Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-23 00:00:00

31 жовтня 2019 року позивач ЖКП «Азовжитлокомплекс» звернувся до суду із позовом о відповідача [PERSON] про усунення перешкод у ліквідації аварійної ситуації. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що 10.01.2019 та 17.01.2019 до Маріупольської міської ради звернулася гр. [PERSON] з питанням відсутності теплопостачання у належній їй квартирі [ADDRESS] . Даний будинок знаходиться на балансі ЖКП «Азовжитлокомплекс». За результатами розгляду звернення позивач звернувся до ККП «Маріупольтепломережа», яке після обстеження рекомендувало виконати налагодження роботи стояка опалення та встановити перемички у квартирі заявниці. Спеціалісти позивача виконали роботу по заміні запірної арматури в технічному підпіллі будинку, однак позитивного результату по відновленню та нормалізації теплопостачання в квартирі заявниці досягнуто не було. Для остаточного вирішення питання необхідно замінити схему центрального опалення в квартирі [ADDRESS] , власником якої є відповідач [PERSON] , яка доступу до житла не надає. В досудовому порядку вирішити спір виявилося неможливим. Просив зобов`язати відповідача надати доступ до квартири представникам ЖКП «Азовжитлокомплекс» з метою усунення аварійної ситуації на трубопроводі теплопостачання. Відповідно до ухвали Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 28 листопада 2019 року справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження із викликом сторін у судове засідання. Представник ЖКП «Азовжитлокомплекс», [PERSON] , діючий за довіреністю, у судове засідання не прибув, просив вирішувати справу у його відсутність, а також зазначив про згоду на вирішення справи у заочному порядку. Відповідач [PERSON] , будучи у встановленому порядку повідомленою про час і місце розгляду справи, до суду повторно не прибув з невідомих причину, відзиву на пред`явлений позов, як і будь-яких інших заяв чи клопотань по суті справи, не надала. За наведених обставин суд, зі згоди позивача, ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, відповідно до ст. 280, 281 ЦПК України, та дійшов висновку про задоволення позову частково, виходячи з наведеного. Наданими матеріалами встановлено, що 10 січня 2019 року та 17 січня 2019 року до Маріупольської міської ради надійшло звернення гр. [PERSON] , яка проживає у квартирі [ADDRESS] , щодо незадовільної роботи внутрішньобудинкової системи централізованого опалення та низької температури у помешканні. Як вбачається з рекомендації за № 09/18 від 28.01.2019, виданої ККП «Маріупольтепломережа», Житлово-комунальному підприємству «Азовжитлокомплекс» було рекомендовано з метою нормалізації теплопостачання у квартирі [ADDRESS] . здійснити налагодження роботи стояка центрального опалення та встановити перемички по стояку у квартирі [ADDRESS] . Будь-яких інших доказів в обґрунтування пред`явленого позову з боку позивача ЖКП «Азовжитлокомплекс» не надано. Згідно із ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Аналогічні положення наведені за змістом ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України. Згідно із ч. 4, 5 ст. 319 ЦК України власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду права, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 311 ЦК України Житло фізичної особи є недоторканним. Проникнення до житла чи до іншого володіння фізичної особи, проведення в ньому огляду чи обшуку може відбутися лише за вмотивованим рішенням суду. Частина ж 3 ст. 311 ЦК України передбачає, що невідкладних випадках, пов`язаних із рятуванням життя людей та майна або з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні злочину, законом може бути встановлено інший порядок проникнення до житла чи до іншого володіння фізичної особи, проведення в них огляду та обшуку. Частина 1 статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначає, що управитель багатоквартирного будинку (далі - управитель) - фізична особа - підприємець або юридична особа - суб`єкт підприємницької діяльності, яка за договором із співвласниками забезпечує належне утримання та ремонт спільного майна багатоквартирного будинку і прибудинкової території та належні умови проживання і задоволення господарсько-побутових потреб. Згідно із п. 6 ч. 3 ст. 8 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» управитель багатоквартирного будинку має право доступу до приміщень, будинків і споруд для ліквідації аварій, усунення неполадок, що виникли у санітарно-технічному та інженерному обладнанні, його встановлення і заміни, проведення технічних і профілактичних оглядів у порядку, визначеному законодавством і договором про надання послуг з управління багатоквартирним будинком. У свою чергу, відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 7, ч. 1 ст. 29 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач комунальної послуги зобов`язаний допускати у своє житло (інший об`єкт нерухомого майна) управителя, виконавців комунальних послуг або їхніх представників у порядку, визначеному законом і договорами про надання відповідних житлово-комунальних послуг, для ліквідації аварій, усунення неполадок санітарно-технічного та інженерного обладнання, його встановлення і заміни, проведення технічних та профілактичних оглядів і перевірки показань приладів - розподілювачів теплової енергії та/або вузлів обліку, що забезпечують індивідуальний облік споживання відповідної комунальної послуги у квартирі (приміщенні) багатоквартирного будинку. Аварією в розумінні наведеного Закону визнається пошкодження, вихід з ладу, відмова, неможливість експлуатації внутрішньобудинкових систем, яке спричинило або може спричинити шкоду життю та здоров`ю людей, пошкодити майно, унеможливлює надання житлово-комунальних послуг споживачам. Проаналізувавши надані позивачем письмові докази, суд виходить з того, що відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно із ч. 2 ст. 13, ч. 7 ст. 81 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмету спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також у випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 83, ч. 5 ст. 177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги. Згідно із ч. 4 ст. 83 ЦПК України якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити\~ суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини; з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі належні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. За положеннями частини 1 статті 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Таким чином, принципи цивільного судочинства унеможливлюють витребування доказів за ініціативою суду. У відповідності до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ж із ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Проте, позивачем в ході судового розгляду не надано жодних доказів, які б підтверджували такі факти, зокрема, як перебування будинку [ADDRESS] під управлінням ЖКП «Азовжитлокомплекс», належність на певному речовому праві квартири, доступ до якої вимагається, безпосередньо відповідачеві [PERSON] , а також доказів, які обґрунтовують необхідність входження саме до даного конкретного житла. При цьому за змістом пред`явленого позову посилань на наявність таких доказів позивачем не наведена взагалі, будь-які клопотання щодо їх здобуття в ході судового розгляду справи ним заявлені не були. Крім того, ч. 4 ст. 29 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» визначає, що у невідкладних випадках, пов`язаних з необхідністю рятування життя і здоров`я людей та/чи майна, в установленому цією статтею порядку може бути здійснено доступ до житла, іншого об`єкта нерухомого майна без отримання згоди його власника (користувача) (несанкціонований доступ) для проведення огляду та ліквідації або відвернення аварії. Згідно із ч. 5, 6, 7 ст. 29 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» несанкціонований доступ до житла, іншого об`єкта нерухомого майна відбувається без отримання згоди його власника (користувача), якщо в момент виникнення невідкладного випадку такий власник (користувач) відсутній і немає можливості встановити зв`язок з ним для інформування про необхідність негайного прибуття до житла, іншого об`єкта нерухомого майна або він відмовляється допустити в належне йому житло (інший об`єкт нерухомого майна) представника виконавця, і при цьому є об`єктивні підстави вважати, що аварія, яка створює загрозу життю та/або майну, наявна саме в цьому житлі (іншому об`єкті нерухомого майна). Представник виконавця попереджає власника (користувача), який присутній, але відмовляється допустити його до житла (іншого об`єкта нерухомого майна), про здійснення несанкціонованого доступу. Під час здійснення несанкціонованого доступу і до повного завершення робіт, визначених частиною восьмою цієї статті, повинні бути присутні представник виконавця, представник органів внутрішніх справ, працівники аварійно-ремонтної бригади та власник (користувач) з будь-якої із сусідніх будівель (з будь-якого приміщення, розташованого у тому самому багатоквартирному будинку, якщо несанкціонований доступ здійснюється у багатоквартирному будинку. Отже, положеннями ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» прямо визначено позасудовий порядок і підстави отримання доступу до житла споживача без його попередньої згоди. Однак, позивачем у справі ЖКП «Азовжитлокомплекс» не надано доказів на підтвердження наявності обставин, які об`єктивно унеможливлюють реалізацію ним, як управителем багатоквартирного будинку, процедури несанкціонованого доступу до житла споживача. Підсумовуючи наведене, суд приходить до висновку про необґрунтованість пред`явленого позову і відсутність правових підстав для його задоволення. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed