Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-06 00:00:00

31 грудня 2014 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про повернення грошових коштів, відшкодування збитків, завданих неналежним виконанням умов договору та відшкодування моральної шкоди. Просив стягнути з Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на користь [PERSON] грошові кошти в сумі 357 378,46 грн. У долученій до матеріалів справи промові в дебатах [PERSON] змінив свої позовні вимоги, оскільки отримав від банку частинку від основної маси боргу, та просив стягнути з відповідача грошові кошти в сумі 275 270, 18 грн., які складаються з: - Суми залишку вкладу з нарахованими відсотками на поточний рахунок в розмірі 192 891,72 грн.; - Пені в розмірі (станом на 29.12.2014 року) 2 112 грн.; - Суми інфляційних витрат в розмірі (станом на 29.12.2014 року) 1 817 грн.; - Суми трьох відсотків річних в розмірі (станом на 29.12.2014 року) 683,84 грн.; - Витрати на правову допомогу в розмірі 2 000 грн.; - Моральної шкоди у розмірі 45 000 грн.; - Реальних збитків у розмірі 30 765,62 грн. У іншій частині позовні вимоги просив залишити без розгляду. Від позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі, змінені позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач до суду не з'явився, причини своєї неявки суду не повідомив, хоча належним чином була повідомлена про день та час проведення судового засідання, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами. На підставі вищезазначеного, суд ухвалює рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Судом встановлено, що 28 квітня 2014 року та 30 квітня 2014 року між [PERSON] та відповідачем ПАТ «Дельта Банк» було укладено два договори банківського вкладу (депозиту) № 10008006994124 та № 00001006958538. Перший договір було укладено до 27.07.2014 року, другий до 29.07.2014 року у сумі 480 000 гривень та 240 000 гривень відповідно. Вказані грошові кошти за домовленістю із начальником вказаного відділення банку по закінченню строків дії цих договорів були об'єднані у один депозитний договір строком на два місяці до 28.10.2014 року. По закінченню строку дії цього договору позивач звернувся до відповідача із заявою про видачу йому депозитних коштів та нарахованих на них відсотків згідно з умовами договору. Проте, вказані кошти не були повернуті позивачуі за виключенням: переказу частини коштів у сумі 140 000 гривень на рахунок ТОВ «Автосервіс-Альянс» в рахунок придбання автомобіля за попередньо укладеним договором. Намагаючись отримати частину коштів (депозиту), що залишились, позивач знімав суми різної величини через банкомати та термінали, а також шляхом перерахування коштів до інших банків. Грошові кошти, що залишились, були позивачем покладені до цього ж банку на депозитний рахунок і в подальшому мали бути використані як оплата залишку вартості за автомобіль. Так, 07 листопада 2014 року [PERSON] уклав із відповідачем ПАТ «Дельта Банк» договір банківського вкладу (депозиту) «Зростаючий» у гривнях за № 001-16523- 071114 у відділенні ПАТ «Дельта Банк», що розташовано за адресою: м. Полтава, вул. Пушкіна, буд. 28. Згідно з п.1.2 договору загальна сума вкладу (депозиту) складала 260 000 грн. Відповідно до п.1.3 договору, вклад було залучено на строк із моменту зарахування вкладу на рахунок, вказаний в п.1.6 договору, та по 21 листопада 2014 року включно. У пункті 1.4 договору вказано, що процентна ставка на вказану у договорі суму вкладу становить 18,5 процентів річних. Відповідно до п. 1.5 договору, проценти на вклад нараховуються від наступного за днем внесення вкладу на рахунок, до дня який передує його поверненню або списанню з рахунку з інших підстав. Згідно з п.1.11 договору, у разі якщо вкладник за цим договором не витребує суму вкладу шляхом надання письмової заяви до закінчення операційного дня відповідного відділення банку останнього дня строку, встановленого п. 1.3 договору, дія договору вважається продовженою за згодою вкладника на той же самий строк на тих же самих умовах. 21 листопада 2014 року позивач не мав змоги звернутись до відповідача із письмовою заявою про повернення йому депозитного вкладу та нарахованих на суму депозитного вкладу відсотків, так як [PERSON] перебував за межами території України. Повернувшись в Україну 25.11.2014 року позивач звернувся до відділення банку із письмовою заявою про дострокове припинення дії договору грошового вкладу № 001-16523-071114 від 07.11.2014 року, так як йому було повідомлено про пролонгацію дії договору. У цей же день позивач також звернувся із письмовою заявою про видачу йому грошових коштів у сумі 284 000 гривень, які він мав зняти в ПАТ «Дельта Банк» з власного поточного рахунку [NUMBER], які мали надійти на рахунок після закриття депозитного договору. Після написання вище зазначених заяв на телефон [PERSON] надійшло повідомлення із зазначенням інформації про те, що договір банківського вкладу (депозиту) між [PERSON] та ПАТ «Дельта Банк» було розірвано, а грошові кошти перераховано на його поточний рахунок [NUMBER]. Не зважаючи на те, що вказаний депозитний договір між сторонами розірвано, а грошові кошти переведено на поточний рахунок [PERSON], можливість фактичного розпорядження такими грошовими коштами у позивача відсутня, так як він не має можливості зняти такі кошти з власного рахунку у банку, тобто забрати у відповідача. Так, станом на дату подання позовної заяви залишок грошових коштів на рахунку позивача складав 220 000 гривень. На неодноразові звернення [PERSON] працівники банку відповідали йому, що немає можливості сплатити дану суму, оскільки у банку немає готівки. За допомогою банкомата також неможливо отримати цю суму, з тієї самої причини. Час від часу позивач мав можливість отримати мізерні кошти з власного рахунку, однак, їх розмір суттєво обмежується банківською установою і не давав можливості у повній мірі розпоряджатися належним позивачу майном і розрахуватися з позичальником коштів в сумі 100 000 грн. по оплаті за автомобіль в автосалоні. До того ж, працівники банківської установи обмежують доступ до інформації про причини не повернення грошових коштів. Суд вважає дії відповідача такими, що порушують положення договору, цивільною законодавства України та права позивача як споживача банківських послуг, з наступних підстав. Згідно з п. 1.9 договору, нараховані проценти за вкладом виплачуються вкладнику одночасно з поверненням суми вкладу по закінченні строку розміщення вкладу, або в день продовження дії цього договору, а також в інший термін дострокового припинення дії цього договору у випадках передбачених договором та правилами, шляхом зарахування на поточний рахунок, операції за яким можуть здійснюватись з використанням електронних платіжних засобів [NUMBER] відкритий на ім'я вкладника в установі банку. Відповідно до п. 1.10 договору, вклад виплачується вкладнику по закінченню строку розміщення вкладу за цим договором шляхом зарахування на поточний рахунок, операції за яким можуть здійснюватись з використанням електронних платіжних засобів [NUMBER], відкритий на ім'я вкладника в установі банку. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит) це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті У країни або в іноземній валюті, які розміщенні клієнтами на їх іменних рахунках в банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Відповідно до норми ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно з нормою ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. У нормі ч. 2 ст. 1060 ЦК України передбачено, що за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах, повернення, які встановлені договором. Крім того, Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини споживача з підприємством, установою, організацією чи громадянином-підприємцем, які виготовляють та продають товари, виконують роботи і надають послуги, незалежно від форм власності та організаційних, форм підприємництва. Згідно з п. 22 ст. 1 цього Закону, споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. За приписами ч. 5 ст. 10 Закону, у разі коли виконавець прострочує виконання надання послуги згідно з договором, за кожний день прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості послуги. Відповідно до ч.1, 2 ст. 17 Закону України «Про захист прав споживачів», за всіма споживачами однаковою мірою визнається право на задоволення їх потреб у сфері торговельного та інших видів обслуговування. Встановлення будь-яких переваг, застосування прямих або непрямих обмежень прав споживачів не допускається, крім випадків, передбачених нормативно-правовими актами; споживач має право на вільний вибір товарів і послуг у зручний для нього час та на вільне використання електронних платіжних засобів з урахуванням режиму роботи та обов'язкових для продавця (виконавця) форм (видів) розрахунків, установлених законодавством України. Правову позицію з цього приводу викладено у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1996 року № 5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», де у п. 20 зазначено, що пеня за порушення договору нараховується і стягується у відсотковому відношенні до суми заборгованості за кожний день прострочення, в тому числі за святкові, неробочі й вихідні дні. У зазначеній постанові Пленуму також вказується, що оскільки Закон не визначає певних меж своєї дії, судам слід мати на увазі, що до відносин, які ним регулюються, належать, зокрема, ті, що виникають із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян (у тому числі про надання кредитів, відкриття й ведення рахунків, проведення розрахункових операцій, приймання і зберігання цінних паперів, надання консультаційних послуг). Відповідно до норми ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, то обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Сума пені, яка має бути сплачена позивачеві банком становить 2112 грн. Крім того, відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Сума інфляційних втрат, яка має бути сплачена позивачеві банком становить 1817 грн. Також відповідачем має бути сплачено 3% річних у розмірі 683,84 грн. Що стосується питання відшкодування позивачу відповідачем реальних збитків, то відповідно до норм ч. 1, 2, 3 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування: збитками є у тому числі витрати, які особа зробила для відновлення свого порушеного права (реальні збитки): збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі Як зазначалося раніше, договір банківського вкладу № 001-16523-0711 14 між позивачем та відповідачем було укладено 07.11.2014 року з кінцевим терміном залучення вкладу до 21.11.2014 року. За заявою позивача від 25.11.2014 року вказаний пролонгований договір було розірвано, проте грошові кошти (депозит) та нараховані на нього відсотки повернуті позивачу не були. 28.10.2013 року між позивачем [PERSON] та ТО В «Дилерська компанія Автосервіс-Альянс» у особі директора Волік В.І. було укладено контракт, предметом якого є купівля-продаж автомобіля марки BMW Х5 xDrive25d Fl5, 2014 року виготовлення з об'ємом двигуна 1995 см3. На день підписання сторонами контракту загальна вартість товару склала 601 475 гривень 70 копійок. Відповідно до п. 2.3 контракту № 13-2956А на день підписання сторонами контракту обмінний курс ЄВРО на українську гривню, встановлений продавцем, складає 11,122579 гривень за один ЄВРО. Згідно з п. 4.3 контракту, якщо на день платежу встановлений продавцем обмінний курс ЄВРО на українську гривню зміниться порівняно зі встановленим продавцем обмінним курсом ЄВРО на українську гривню на день підписання контракту, що становить 11,122579 гривень за 1 ЄВРО (28 жовтня 2013 року), змінюється і сума та/або суми, яку/які покупець сплачує продавцю згідно з контрактом. Відповідно до п.п. 4.4, 4.5 контракту, у випадку зміни суми та/або сум, які покупець зобов'язується сплатити продавцю згідно з п.п. 4.1, 4.2 цього контракту відповідно змінюється і загальна вартість (ціна) товару, яку покупець зобов'язаний сплатити продавцю; сума та/або суми, які покупець зобов'язується сплатити продавцю згідно з п. 4.1 та 4.2 цього контракту розраховується в залежності від обмінного курсу ЄВРО на українську гривню, що встановлюється продавцем самостійно. Всі платежі покупця по цьому контракту повинні здійснюватись у безготівковій формі, шляхом перерахування коштів на вказаний у контракті банківський рахунок продавця. Згідно з довідкою, виданою [PERSON] ТОВ «Автосервіс-Альсянс» за підписом директора Волік В.І., суми оплати, що проводились позивачем на рахунок ТОВ «Автосервіс-Альянс» за вище вказаний автомобіль становили: 100 000 гривень за курсом 11,342315 (8816.54 ЄВРО) 28.10.2013 року, 160000 гривень за курсом 16.99 (9417.30 ЄВРО) 29.10.2014 року, 100000 гривень за курсом 16,99 (5885,82 ЄВРО) 03.11.2014 року, 100000 гривень за курсом 16,99 (5885,82 ЄВРО) 04.11.2014 року, 120000 гривень за курсом 17,69 (6783,49 ЄВРО) 06.11.2014 року, 131600 гривень за курсом 18,07 (7282.79 ЄВРО) 07.11.2014 року, 13819, 20 гривень за курсом 18,62 (742,17 ЄВРО) 10.11.2014 року, 140000 гривень за курсом 19,99 (7003,50 ЄВРО) 18.11.2014 року, 25165,62 гривень за курсом 20.35 (1236.64 ЄВРО) 28.11.2014 року. Реальні збитки, яких зазнав позивач у результаті невиконання умов депозитного договору відповідачем полягають у тому, що, саме депозитні кошти та відсотки, що на них нараховані, що не були провернуті за заявою [PERSON] ПАТ «Дельта Банк» повинні були бути перераховані продавцеві автомобіля BMW Х5 xDrive25d Fl5, а саме; ТОВ «Автосервіс-Альсянс», проте таке перерахування відбулось із значним запізненням, то підтверджується наступними доказами. Відповідно до виписки по рахунку приватного клієнта № 492915-2014/1125 за розрахунковий період з 27.10.2014 року по 25.11.2014 року за заявою [PERSON] банк мав перерахувати 140000 гривень на рахунок ТОВ «Автосервіс-Альсянс», проте, перерахування вказаних грошових коштів позивачем було затримано, що підтверджується довідкою, виданою ТОВ «Автосервіс-Альянс» від 28.11.2014 року, а саме проплата у сумі 140000 гривень надійшла до продавця ТОВ «Автосервіс-Альянс» лише 18.11.2014 року (додаток № 8 довідки). У вище зазначеному додатку вказано, що для цілей підготовки та укладення контрактів щодо продажу товарів марки «BMW» та визначення їх остаточної ринкової вартості встановлено обмінний курс ЄВРО на українську гривню як: 19.99 UAN за 1 ЄВРО. Встановлені у пункті 1 цього наказу обмінні курси ЄВРО з 09-00 год. 18.11.2014 року. Отже, на час, коли позивач звернувся до банку із заявою про перерахування грошових коштів у сумі 140000 гривень (28.10.2014 року) до ТОВ «Автосервіс-Альянс» обмінний курс ЄВРО на українську гривню був встановлений продавцем у розмірі 13.40 UAN за 1 ЄВРО, а на момент перерахування вказаних грошових коштів (18.11.2014 року) обмінний курс ЄВРО на українську гривню був встановлений продавцем у розмірі 19,99 UAN за 1 ЄВРО. Тобто, у результаті вказаної затримки у покупця ([PERSON]) перед продавцем (ТОВ «Автосервіс-Альсянс») виникла заборгованість щодо сплати затовар (автомобіль) у сумі 25165 гривень 62 копійки (за курсом 20.35 UAN за 1 ЄВРО станом на 28.11.2014 року, тобто на день сплати боргу, що утворився). Суд вважає, що вказана переплата стала результатом неналежного виконання банком умов депозитного договору, а саме: через затримку у переведенні грошових коштів на рахунок продавця позивач змушений був понести додаткові витрати на поновлення свого порушеного права, які і склали 25165 гривень 62 копійки (за курсом 20,35 UAN за 1 ЄВРО станом на 28.11.2014 року 1236,64 ЄВРО). До того ж, не маючи у розпорядженні грошових коштів, які необхідно було сплатити за вказаний автомобіль, позивачу довелося позичити у свого знайомого грошові кошти у сумі 140000 під 20 % річних, що підтверджується розпискою. Вказані кошти позивачем кредитору й досі не повернуті, так як банк фактично відмовляється повертати депозитні кошти, що й унеможливлює розрахунок з кредитором [PERSON] У зв'язку із вище зазначеним, суд приходить до висновку, що з відповідача станом на 29.12.2014 року підлягає стягненню і сума відсотків, які були нараховані на позичену у кредитора суму, а саме 5600 гривень. Позивач просить суд стягнути з відповідача витрати на правову допомогу. Відповідно до частини І ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Згідно з частиною 2 ст. 22 ЦК України збитками, зокрема, є витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. З метою отримання належної кваліфікованої юридичної допомоги та складання позовної заяви позивачу необхідно було звернутися до адвоката. Відповідно до ч. 1 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката чи іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Пунктом 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України, передбачено, що одним із видів судових витрат є витрати на правову допомогу. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивачем сплачено суму гонорару адвокату, зазначену в угоді, що складає 2000 гривень (копії угоди про надання правової допомоги та квитанції додаються). Таким чином, витрати на правову допомогу в розмірі 2000 гривень також підлягають стягненню з відповідача. Позивач ставить вимогу щодо стягнення з відповідача моральної шкоди. Згідно з частиною 2 ст. 22 Закону при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної шкоди. Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. У положеннях п. 4 і 5 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від З1.03.1995 року за № 4. роз'яснено, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. За весь час невиконання відповідачем своїх зобов'язань позивачу були завдані моральні страждання. Дії банку, що виразилися в незаконній відмові виконувати умови договору, завдали позивачу душевні страждання і переживання, яких він зазнав у зв'язку з протиправними діями відповідача. А саме, укладаючи договір банківського вкладу та довіряючи свої грошові кошти даної фінансової установи, позивач розраховував на порядність і чесність банку, дотримання банком всіх умов і положень договору. Відмова в поверненні частини вкладу порушила плани позивача в частині розпорядження власними грошовими коштами, а саме: позивач планував за вказані грошові кошти придбати автомобіль, про що попередньо уклав із ТОВ «Автосервіс-Альянс» договір. Позивач планував, що після того як закінчиться дія депозитного договору вказані грошові кошти будуть перераховані з ПАТ «Дельта-Банк» до ТОВ «Автосервіс-Альянс» в рахунок оплата за транспортний засіб. Те, що позивач неодноразово намагався отримати свої грошові кошти у різних відділеннях банку та банкоматах підтверджується відповідними чеками з банкоматів та терміналів у яких вказано щодо неможливості зняття ним необхідних для нормального людського існування грошових коштів. Майже кожного дня протягом двох місяців і по теперішній час позивач змушений був відпрошуватись з роботи і стояти в чергах до банку щоб отримати свої грошові кошти. Крім того, у зв'язку із тим, що позивач змушений був взяти гроші у свого знайомого у борг для виплати вартості автомобіля, так як відповідач не повернув йому вклад та нараховані на нього відсотки. У зв'язку з вищевикладеним, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 26 000 грн. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: partial