Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-25 00:00:00

30.10.2017р. позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду із позовом до [PERSON], про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог зазначили, що 07.06.2002р. стали власниками 1/2 частини житлового будинку №36 кв. №1 по вулиці Низова м.Добропілля Донецької області. Свідоцтво про право власності на нерухоме було отримано 19.01.2005р. У вказаній квартирі 12.04.2011р. було зареєстровано відповідача, який є онуком позивачів. [PERSON] в 2012 році поїхав до Канади на навчання, на даний час отримав посвідчення на проживання в Канаді. Позивачі мають намір продати спірну квартиру, але як власники не можуть повною мірою реалізувати своє право вільного володіння та користування, оскільки в ній зареєстрований відповідач. Вважають, що оскільки [PERSON] не проживає в квартирі з 2012р., він вважається таким, що втратив право користування квартиро. Тому просять визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою №1 будинку №36 по вул.Низова в м. Добропілля Донецької області. Позивачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не зявились, але в матеріалах справи маються їх заяви від 30.10.2017р. та 04.12.2017р., в яких просять розглянути цивільну справу у їх відсутність, також просили суд задовольнити позовні вимоги. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. 12.12.2017р. на електрону пошту суду надійшла заява від відповідача [PERSON] в якій він просив розглянути справу без його участі, з позовними вимогами повністю згоден, не заперечував проти задоволення позовних вимог. Таким чином, на підставі ч.2 ст.247 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без фіксування судового засідання технічними засобами у відсутності сторін на підставі доказів, які є в матеріалах справи. Суд, розглянувши цивільну справу в межах заявлених вимог, дослідивши матеріали справи і докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно копії свідоцтва про право на нерухоме майно серії САА №802440 від 19.01.2005р., [PERSON] та [PERSON] являються власниками 1/2 частини житлового будинку з надвірними побудовами і спорудами за адресою: Донецька область, м.Добропілля, вул. Низова, 36/1. Мають по 1/2 частки вказаного майна, що також підтверджується копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.8, 9). Відповідно до копії домової книги вбачається, що гр.[PERSON], 12.04.1995р.н. дійсно зареєстрований в спірній квартирі, яка належить на підставі права власності гр.[PERSON] та [PERSON], з 12.04.2011р.(а.с.10-12). В матеріалах справи мається довідка голови квартального комітету №238 від 08.10.2017р., відповідно до якої, за адресою: Донецька область, м.Добропілля, вул. Низова, 36/1, зареєстрований [PERSON], [INFO], який фактично не проживає з 2012р. Надаючи правову оцінку правовідносинам у справі, суд виходить з наступного. Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст.47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст.64 Житлового кодексу Української РСР, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Відповідно до ст.71 Житлового кодексу Української РСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Статтею 72 Житлового кодексу Української РСР, визначається наступний порядок визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням: визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно п.10, 11 Постанови Пленуму Верховного суду України № 2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України». У справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Виходячи з положень ст.71 ЖК України та роз'яснень, що містяться в пп.10 і 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникають в практиці застосування судами Житлового кодексу України», право користування жилим приміщенням при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї зберігається протягом шести місяців або інших строків, передбачених цією статтею. В разі відсутності цих осіб понад встановлені строки з поважних причин (перебування у відрядженні, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) цей строк може бути продовжений судом. Відповідно до ч.1 ст.182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Згідно ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною 1 ст.391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 405 ч.2 ЦК України передбачено, що член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлене домовленістю між ним і власником житла або законом. Крім того, як вбачається із заяви відповідача від 12.12.2017р., позовні вимоги позивача підтримує та не заперечує проти їх задоволення, тобто визнав позов повністю, ніяких заперечень до суду не надходило. Згідно з ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до абз.3 п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. На підставі викладеного, беручи до уваги, що відповідач повністю визнав позовні вимоги, суд вважає можливим задовольнити позов в повному обсязі, оскільки його задоволення призведе до захисту права володіння, користування та розпорядження своїм майном позивачами, крім того задоволення позову не вплине на права та обовязки інших осіб.

Outcome: approved