Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-07 00:00:00

30 липня 2014 року позивачка [PERSON]В, звернулась до Овідіопольського районного суду Одеської області з позовом до [PERSON] про витребування житлового будинку з чужого незаконного володіння. В подальшому в порядку ст. 31 ЦПК України змінювала свої вимоги, сформулювавши їх в остаточній редакції до [PERSON], [PERSON], [PERSON] усунути перешкоди в користуванні власністю шляхом виселення зазначених осіб з усіма проживаючими з ними особами без надання іншого жилого приміщення з жилого будинку № 54 по вул..Дукова в смт.Овідіополь Овідіопольського району Одеської області. Вселити [PERSON] до вказаного житлового будинку. В своєму позові [PERSON] зазначала, що на підставі договору довічного утримання між нею та [PERSON] від 15.10.1999 року є власником спірного будинку, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав № 14070482 від 26.06.2014 року. Однак вона не може користуватися своєю власністю, так як внаслідок низки протиправних дій з боку [PERSON] в цьому будинку мешкає і зареєстрований він зі своєю родиною, а саме дружиною [PERSON], донькою [PERSON] Представник позивача позов підтримала та з наведених підстав просила його задовольнити в повному обсязі. Відповідач та представник відповідача [PERSON] [PERSON], з позовом не згодна, вважає що [PERSON] подала позов з пропуском строку позовної давності, неодноразово змінювала підстави і предмет позову, заявила віндикаційний та негаторний позови одночасно,позивач не є власником спірного будинку, так як не здійснила реєстрацію права власності після укладення договору довічного утримання, власником будинку є [PERSON], який успадкував цей будинок за заповітом [PERSON]В, Відповідач також неодноразово заявляла клопотання про зупинення провадження по справі у зв»язку з неможливістю її розгляду до розгляду інших справ, що перебувають в цивільному та адміністративному судах різних інстанцій. В судовому засіданні відповідачка [PERSON] просила в задоволенні позову відмовити. [PERSON] [PERSON] до суду не зявилась, хоча належним чином була повідомлена про час та місце слухання справи. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі нотаріально посвідченого договору довічного утримання, укладеного 15.10.1999 р. між [PERSON] та [PERSON], остання набула в установленому законом порядку\~право власності на жилий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по вул. Дукова,54 в смт. Овідіополь Овідіопольського району Одеської області. Заочним рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 11.04.2008 року було задоволено позов [PERSON] та розірвано договір довічного утримання від 15.10.1999 року. 15.09.2008 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено та нотаріально посвідчено договір купівлі-продажу жилого будинку № 54 по вул..Дукова в смт.Овідіополь. Право власності на зазначене нерухоме майно зареєстровано Овідіопольським РБТІ 21.11.2008 року. 27.02.2009 року [PERSON] померла. Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 04.09.2009 року заочне рішення Овідіопольського районного суду від 11.04.2008 року про розірвання договору довічного утримання від 15.10.1999 року було скасовано. Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 29.07.2010 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 03.11.2010 року, в позові про розірвання договору довічного утримання було відмовлено. Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 16.08.2011 року відмовлено в позові [PERSON] про визнання недійсним договору довічного утримання від 15.10.1999 р. Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 14.12.2011 року вищезазначене рішення Овідіопольського районного суду Одеської області залишено без змін. Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 28.03.2012 року, договір купівлі-продажу жилого будинку № 54 по вул..Дукова в смт.Овідіополь від 15.09.2008 року визнаний недійсним. Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 30.05.2012 року вищезазначене рішення Овідіопольського районного суду Одеської області було скасоване, в позові [PERSON] відмовлено. Однак ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України від 26.09.2012 року було скасовано рішення Апеляційного суду Одеської області від 30.05.2012 року та залишено в силі рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 28.03.2012 року. Постановою Овідіопольського районного суду Одеської області від 20.02.2013 року було визначено противоправним та скасовано рішення виконкому Овідіопольської селищної ради № 186 від 27.05.2008 року «Про право власності [PERSON] на нерухоме майно» та Свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 15.07.20008 року ; Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 20.11.2014 року зазначена постанова залишилась без змін ; Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 26.11.2015 року постанова суду першої та ухвала апеляційної інстанції скасовані провадження по справі закрито . Згідно із ч. 3\~ст. 61 ЦПК України\~Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. 26.11.2012 року КП «Овідіопольське районне бюро технічної інвентаризації» скасувало державну реєстрацію права власності [PERSON] на жилий будинок № 54 по вул.Дукова в смт.Овідіополь. Рішенням про державну реєстрацію прав № 14070482 від 26.06.2014 року зареєстровано право власності [PERSON] Т В. на жилий будинок № 54 по вул.Дукова в смт.Овідіополь., а тому суд вважає, що позивачка [PERSON] є належним власником нерухомого майна . Весь час розгляду судових справ у судах різних інстанцій в будинку № 54 по вул.Дукова в смт.Овідіополь мешкали відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], однак після реєстрації права власності на жилий будинок [PERSON], вони на її вимогу не звільнили приміщення і продовжують мешкати в будинку без правових підстав. Відповідачі [PERSON] (код [NUMBER]) [PERSON] , [INFO], [PERSON] як члени його сімї жилого будинку [PERSON], правомірно поселились в цей будинок і набули право користування ним, але після припинення права власності [PERSON] шляхом скасування державної реєстрації права власності на жилий будинок та реєстрацію права власності на це майно позивачкою, припинилося їх\~право на користування жилим будинком, вони\~не були і не є членами сімї позивачки. За таких обставин суд приходить до висновку, що право відповідача [PERSON] як колишнього власника та членів його сімї [PERSON], [PERSON] на користування чужим майном (спірним житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч.2 статті 346 ЦК України. З огляду на сутність установлених правовідносин суд також приходить до висновку, що на ці правовідносини не поширюються норми статей 64,156 ЖК УРСР, статті 405 ЦК України. Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону від 17.07.1997 № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1959 року, Першого протоколу та протоколів № 2,№ 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб Відповідно до ч. 1\~ст. 321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Як вбачається з ч. 1\~ст. 316 ЦК України\~правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.За приписами ч. 1\~ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до\~ст. 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування, розпорядження своїм майном. Права власника житлового будинку визначені ст.383 ЦК України, яка передбачає право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. З наведених вище норм цивільного законодавства слідує, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення, позбавлення права на користування житловою площею та зняття з реєстрації місця проживання. Суд не приймає до уваги доводи відповідачки про сплив строку позовної давності на судовий захист, та мотивує це наступним. В 2008 році на підставі заочного рішення Овідіопольського районного суду від 11.04.2008 року був розірваний договір довічного утримання від 15.10.1999 року і 21.11.2008 року зареєстровано право власності на жилий будинок № 54 по вул.Дукова в смт.Овідіополь за [PERSON] З цього часу та до моменту скасування держаної реєстрації права власності [PERSON], на спірний жилий будинок а саме 26.11.2012 року, [PERSON] подавала численні позови до суду на захист своїх порушених прав, докази чого надані суду у вигляді рішень та ухвал. Позов про витребування майна з чужого незаконного володіння, а в подальшому усунення перешкод в користуванні майном шляхом виселення поданий [PERSON] 30.07.2014 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності. Доводи відповідачки щодо поєднання негаторного та віндикаційного позову також не заслуговують на увагу з огляду на змінену позовну заяву від 22.03.2016 року, в якій немає вимог про витребування житлового будинку з чужого незаконного володіння. Судом неодноразово відхилялись клопотання відповідачки про зупинення провадження у справі з огляду на пункт 33 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», згідно до якого суд зупиняє або закриває провадження у справі чи залишає заяву без розгляду з підстав, передбачених відповідно статтями 201, 202, 205, 207 ЦПК, перелік яких є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. Разом з тим підставою зупинення провадження у справі не може бути касаційне оскарження попередніх судових рішень у справі. Суд з огляду на докази, надані сторонами по справі, не вбачає існування договірних відносин між [PERSON] та [PERSON], а навпаки, з огляду на численні судові рішення за участю сторін. Незважаючи на вселення відповідачів з дозволу [PERSON] та [PERSON], в подальшому на підставі судового рішення та договору купівлі-продажу [PERSON] став власником жилого будинку, а [PERSON] була позбавлена прав власності на цей будинок, з чим вона не погодилась та, вважаючи свої права порушеними, здійснювала їх захист в судовому порядку. \~З урахуванням вищенаведених обставин, суд дійшов висновку, що права позивача мають бути захищені шляхом усунення перешкод у користуванні шляхом виселення відповідачів з жилого будинку позивача. \~У відповідності до ч. 1\~ст. 88 ЦПК, з відповідачів в рівних частках на користь позивача мають бути стягнуті документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору за подачу позову у сумі 551 грн. (а.с. 2).

Outcome: partial