Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-06 00:00:00

30 березня 2017 року позивач фізична особа - підприємець [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання договору оренди землі недійсним та скасування державної реєстрації. В позовній заяві позивач фізична особа - підприємець [PERSON] зазначив, що 3 липня 2008 року між ним як фізичною особою підприємцем та [PERSON] був укладений договір оренди її земельної ділянки площею 5,1873 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер [NUMBER], розташованої на території Високівської сільської ради Михайлівського району Запорізької області, зареєстрований 3 липня 2008 року у Михайлівському РВ ЗРФ ЦЦЗК за № [NUMBER]. На виконання укладеного договору 3 липня 2008 року позивачу в користування було передано зазначену земельну ділянку. Після смерті [INFO] року [PERSON] земельна ділянка в порядку спадкування перейшла у власність за заповітом до відповідача по справі - [PERSON], яка за умовами укладеного з позивачем договору оренди, є орендодавцем землі. Згодом йому стало відомо про існування іншого договору оренди вказаної земельної ділянки. Позивач вважає недійсним и укладений 29 листопада 2016 року між [PERSON] та [PERSON] договір оренди земельної ділянки, так як державна реєстрація договору була здійснена 20 січня 2017 року, тобто пізніше ніж реєстрація договору оренди, укладеного з [PERSON] З цих підстав він просить суд визнати недійсним договір оренди від 29 листопада 2016 року і скасувати його державну реєстрацію. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні просив задовольнити позовні вимоги з підстав, викладених у позовні заяві. Представник відповідача [PERSON] заперечувала проти задоволення позову, оскільки вважає, що жодних прав [PERSON] не було порушено так як земельна ділянка залишилася в його користуванні. Спадкоємиці попереднього власника земельної ділянки [PERSON], а також [PERSON] на момент укладенні спірного договору оренди землі 29 листопада 2016 року не було відомо про інші договір оренди, укладені щодо цієї земельної ділянки. Крім того, дійсність договору укладеного між ФОП [PERSON] і [PERSON] від 3 липня 2008 року викликає сумніви, оскільки в державному реєстрі речових прав, такий договір не зареєстрований. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги фізичної особи -підприємця [PERSON] обґрунтовані та підлягають задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1, п.7 ч.2 ст.16 ЦК України, кожна особа може звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення правовідношення. Згідно ст.792 ЦК України, за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов'язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Земельна ділянка може передаватись у найм разом з насадженнями, будівлями, спорудами, водоймами, які знаходяться на ній, або без них. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом Згідно ст.1 Закону України «Про оренду землі», оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Згідно ч.1 ст.2 Закону України «Про оренду землі», відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі. Частиною 4 ст.32 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що п ерехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи, не є підставою для зміни умов або розірвання договору, якщо інше не передбачено договором оренди землі. В ході судового розгляду було встановлено, що 3 липня 2008 року між [PERSON], як орендодавцем, з одного боку, та приватним підприємцем [PERSON], як орендарем, з іншого боку, було укладено Договір оренди земельної ділянки, об'єктом якого є земельна ділянка загальною площею 5,1873 гектара, кадастровий номер земельної ділянки: [NUMBER]. Вказаний договір був зареєстрований у Михайлівському РВ ЗРФ ЦДЗК, про що у Державному реєстрі земель було вчинено запис від 3 липня 2008 року за № [NUMBER] (а.с.7-12). Договір було укладено строком на 10 років, отже термін його дії - до 3 липня 2018 року. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 18 грудня 2015 року [PERSON] стала власником вказаної земельної ділянки загальною площею 5,1873 гектара, кадастровий номер: [NUMBER], після смерті попереднього власника [PERSON] (а.с. 12). 29 листопада 2016 року між [PERSON], з одного боку, та [PERSON], з іншого боку було укладено договір стосовно вказаної земельної ділянки загальною площею 5,1873 гектара, кадастровий номер земельної ділянки: [NUMBER]. Вказаний договір був зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 20 січня 2017 року, номер запису: 18692818 (а.с. 13-15). Згідно п.1 ч.3 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення. Згідно статті 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. У відповідності до частини 4 статті 124 Земельного кодексу України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Відповідно до статті 125 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Частиною 5 статті 126 Земельного кодексу України установлено, що право оренди земельної ділянки посвідчується договором оренди землі, зареєстрованим відповідно до закону. Після смерті орендодавця [PERSON] право власності на земельну ділянку кадастровий номер: [NUMBER] перейшло до [PERSON], що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18 грудня 2015 року. Згідно ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Таким чином, з наведеного вбачається, що на даний час зареєстровано по два договори оренди на одну земельну ділянку, кадастровий номер: [NUMBER], належних [PERSON], у зв'язку з чим існує подвійна реєстрація прав оренди однієї й тієї ж земельної ділянки за різними правонабувачами. Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено правові, економічні та організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за ним. Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Частиною другою статті 9 зазначеного Закону зобов'язано державного реєстратора встановлювати відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями. Відповідно до пункту 8-1 частини другої статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» під час проведення державної реєстрації прав, які виникли та зареєстровані в установленому порядку до 1 січня 2013 року, державний реєстратор запитує від органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, які відповідно до чинного на момент реєстрації законодавства проводили таку реєстрацію, інформацію (довідки, копії документів тощо), необхідну для реєстрації прав та їх обтяжень, якщо такі документи не були подані заявником або якщо документи, подані заявником, не містять передбачених цим Законом відомостей про правонабувача або про нерухоме майно. Органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, до яких надійшов запит, зобов'язані безоплатно в установленому законодавством порядку протягом трьох робочих днів надати державному реєстратору відповідну інформацію, зокрема щодо зареєстрованих речових прав на нерухоме майно, у тому числі земельні ділянки. У статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначені підстави для державної реєстрації прав та їх обтяжень. Так, відповідно до частини першої цієї статті державна реєстрація прав проводиться на підставі: 1) договорів, укладених у порядку, встановленому законом; 2) свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих відповідно до вимог цього Закону; 3) свідоцтв про право власності, виданих органами приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді; 4) державних актів на право власності або постійного користування на земельну ділянку у випадках, встановлених законом; 5) рішень судів, що набрали законної сили; 6) інших документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою. Відповідно до пункту 5 частини першої статті 24 зазначеного Закону у державній реєстрації прав може бути відмовлено у разі, якщо заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене право вже зареєстровано у Державному реєстрі прав. Учасники правочину, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, складають і підписують відповідний письмовий документ, надаючи згоді встановленої форми. Разом з тим цивільні права та обов'язки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення сторін під час укладення договорів оренди, набуваються після відповідної державної реєстрації. Виходячи з положень статті 638 ЦК України, статей 125, 126 ЗК України договір оренди землі набуває чинності з дня проведення його державної реєстрації. Саме такі правові висновки щодо моменту набрання чинності договором оренди землі містяться у правових висновках Верховного Суду України у постановах від 13 червня 2016 року по справі №6-643 цс 16, від 18 січня 2017 року по справі №6-2777 цс 16. Одночасне існування державної реєстрації кількох прав оренди на одну і ту ж земельну ділянку суперечить вимогам Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», який спрямований на забезпечення визнання та захисту державою речових та інших прав, які підлягають державній реєстрації, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна. Підставою недійсності правочину відповідно до приписів ст. 215 ЦК України є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першої, третьою, п'ятою та шостою ст.203 ЦК України. Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Суд приймає до уваги ті обставини, що договір оренди землі розміром 5,1873 га, кадастровий номер: [NUMBER], укладений між [PERSON] та ФОП [PERSON] був підписаний сторонами 3 липня 2008 року, строк дії договору - 10 років, та державна реєстрація відбулась 3 липня 2008 року, а договір оренди землі щодо вищезазначеної земельної ділянки повторно був укладений 29 листопада 2016 року між [PERSON] та [PERSON], та його державна реєстрація відбулась 20 січня 2017 року, тобто в період строку дії попереднього договору оренди від 3 липня 2008 року, тому відповідно до ст.ст. 203, 215 ЦК України, договір укладений між [PERSON] та [PERSON] є недійсним, а відомості про його державну реєстрацію підлягають скасуванню. На підставі викладеного,

Outcome: approved