропущено. Враховуючи зазначені обставини прокурор просить: визнати незаконним та скасувати розпорядження Летичівської РДА від 05 жовтня 2010 року №594/2010-р «Про виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок громадянину власнику земельних часток (паїв) на території Гречинецької сільської ради»; визнати недійсним державний акт на право власності [PERSON] на земельну ділянку від 30 травня 2011 року серія ЯЛ №817155, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №682308201000347; визнати недійсним державний акт на право власності [PERSON] на земельну ділянку від 30 травня 2011 року серія ЯЛ №817156, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №68230820100346; стягнути з Летичівської РДА та [PERSON] на користь прокуратури Хмельницької області сплачений судовий збір в сумі 4800 грн. 03 квітня 2017 року ухвалою відкрито провадження у справі. 04 травня 2017 року прокурор подав клопотання про поновлення строку позовної давності. 22 серпня 2017 року ухвалою до справи залучено як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Головне управління Держгеокадастру у Хмельницькій області. 08 вересня 2017 року ухвалою справу прийнято до провадження суддею Лазаренко А.В. у звязку із закінченням 23 серпня 2017 року повноважень у судді Ходоровського І.Б. 14 листопада 2017 року Головним управлінням Держгеокадастру у Хмельницькій області подано письмові пояснення, при вирішенні спору покладаються на розсуд суду. Вказано, що сертифікатами на право на земельні частки (паї) посвідчується право на земельні частки (паї) у землі, яка перебуває у колективній власності, а Головне управління та його структурні підрозділи не наділені повноваженнями розпоряджатися землями колективної власності, тому виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) належить до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад та районних державних адміністрацій. 14 березня 2018 року [PERSON] подано відзив на позовну заяву згідно якого просить в позові відмовити. Вказав, що доводи позивача про те, що земельну ділянку передано не з земель, що підлягали паюванню, земельна ділянка розташована у верхівї лівобережної притоки без назви річки Південний Буг, при виділенні земельних ділянок було виготовлено технічну документацію, а не проект землеустрою щодо їх відведення, є необґрунтованими з тих підстав, що йому оспорювані державні акти видано на підставі виділення земельних часток (паїв) в натурі згідно сертифікатів від 27 червня 1996 року, які йому належали на підставі договорів дарування від 15 серпня 2000 року, 13 листопада 2000 року та свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 16 серпня 2000 року. Для виділення цих земельних ділянок на його замовлення було виготовлено технічну документацію, адже законодавство передбачало можливість встановлення меж ділянки на підставі виключно технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), тому доводи позивача про необхідність розроблення проекту землеустрою не відповідають вимогам закону. Із наданих доказів (плану зовнішніх меж, земель переданих у колективну власність КСП «Більшовик» с. Гречинці) неможливо достовірно стверджувати, що земельна ділянка передана йому не із земель колективної власності, адже план зовнішніх меж має масштаб 1 до 30000, а всі інші документи мають інші масштаби, що унеможливлює здійснити навіть орієнтовне співставлення, не говорячи про точні відомості розташування земельної ділянки. Крім того, він не брав участі у загальному протоколі розподілу земельних часток (паїв), відповідно усі землі КСП були розподілені між особами, що мали право на земельну частку (пай), а тому відповідно вільних земельних ділянок не залишилось. Летичівська РДА мала визначені законодавчими актами у сфері земельних відносин повноваження на виділення земельної ділянки відповідно до наявних сертифікатів на земельну частку (пай) із земель запасу. Вважає, що позивачем не доведено належними доказами факт виділення йому ділянки водного фонду чи прибережної смуги, адже при розробленні технічної документації було враховано наявність струмка та було здійснено відповідні відступи. Із листа Хмельницького обласного управління водних ресурсів, на який посилається позивач, достовірно встановити імовірність відношення цих земельних ділянок до поверхневих водних обєктів (земель водного фонду) можливо лише після винесення в натуру на місцевості меж цих ділянок та меж прибережних захисних смуг лівобережної притоки без назви річки Південний Буг. Водночас, вказане управління не має технічної можливості встановлення на місцевості меж земельних ділянок. 15 березня 2018 року представником Летичівської РДА подано відзив на позовну заяву згідно якого просять в задоволенні позову відмовити з тих підстав, що Летичівська РДА діяла в межах чинного законодавства (на момент видачі спірного розпорядження) при виділенні земельних ділянок (часток (паїв) [PERSON] Посилаються на те, що у законодавстві не встановлено чіткої норми, що розроблятись має лише проект землеустрою. Є необґрунтованим твердження, що [PERSON] мав право на виділення земельних ділянок (часток (паїв) із запроектованих конкретних ділянок, адже із наданої позивачем довідки вбачається, що ні [PERSON], ні особи, які відчужили на користь [PERSON] право на земельні частки (паї), не приймали участь у розподілі земельних часток (паїв). Не є обґрунтованим також твердження позивача, що спірні земельні ділянки за кадастровими номерами 6823082000:06:023:0159, 6823082000:06:011:0001, 6823081600:04:005:0002, 6823081600:04:005:0001, 6823082000:04:006:0165 розташовані у верхівї лівобережної притоки без назви річки Південний Буг, адже у відповіді Хмельницького обласного управління водних ресурсів відсутнє чітке віднесення даних земельних ділянок до земель водного фонду, поверхневих водних обєктів. Вважають, що до позовної заяви не надано доказів, які б підтверджували, що земельні ділянки, виділені в натурі (на місцевості), знаходяться не на землях водного фонду. Кадастрова карта (офіційний Інтернет-ресурс) не може бути доказом по справі, оскільки носить лише інформаційний характер та може містити технічні помилки. 26 березня 2018 року з прокуратури Хмельницької області надійшла відповідь на відзиви Летичівської РДА та [PERSON] у якій вказується на необґрунтованість позиції відповідачів щодо заперечення доводів позовної заяви. Прокурором не оспорюється право [PERSON] на отримання у приватну власність земельних ділянок на підставі сертифікатів на право на земельну частку (пай) при умові дотримання передбачених законом вимог, а вжиття заходів представницького характеру спрямовані на усунення грубих порушень вимог земельного законодавства при відведенні спірних земель, в межах яких є обєкт водного фонду, земельні ділянки під яким в такому порядку безоплатно приватизуватись не можуть. 16 травня 2018 року [PERSON] подано заяву про застосування строків позовної давності та відмови в позові, оскільки предметом позову є визнання недійсним розпорядження Летичівської РДА від 05 жовтня 2010 року та виданих 30 травня 2011 року 2 державних актів, водночас прокурор з позовом звернувся лише у березні 2017 року. Відомчими актами на органи прокуратури покладався обовязок здійснення перевірки дотримання земельного законодавства органами влади та передбачався механізм взаємодії та виявлення порушень і звітність з цього приводу. Тому прокурор, який є позивачем по справі, знав та міг знати про порушення земельного законодавства протягом всього часу винесення оскаржуваних рішень, однак до суду не звертався та пропустив строк позовної давності. 16 травня 2018 року представником Летичівської РДА подано заяву про застосування строків позовної давності, оскільки згідно відомчих актів прокуратура Летичівського району провела перевірку на дотримання вимог земельного законодавства виданих Летичівською РДА розпоряджень за 2010-2011 роки, тому мала можливість, у випадку недотримання законності при видачі спірного розпорядження, починаючи з 2011 року оскаржити дане розпорядження до суду в межах строку позовної давності, але цього не було зроблено. В судовому засіданні представники прокуратури позовні вимоги підтримали. В судовому засіданні представник Летичівської РДА [PERSON], відповідач [PERSON] та його представник [PERSON], представник Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області [PERSON] просили в задоволенні позову відмовити. 15 грудня 2017 року набули чинності зміни до ЦПК України і згідно підпункту 9 пункту 1 розділу XІІІ «Перехідні положення» справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Заслухавши сторін, ознайомившись з матеріалами справи, суд встановив наступне. 04 вересня 1995 року для КСП «Більшовик» с. Гречинці Летичівського району Гречинецькою сільською радою Летичівського району передано у колективну власність 2377,0 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва про що видано державний акт на право колективної власності на землю. Додатком є список громадян-членів колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу або товариства. Додано і список громадян, які мають право на земельну частку (пай) по Гречинецькій сільській раді. Розпорядженням Летичівської РДА №40/2006-р «Про надання згоди на розроблення землевпорядної документації щодо виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власнику земельних часток (паїв) на території Гречинецької сільської ради» від 13 лютого 2006 року надано згоду на розроблення землевпорядної документації щодо виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власнику земельних часток (паїв) (згідно додатку) із земель колективної власності колишнього КСП «Більшовик» с. Гречинці (п. 1). Власнику земельних часток (паїв) замовити в землевпорядній організації виготовлення документації щодо виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок та подати в райдержадміністрацію землевпорядний проект і протокол розподілу земельних ділянок (п. 2). У додатку до розпорядження вказано список громадян-власників, які бажають одержати земельну ділянку в натурі (на місцевості) на території Гречинецької сільської ради колишнього КСП «Більшовик» с. Гречинці, де три позиції і в усіх зазначено [PERSON] 10 жовтня 2009 року [PERSON] Гречинецькою сільською радою Летичівського району видано довідку про те, що він є власником трьох сертифікатів на право на земельну частку (пай) із земель колективної власності колишнього колгоспу «Більшовик» серія ХМ №032403, серія ХМ №032400, серія ХМ №032417. Під час жеребкування розподілу земельних часток (паїв) участі не приймав (не запрошувався). Розпорядженням Летичівської РДА № 594/2010-р «Про виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок громадянину власнику земельних часток (паїв) на території Гречинецької сільської ради» від 05 жовтня 2010 року погоджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну частку (пай) [PERSON] на території Гречинецької сільської ради (за межами населеного пункту) Летичівського району Хмельницької області, затверджено протокол розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв) (п. 1). Виділено в натурі (на місцевості) земельні ділянки загальною площею 25 га сіножаті, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва власнику земельних часток (паїв) відповідно до землевпорядного проекту та протоколу розподілу земельних ділянок із земель колективної власності колишнього КСП «Більшовик» с. Гречинці на території Гречинецької сільської ради Летичівського району, згідно з додатком (п. 2). У додатку до розпорядження вказано список громадян-власників земельних часток (паїв) колишнього КСП «Більшовик» с. Гречинці, які бажають виділити земельні ділянки в натурі (на місцевості), де дві позиції і в них зазначено [PERSON] 30 травня 2011 року на підставі розпорядження №594/2010-р від 05 жовтня 2010 року Летичівською РДА видано для [PERSON] 2 державних акти на право власності на земельну ділянку серія ЯЛ №817155 та серія ЯЛ №817156, які посвідчують його право власності на земельну ділянку площею 18,9576 га (кадастровий номер 6823082000:06:011:0001) та земельну ділянку площею 6,0424 га (кадастровий номер 6823082000:06:023:0159) і зареєстровані в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №68230820100347 та №68230820100346 відповідно. Земельні ділянки розташовані Хмельницька область, Летичівський район, Гречинецька сільська рада «за межами населеного пункту», призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Із технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну частку (пай) [PERSON] на території Гречинецької сільської ради (за межами населеного пункту) Летичівського району Хмельницької області, яка виготовлена ПП Діоріт Плюс», вбачається, що підставою для виконання робіт є: розпорядження Летичівської РДА №40/2006-р від 13 лютого 2006 року, сертифікати на право на земельну частку (пай) серія ХМ №032400 ([PERSON] отримав в дар від [PERSON] право на земельну частку (пай) за сертифікатом ХМ №032400), серія ХМ 032417 ([PERSON] отримав на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після [PERSON] право на земельну частку (пай) за сертифікатом ХМ №032417), серія ХМ №032403 та договір дарування на земельну частку (пай) від 15 серпня 2000 року ([PERSON] отримав в дар від [PERSON] право на земельну частку (пай) згідно сертифікату від 27 червня 1996 року). До технічної документації, матеріалів позовної заяви додано схему місця розташування земельних ділянок [PERSON] на місцевості, експлікацію земельних угідь, абрис, викопіювання (графічний матеріал) із плану землекористування Гречинецької сільської ради з нанесенням агровиробничих груп ґрунтів, витяг з [PERSON] кадастрової карти України. 06 березня 2017 року Хмельницьке обласне управління водних ресурсів повідомило прокуратуру Хмельницької області, що за наявними в облводресурсів матеріалами та використанням публічної кадастрової карти України встановлено: земельні ділянки з кадастровими номерами 6823082000:06:023:0159, 6823082000:06:011:0001, 6823081600:04:005:0002, 6823081600:04:005:0001, 6823082000:04:006:0165 (за межами с. Гречинці та с. Горбасівка Летичівського району) розташовані в верхівї лівобережної притоки без назви річки Південний Буг. Достовірно встановити імовірність відношення вказаних земельних ділянок до поверхневих водних обєктів (земель водного фонду) можливо після винесення в натуру на місцевості меж цих земельних ділянок та меж прибережних захисних смуг лівобережної притоки без назви річки Південний Буг. Вказано, що облводресурсів не має технічної можливості встановлення на місцевості меж земельних ділянок. До відповіді додано орієнтовну схему витоку лівобережної притоки без назви річки Південний Буг (за межами с. Гречинці та с. Горбасівка Летичівського району) по відношенню до вказаних 4 земельних ділянок. Дослідивши докази по справі суд вважає, що позов задоволенню не підлягає. Статтею 11 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» №899-ІV від 05 червня 2003 року (далі Закон №899-ІV) визначені особливості встановлення меж земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв). Зокрема, у частині першій цієї статті визначено (в редакції, що діяла на час видачі державних актів), що встановлення меж земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку. Отже, на час прийняття оспорюваного розпорядження (05 жовтня 2010 року) та видачі оспорюваних державних актів (30 травня 2011 року) законодавець чітко визначив, що встановлення меж земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку. Таку технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну частку (пай) [PERSON] на території Гречинецької сільської ради (за межами населеного пункту) Летичівського району Хмельницької області на замовлення [PERSON] і було виготовлено ПП «Діоріт Плюс» для подальшого виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості). В звязку з тим, що Закон №899-ІV є спеціальним по відношенню до Закону України «Про землеустрій» щодо виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв), тому суд не приймає до уваги доводи прокурора, які аргументовані посиланням на вимоги частин першої та другої статті 50 Закону України «Про землеустрій» (в редакції, що діяла на час прийняття оспорюваного розпорядження) та пункт 2 Порядку розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України №677 від 26 травня 2004 року (в редакції, що діяла на час прийняття оспорюваного розпорядження), про те, що передача земельних ділянок громадянам та юридичним особам у разі коли межі земельної ділянки не встановлені або під час передачі в користування відбувається зміна її цільового призначення здійснюється на підставі розроблених проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Лише 02 червня 2015 року частина перша статті 11 Закону №899-ІV була змінена та вказано, що встановлення меж земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) здійснюється на підставі проектів землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) або технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Отже, на час прийняття оспорюваного розпорядження та видачі 2 державних актів Летичівська РДА діяла в межах наданих повноважень адже законодавець у спеціальному Законі №899-ІV на той час ще не передбачив обовязку виготовити для встановлення меж земельних ділянок у натурі (на місцевості) саме проект землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) або технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Доводи позовної заяви про те, що [PERSON] мав право на виділення земельної ділянки лише із земель колективної власності колишнього КСП «Більшовик» суд також відхиляє, оскільки [PERSON] не приймав участі у розподілі земельних часток (паїв). У частині першій статті 1 Закону №899-ІV визначено, що до осіб, які мають право на земельну частку (пай), серед інших, належать громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом, громадяни та юридичні особи України, які відповідно до законодавства України набули право на земельну частку (пай). Згідно частин першої та другої статті 2 Закону №899-ІV основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), серед інших, також є свідоцтво про право на спадщину. У пункті 17 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України вказано, що сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Відповідно до частини другої статті 5 Закону №899-ІV сільські, селищні, міські ради приймають рішення щодо виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) у межах населених пунктів, а районні державні адміністрації - за межами населених пунктів. Згідно пункту «а» частини першої статті 17 ЗК України до повноважень місцевих державних адміністрацій у галузі земельних відносин належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом. 04 лютого 2004 року Кабінетом Міністрів України прийнята постанова №122 «Про організацію робіт та методику розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв)». У пунктах 2 і 3 цієї Постанови визначено, що організація робіт з розподілу земельних ділянок у межах одного сільськогосподарського підприємства між власниками земельних часток (паїв), які подали заяви про виділення належних їм земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості), здійснюється відповідною сільською, селищною, міською радою чи райдержадміністрацією за місцем розташування земельних ділянок згідно з проектом. У разі виявлення після розробки проекту факту невключення одного чи кількох громадян, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку, спадкоємців права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом, інших громадян та юридичних осіб України, які відповідно до законодавства набули право на земельну частку (пай), до списку власників земельних часток (паїв), на підставі якого був складений проект, сільська, селищна, міська рада чи райдержадміністрація може прийняти рішення (розпорядження) про: коригування проекту землевпорядною організацією з метою забезпечення громадян необхідною кількістю земельних ділянок (на підставі відповідного договору); надання зазначеним громадянам земельних ділянок із земель запасу чи резервного фонду у розмірі відповідної земельної частки (паю). У разі неприйняття сільською, селищною, міською радою чи райдержадміністрацією рішення (розпорядження) щодо коригування проекту або надання таких ділянок із земель запасу чи резервного фонду питання вирішується у судовому порядку. Відповідно до частин першої та другої статті 78 ЗК України (в редакції на час прийняття оспорюваного розпорядження) право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Згідно з частиною першою статті 116 ЗК України (в редакції на час прийняття оспорюваного розпорядження) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Відповідно до пункту 12 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України (в редакції на час прийняття оспорюваного розпорядження) до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзаці третьому цього пункту) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади. Згідно частини першої статті 125 ЗК України (в редакції на час прийняття оспорюваного розпорядження) право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. На підставі частини першої статті 126 ЗК України (в редакції на час прийняття оспорюваного розпорядження) право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. У пункті 16 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України визначено, що громадянам - власникам земельних часток (паїв) за їх бажанням виділяються в натурі (на місцевості) земельні ділянки з видачею державних актів на право власності на землю. У статті 6 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» (в редакції на час прийняття оспорюваного розпорядження) передбачено, що на виконання Конституції України, законів України, актів Президента України, Кабінету Міністрів України, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, власних і делегованих повноважень голова місцевої державної адміністрації в межах своїх повноважень видає розпорядження, а керівники управлінь, відділів та інших структурних підрозділів - накази. Розпорядження голів місцевих державних адміністрацій, прийняті в межах їх компетенції, є обов'язковими для виконання на відповідній території всіма органами, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами та громадянами. Таким чином, Летичівська РДА діяла в межах наданих повноважень та мала право на виділення в натурі (на місцевості) земельної ділянки відповідно до наявних у [PERSON] сертифікатів на земельну частку (пай) із земель запасу або резервного фонду. В межах визначених повноважень діяла Летичівська РДА й при видачі оспорюваних державних актів для [PERSON] адже ними посвідчено його право власності на виділені в натурі (на місцевості) земельні ділянки. Частиною другою статті 373 ЦК України передбачено, що право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Згідно частини другої статті 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Не підтверджено належними та допустимими доказами й те, що [PERSON] надано земельну ділянку водного фонду чи прибережної смуги адже лист Хмельницького обласного управління водних ресурсів не містить категоричного твердження про це. Прокурором в судовому засіданні не заявлялось клопотання про призначення відповідної експертизи щодо встановлення даної обставини, не заявлялось клопотання про виклик до суду спеціаліста даної галузі знань у звязку з чим суд позбавлений можливості вважати доведеним факт передачі [PERSON] земельної ділянки водного фонду. Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, сукупність названих обставин свідчить про правомірність рішень Летичівської РДА при видачі розпорядження №594/2010-р від 05 жовтня 2010 року та видачі 30 травня 2011 року для [PERSON] 2 державних актів на право власності на земельну ділянку, тому позовні вимоги задоволенню не підлягають. Самостійною підставою для відмови в позові є пропуск прокурором строку позовної давності звернення до суду. Відповідно до абзацу 3 пункту 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Так, звертаючись до суду з позовом, а в подальшому у клопотанні про поновлення строку позовної давності прокурор вказав, що про порушення Летичівською РДА вимог земельного законодавства стало відомо після надходження до прокуратури у лютому-березні 2017 року інформації з відділу Держгеокадастру у Летичівському районі та інформації з Хмельницького обласного управління водних ресурсів. Неотримання такої інформації створило б перешкоди у наданні юридичної оцінки рішенням чи подіям. Висновок про порушення державного інтересу можливо зробити лише після дослідження усіх обставин чи подій, які розірвані у часі. Закон повязує початок перебігу позовної давності не з моментом поінформованості про вчинення певної дії чи прийняття рішення, а з моментом обізнаності про вчинення порушення закону та порушення у звязку з цим прав та охоронюваних законом інтересів. Разом з тим, вказані аргументи прокурора суд відхиляє виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати: захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (стаття 13), споживачів (стаття 42), захист прав і свобод людини і громадянина судом, Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини, відповідними міжнародними судовими установами чи міжнародними організаціями (стаття 55). У статті 15 ЦК України безпосередньо не визначаються органи, які здійснюють захист цивільних прав. Так, крім органів, зазначених у статті 55 Конституції України, відповідно до окремих актів законодавства України здійснюють захист цивільних прав та інтересів або сприяють їх захисту, зокрема, органи прокуратури. У частині другій статті 2 ЦК України передбачено, що одним із учасників цивільних правовідносин є держава, яка згідно зі статтями 167, 170 цього Кодексу набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин. Згідно з частиною другою статті 3 ЦПК України (в редакції, яка діяла на час подання позову прокурором) у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Одним із таких органів є прокуратура, на яку пунктом 3 статті 131-1 Конституції України покладено представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Статтею 45 ЦПК України (в редакції, яка діяла на час подання позову прокурором) передбачено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві. У разі прийняття судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки. (стаття 257 ЦК України). Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом статтей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). При цьому, як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів. Зазначену правову позицію висловив Верховний Суд України у своїх постановах від 01 липня 2015 року у справі № 6-178цс15, від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15, від 08 червня 2016 року у справі № 6-3029цс15, від 14 вересня 2016 року у справі № 6-2165цс15, від 28 вересня 2016 року у справі № 6-832цс15, від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-2070цс16, від 09 грудня 2016 року у справі № 6-413цс16. У статті 268 ЦК України передбачено й винятки із загального правила про поширення позовної давності на всі цивільні правовідносини та визначено вимоги, на які позовна давність не поширюється. Зокрема, у пункті четвертому частини першої статті 268 ЦК України зазначено, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється. Однак пункт четвертий частини першої статті 268 ЦК України за своєю суттю направлений на захист прав власників та інших осіб від держави. Оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право. Отже, з огляду на статус держави та її органів як суб'єктів владних повноважень положення пункту четвертого частини першої статті 268 ЦК України не поширюються на позови прокуратури, які пред'являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади. Зазначену правову позицію висловив Верховний Суд України у своїй постанові від 16 вересня 2015 року у справі № 6-68цс15. Так, 05 липня 2011 року прокурор Летичівського району звернувся до Летичівської РДА з листом в якому вказав, з посиланням на статті 8, 20 Закону України «Про прокуратуру», що вимагає підготовити до 06 липня 2011 року усі розпорядження голови Летичівської РДА, видані протягом 2010-2011 років та надати можливість з ними ознайомитись працівникам прокуратури району. Окрім того, із відповіді, наданій заступником керівника Хмельницької місцевої прокуратури 10 квітня 2018 року на запит адвоката [PERSON], вбачається, що довідки про перевірку відділу Держкомзему у Летичівському районі, відділу Дергеокадастру у Летичівському районі, Гречинецької сільської ради, Летичівської РДА щодо дотримання вимог земельного законодавства у період з 2010 року по 2017 рік, або акти прокурорського реагування з даного приводу, відсутні. Така відповідь прокурора не може бути прийнята до уваги судом, оскільки відповідно до нормативних документів, які регламентують порядок проведення перевірок, збереження їх результатів та реагування за наслідками проведених перевірок, результати перевірок зазначалися у відповідних довідках, які зберігалися в прокуратурі, яка проводила перевірку та в прокуратурі вищого рівня, яка здійснювала контроль за своєчасністю проведення перевірок та вжиття відповідних заходів прокурорського реагування в разі виявлення порушень чинного законодавства із питань, які були предметом перевірки. Вказані результати зберігалися у відповідних нарядах в залежності від галузі законодавства за якими прокурором здійснювався нагляд. Відсутність зазначених документів може свідчити про те, що перевіркою, яка проводилась відповідно до запиту прокуратури Летичівського району у Летичівській РДА із питань земельного законодавства, виявлено не було. За змістом статтей 8, 19, 20 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року, що був чинним на час прийняття оспорюваного розпорядження, прокуратура здійснює нагляд за додержанням і застосуванням законів, предметом якого, зокрема, є відповідність актів, які видаються всіма органами, підприємствами, установами, організаціями та посадовими особами, вимогам Конституції України та чинним законам. Законні вимоги прокурора є обов'язковими для всіх органів, підприємств, установ, організацій, посадових осіб та громадян і виконуються невідкладно або у передбачені законом чи визначені прокурором строки. Відповідно до правової позиції , висловленої Верховним Судом України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-2469цс16, порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. У пункті 10 наказу № 3гн Генеральної прокуратури України «Про організацію прокурорського нагляду за додержанням і застосуванням законів» від 18 жовтня 2010 року було визначено періодично, але не рідше одного разу на місяць, перевіряти законність правових актів Кабінету Міністрів України, місцевих органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування. Використовувати право участі у засіданнях цих органів. Із зазначеного слідує, що прокурор довідався або міг довідатися про існування оспорюваного розпорядження ще в жовтні-листопаді 2010 року або після 06 липня 2011 року (кінцевий термін підготовки всіх розпоряджень Летичівською РДА згідно запиту прокуратури Летичівського району від 05 липня 2011 року), мав можливість їх оскаржити у межах строку позовної давності, але з позовом звернувся лише 30 березня 2017 року, що свідчить про пропуск строку позовної давності без поважних причин. Оскільки судом відхиляються доводи прокурора про поважність причин пропуску строку позовної давності, тому відповідне клопотання прокурора про поновлення такого строку задоволенню не підлягає. Розгляд справи проведено в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Враховуючи те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, тому судові витрати залишаються за позивачем і не підлягають відшкодуванню (стаття 141 ЦПК України).

Outcome: dismissed