Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-14 00:00:00

31 грудня 2014 року позивачка звернулась до суду з визазначеним позовом в обґрунтовуння якого зазначила, що з 22 квітня 2000 року, який 25 квітня 2012 року рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області було розірвано. Від шлюбу вони мають двох спільних дітей. 16 червня 2012 року між позивачкою та [PERSON] було укладено шлюб. Рішенням суду місце проживання дітей було визначено з батьком та по теперішній час, відповідач не виявляв та не виявляє стосовно дітей належного батьківського піклування. Відповідач відвідує дітей дуже рідко, обмежуючись лише телефонними розмовами раз на тиждень. Позивачка вважає безспірним та розумним проживання дітей саме з нею як матір'ю. Позивач у судове засідання не з'явився, але надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач у судове засідання не з'явився, повідомлений належним чином, причину своєї неявки у судове засідання суду не повідомив. За таких обставин, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Представник третьої особи Мазурок Л.А., що діє на підставі довіреності, у судове засідання не з'явилася, але надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала та не заперечувала проти його задоволення. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позов обґрунтованим та підлягаючим задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони мають двох неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Після припинення шлюбних відносин сторони почали проживати окремо, однак у них виник спір щодо визначення місця проживання дітей. Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 03 серпня 2012 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 листопада 2012 року, визначено місце проживання [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] з батьком [PERSON] за адресою [ADDRESS]. Згідно із довідкою №8 від 21.11.2013 року ТОВ НПП «ТЮЗ» [PERSON] працює на посаді менеджера с 01.08.2012 року з окладом згідно штатного розкладу. [PERSON] навчається у комунальному закладі освіти «Середня загальноосвітня школа №107», у 6-А класі з 08.10.2012 року відповідно до довідки №342 від 15 липня 2013 року 16 червня 2012 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб відповідно до свідоцтва про шлюб виданого Червонозаводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції 18 грудня 2013 року спеціалістами управління у справах дітей Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради було проведено обстеження житлово-побутових умов проживання за вищезазначеною адресою Позивачки та складено відповідний акт. За результатами відвідування - квартира придатна для проживання, у кімнатах наявні всі необхідні меблі та речі для проживання, побутова техніка, у кімнатах чисто та прибрано, умови мешкання дітей добрі, є все необхідне для навчання та відпочинку дітей. Дніпропетровською районною державною адміністрацією Дніпропетровської області надано висновок №1-39-694/0/290-14 від 23.04.2014 року, згідно з яким доцільне місце проживання дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], які зареєстровані: [ADDRESS], разом з матір'ю [PERSON], [INFO], за адресою: [ADDRESS]. Вирішуючи спір, слід керувався положеннями Сімейного Кодексу України, Положеннями Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року (ратифікованою Україною згідно Постанови Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ ). За змістом ст. 9 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради УРСР від 27.02.1991 року № 789-ХІІ, дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Частиною 1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Згідно зі ст. 160 СК України о місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Частина 1 ст. 161 СК України встановлює, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання неповнолітніх дітей необхідно враховувати ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. У свою чергу, ч. 2 ст. 161 СК України чітко визначено, що орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. На рівні національного законодавства встановлено перелік обставин, за наявності яких малолітню дитину не можуть передати для проживання разом з матір'ю. Такими є: відсутність у матері самостійного доходу; зловживання матір'ю спиртними напоями або наркотичними речовинами; аморальна поведінка матері, яка може зашкодити розвиткові дитини. З урахуванням викладеного, суд вважає за необхідне встановити місце проживання неповнолітніх дітей разом з позивачкою. Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Тобто для розлучення малолітніх дітей з матір'ю необхідна наявність виняткових обставин, що передбачені ч. 2 ст. 161 СК України. Вирішуючи спір, суд, оцінивши надані докази та обставини справи, з урахуванням віку дітей, дотримання принципу Декларації прав дитини, встановивши відсутність передбачених ч. 2 ст. 161 СК України виняткових обставин, які б зумовили необхідність розлучення малолітньої дитини з її матір'ю , приходить до висновку про те, що місце проживання малолітніх дітей слід визначити з матір'ю. Відповідно до вимог ст.ст.79, 88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню сума судового збору в розмірі 229,41 грн.

Outcome: approved