Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-24 00:00:00

30 січня 2019 року [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON] про поділ майна, набутого під час шлюбу. Свої вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що з 25 жовтня 2000 року по 25 листопада 2014 року вона перебувала із відповідачем у зареєстрованому шлюбі. У цей період ними було придбано квартиру [ADDRESS] . Право власності на вказану квартиру було оформлено на ім`я відповідача. У зв`язку з тим, що між ними виник спір стосовно порядку користування і володіння вказаним майном, угоди щодо виділення часток у праві спільної власності не досягнуто, позивачка просила поділити між ними майно, набуте під час шлюбу. Позивачка та її представник в судовому засіданні повністю підтримали заявлені вимоги. Відповідач в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, посилаючись на те, що спорів стосовно житла у нього з позивачкою не було, натомість, вони дійшли згоди, що він здійснюватиме погашення заборгованості позивачки за кредитом, а вона відмовиться від будь-яких претензій щодо спірної квартири, наголошував, що останню було придбано виключно за його гроші, в той час, коли [PERSON] не приймала участі ані коштами ані працею у набутті вказаного майна, оскільки ніде не працювала. Крім того, відповідач наголошував, що позов був поданий із пропущеним строком позовної давності. Вислухавши пояснення учасників справи, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, суд дійшов такого. Позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 25 жовтня 2000 року, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] (а. с. 7). Зі свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] (а. с. 8) вбачається, що сторони розірвали шлюб 25 листопада 2014 року. Відповідно до вимог ст.ст. 60, 69, 70 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності; розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу; дружина та чоловік мають право на його поділ; у разі поділу частки дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 154235594 від 29 січня 2019 року, відповідач [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу придбав квартиру [ADDRESS] (а. с. 13). Судом не беруться до уваги посилання відповідача на те, що спірну квартиру він придбав на власні кошти, що належали йому особисто. При цьому суд виходить з наступного. Стаття 60 СК України визначає, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тобто, не має значення, якими були юридичні підстави набуття майна купівля, обмін, придбання в кредит. Також не має різниці, на кого з подружжя було придбано майно, важливим є те, що це сталось під час шлюбу. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Заінтересована особа може довести, що майно було придбано не в шлюбі або за її особисті кошти. Втім, якщо заява про те, що річ була куплена на особисті кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права сумісної спільної власності подружжя залишається непохитною. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. При ухваленні рішення суд оцінює докази з урахуванням вимог ст. ст. 77-81 ЦПК України про їх належність, допустимість, достовірність та достатність. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, згідно зі ст. 81 ЦПК України обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Частиною 7 ст. 81 ЦПК України визначено, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Вищевказаних підстав для самостійного збирання доказів судом не встановлено, тому розгляд справи проводився за наданими сторонами доказами. Судом не можуть бути взяті до уваги твердження відповідача, що позивачка не працювала та не мала змоги приймати участь у придбанні спірного майна, оскільки вказане спростовується трудовою книжкою, виданою 22 квітня 1991 року на ім`я [PERSON] , з якої вбачається, що остання у період з 2002 по 2014 роки майже постійно була офіційно працевлаштована. Також не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні посилання відповідача на те, що він здійснював погашення заборгованості позивачки за кредитом, а вона, в свою чергу, обіцяла відмовиться від будь-яких претензій щодо спірної квартири. При цьому суд виходить з наступного. Допитані судом в якості свідків [PERSON] та [PERSON] повідомили суду, що дійсно відповідач здійснював погашення заборгованості позивачки за кредитним договором в рахунок того, що остання не матиме претензій на придбану в період шлюбу квартиру. Разом із цим, суд оцінює такі показання критично і при цьому виходить з такого. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» не може доводитися показаннями свідків виконання зобов`язань, що виникли з правочину. Таким чином, в даному випадку не допускаються показання свідків як засіб доказування факту вчинення правочину та його виконання, а саме вказаної вище домовленості між сторонами, на що посилався відповідач. Письмових доказів цього суду представлено не було, оскільки надані відповідачем копії квитанцій (а. с. 60-64) та його нотатки у записникові (а. с. 86-88) не містять жодних ідентифікуючих ознак на підтвердження того, що відповідачем здійснювалося погашення заборгованості позивачки за кредитним договором. Отже, жодних належних та допустимих доказів на підтвердження своїх заперечень відповідачем суду представлено не було. Вирішуючи питання про застосування позовної давності у цій справі, суд враховує наступне. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Посилання відповідача на те, що позивачка пропустила строк позовної давності були повністю спростовані показаннями свідків [PERSON] та [PERSON] , які в судовому засіданні повідомили, що [PERSON] довідалась про невизнання відповідачем її права на квартиру лише у листопаді 2018 року, коли відповідач викликав поліцію та хотів потрапити до квартири, де знаходились особисті речі позивачки. Вартість спірного майна сторонами по справі не оспорювалася, а тому суд вважає, що поділу між сторонами підлягає нерухоме майно загальною вартістю 82 000 грн, і вони мають право на 1/2 частку зазначеного спільного сумісного майна подружжя кожний, вартістю по 41000 грн. Дослідивши сукупність доказів, наданих сторонами, суд вважає позовні вимоги [PERSON] такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Також, відповідно до п.\~1\~ч.\~2\~ст.\~141\~ЦПК України з відповідача на користь позивачки слід стягнути понесені нею та документально підтверджені витрати на сплату судового збору у розмірі 820 грн та в 2 421 грн в рахунок відшкодування витрат на правову допомогу. На підставі викладеного,

Outcome: approved