Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-04 00:00:00

29.11.2013 року позивач звернувся до суду з позовом до Дніпровської селищної ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, третя особа: державний нотаріус П»ятихатської дер жавної нотаріальної контори, про визнання права власності. Позовні вимоги мотивовані тим, що [INFO] помер [PERSON]. Згідно заповіту [PERSON] після своєї смерті заповідав їй все своє майно. Заповіт 06 червня 2008 року посвідчений приватним нотаріусом Верхньодніпровського нотаріального округу Дніпропетровської області, та зареєстрований в реєстрі під № 575. На час смерті [PERSON] йому належало майно, яке складалося з земельної ділянки, площею 20,520 га, розташованої на території Дніпровської селищної ради Верхньодніпровського району та 1/2 частини квартири [ADDRESS]. Після смерті [PERSON] вона звернулася до державного нотаріуса П»ятихатської державної нотаріальної контори для отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом, але їй було видано свідоцтво лише на земельну ділянку. На 1/2 частину квартири їй бу ло відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину в зв»язку з тим, що нею не було надано правовстановлюючого документу на квартиру. На підставі рішення Верхньодніпровського районного суду від 16 червня 2009 р. було встановлено, що 07.08.1990 року [PERSON] та його дружиною [PERSON] булла придбана квартира [ADDRESS]. Дана квартира булла зареєстрована на дружину [PERSON] [INFO] [PERSON] померла і після її смерті [PERSON] дізнався, що ще при житті вона уклала зі своїми сусідками [PERSON] та [PERSON] договір довічного утримання на квартиру в цілому. При розгляді вказаної справи судом було також встановлено, що [PERSON] без згоди [PERSON] могла розпорядитися тільки тією частиною квартири, яка належала їй у праві спільної сумісної власності. [PERSON] було повернуто у власність ? частина квартири [ADDRESS]. Але своє право власності [PERSON] оформити у відповідних органах не встиг, так як після перенесеного у серпні 2006 року інсульту стан здоров'я не дозволив йому це зробити, його паралізовало, на підставі чого просить визнати за нею право власності в порядку спадкування після смерті [PERSON] на ? частину квартири [ADDRESS]. В судове засідання позивач не з'явився, про час, день та місце судового засідання повідомлений належним чином. Надав суду заяву в якій просив розглянути справу за його відсутністю (а.с.45). Відповідач - Дніпровська селищна рада Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, в судове засідання не з'явився, про день, час та місце судового засідання повідомлений належним чином. Надав суду заяву в якій просив розглянути цивільну справу без участі представника (а.с. 44). Третя особа: державний нотаріус П'ятихатської державної нотаріальної контори, в судове засідання не з'явився, про день, час та місце судового засідання повідомлений належним чином. Надав суду заяву в якій просив розглянути цивільну справу без його участі (а.с. 42). Вивчивши матеріали справи та дослідивши докази в їх сукупності та взаємозв'язку, суд вважає що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 29.07.2010р., визнаний частково недійсним договір довічного утримання, укладений 04 червня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] і [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Верхньодніпровського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі №856 в розмірі передачі права власності на ? частки 23/50 частки домоволодіння-квартиру [ADDRESS]; визнано за [PERSON] право власності на 23/100 частини домоволодіння, а саме квартири [ADDRESS] (а.с.33-35). Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 лютого 2011 року, апеляційні скарги [PERSON] і [PERSON] - відхилені; Рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 29 липня 2010 року залишено без змін (а.с. 31-32). Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, судом визнане право власності за [PERSON] на 23/100 частини домоволодіння, а саме квартири [ADDRESS], що відповідає встановленому способу захисту права, передбаченому ст.ст. 16, 392 ЦК України, та не підлягає доведенню в силу ст. 61 ЦПК України. 06.06.2008 року [PERSON] склав заповіт, в якому зробив розпорядження на випадок його смерті та заповідав гр. [PERSON] все майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те що спадкодавцю буде належати на день смерті і на що він за законом матиме право. Заповіт посвідчений приватним нотаріусом Верхньодніпровського нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за №575 (а.с.8). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим 16.09.2011р. виконавчим комітетом Холодіївської сільської ради П'ятихатського району Дніпропетровської області (а.с.7). Після смерті [PERSON] позивач звернувся до П'ятихатської державної нотаріальної контори та отримав Свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 22.08.2012 року, зареєстровано в реєстрі за №1-832, відповідно до якого спадщина складається з земельної ділянки, площею 20.520га, розташованої на території Дніпровської селищної ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області (а.с.9). Одночасно з цим при оформленні права на спадщину на вищезазначену частину жилого будинку до П'ятихатської державної нотаріальної контори надійшов Лист комунального підприємства «Верхньодніпровське бюро технічної інвентаризації» від 26 вересня 2012р. за №1332, відповідно до якого зареєстровати право власності та видати витяг з реєстру прав власності на 23/100 частини житлового будинку садибного типу, який розташований за адресою: [ADDRESS], не представляється можливим в зв'язку з тим, що, зокрема, подані документи для державної реєстрації права власності не відповідають вимогам, встановленим Положенням та іншими нормативно-правовими актами (а.с.20). Відповідно до ст. ст. 1216, 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (чч. 1, 2 ст. 1220 ЦК України). Згідно зі ст.ст. 1217, 1223 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Статтею 1268 ЦК України, передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно ст.ст. 1233, 1234, 1235, 1236 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Враховуючи вищевикладене, а також те що, позивач є спадкоємцем за заповітом, прийняв спадщину та на певну частину спадщини отримав Свідоцтво про право на спадщину за заповітом; спадкодавець отримав у власність частку спірного домоволодіння відповідно до вимог діючого законодавства; заповіт не скасований та не визнаний недійсним, тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Обов'язок суду вирішити питання про розподіл судових витрат передбачений ст. ст. 214, 215 ЦПК України. При цьому суд зазначає, що норми ст. ст. 88, 214, 215 ЦПК України, носять імперативний характер та не можуть бути змінені за згодою сторін (за виключенням випадків укладання мирової угоди). Таким чином, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача судові витрати, а саме: судовий збір у розмірі 243 грн. 45 коп.

Outcome: approved