Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-02 00:00:00

2 серпня 2021 року позивач звернувся до суду з позовною заявою у якій, просить суд визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS] . В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що відповідно до Свідоцтва про право на спадщину від 18 листопада 2010 року, він є власником житлового будинку [ADDRESS] . Разом з ним у вказаному будинку проживають та зареєстровані: він, його дружина [PERSON] та неповнолітня донька [PERSON] . Також, з 2010 року зареєстрований, у якості члена сім`ї, його пасинок - [PERSON] . Проте, з 2017 року відповідач, який на той час був повнолітнім, забрав свої речі та пішов проживати до жінки, з якою мав намір створити сім`ю. Зазначає, що відповідач добровільно визначив собі інше місце проживання і будинком не користується більше чотирьох років, без поважних причин. Відповідач не несе витрат по утриманню та ремонту житла, його речей у будинку немає. При цьому, перешкод у користуванні жилим приміщенням позивач відповідачу не чинив. Після виконання вимог частини шостої статті 187 ЦПК України, ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 13 серпня 2021 року відкрито провадження у цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників провадження та призначено до розгляду у судове засідання на 16 вересня 2021 року, про що сторін повідомлено у встановленому законом порядку. У судове засідання, призначене 16 вересня 2021 року сторони не з`явилися. При цьому, від позивача до суду надійшла заява про розгляд справи 16 вересня 2021 року без його участі. У зв`язку з неявкою відповідача у судове засідання та відсутністю доказів належного його повідомлення про час та місце розгляду справи, розгляд справи було відкладено на 12 листопада 2021 року. 12 листопада 2021 року розгляд справи не відбувся у зв`язку з перебуванням судді у відпустці. Наступне судове засідання призначено 3 грудня 2021 року про що повідомлено сторін. У судове засідання, призначене 3 грудня 2021 року з`явились позивач та відповідач. Позивач підтримав позовну заяву та просив її задовольнити. Пояснив суду, що відповідач є сином його дружини від попереднього шлюбу. У будинку пасинок зареєстрований з 2010 року, проте з 2017 року не проживає разом з ними та вони не спілкується. Позивач наполягає на задоволенні позову, оскільки відповідач у будинку не проживає, проте усі його боргові зобов`язання змушені вирішувати позивач та його дружина. Відповідача завжди шукають за їх місцем проживання. Зазначив, що відповідач останній раз проживав у будинку протягом тижня у лютому 2021 року, доки не знайшов роботу з проживання. Відповідач проти позову заперечив. Пояснив суду, що у 2017 році переїхав жити до дружини з якою мають спільну дитину. Разом з дружиною приїздив до батьків у гості. Після розлучення із дружиною у 2020 році, не маючи роботи з місцем проживання, з метою економії коштів та, щоб не сплачувати за оренду помешкання у хостелі, просив дозволу у позивача для проживання у будинку, оскільки на той час працював у магазині АТБ у місті Вишгороді, проте йому було відмовлено, оскільки усі були проти через його кредити, які він брав для лікування дитини. Після цього йому довелося шукати роботу з житлом у місті Києві. За весь час, що він проживав окремо, до батьків приїздив більше десяти разів, оскільки йому необхідно було взяти документи для працевлаштування, брав консервацію. Батьки не давали йому документи, оскільки вважали, що він знову буде брати кредит. У лютому 2021 року з дозволу батьків проживав у будинку протягом двох тижнів, поки шукав нову роботу з житлом, а також приїздив влітку цього року. Про намір позивача зняти його з місця реєстрації, йому не повідомляли, про розгляд справи у суді дізнався від працівника «Укрпошти», яку просив повідомляти про кореспонденцію, яка надходила на його ім`я, оскільки з нього стягуються аліменти. Зазначив, що якби йому не забороняли проживати у будинку, він працював би у місті Вишгороді, оскільки у нього є дитина та він сплачує аліменти. Стверджує, що якщо його знімуть з реєстрації у будинку - він втратить роботу. Допитаний у судовому засіданні за клопотанням позивача свідок [PERSON] , [INFO] , пояснила суду, що з позивачем перебуває у дружніх стосунках, разом працюють. З відповідачем знайомі, раніше товаришували. Їй відомо, що відповідач з 2017 року не проживає разом з батьками. Вона у будинку буває на свята, за рік приходила близько шести разів. Коли вона була у будинку, відповідача там не бачила та їй відомо, що відповідач одружився та переїхав проживати до дружини. Також вона бачила, що відповідач з дружиною приїздили в гості до батьків. Протягом 2020 - 2021 років відповідача у будинку не бачила. Щодо наявності конфліктів між позивачем та відповідачем їй не відомо. Допитаний у судовому засіданні за клопотанням позивача свідок [PERSON] , [INFO] , пояснив суду, що з позивачем перебуває у дружніх стосунках, стосунків з відповідачем не має. Повідомив суду, що відповідач не проживає у будинку з моменту свого одруження, тобто близько трьох років. Свідок буває у будинку позивача по кілька разів на тиждень та не бачив, щоб відповідач проживав там чи планував проживати. Про те, що відповідач хоче повернутися та проживати у будинку йому не відомо. Заслухавши пояснення учасників провадження, показання свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] з таких підстав. Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно із статтею 13 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як убачається із письмових доказів, [PERSON] , відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 18 листопада 2010 року, посвідченого державним нотаріусом Вишгородської районної нотаріальної контори Фоя Л.А., є власником житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується відомостями з реєстру прав власності на нерухоме майно. Згідно Акту обстеження матеріально-побутових умов проживання від 29 липня 2021 року, складеного депутатом Вишгородської міської ради Костюченком В.Т. у присутності свідків: [PERSON] та [PERSON] , за адресою [ADDRESS] , проживає [PERSON] з [PERSON] (дружина), [PERSON] (донька). Пасинок [PERSON] проживає окремо з 2017 року. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Частинами першою та другою статті 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини першої статті 156 ЖК України, з урахуванням положень частини першої статті 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Згідно із частиною другою статті 64 ЖК Української РСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Результат аналізу наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Згідно із положеннями статей 395, 401, 406 ЦК України: Речовими правами на чуже майно є: 1) право володіння; 2) право користування (сервітут); 3) право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); 4) право забудови земельної ділянки (суперфіцій). Законом можуть бути встановлені інші речові права на чуже майно. Право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. У постановах від 10 березня 2021 року у справі № 686/26093/19-ц (провадження № 61-16974св20), від 31 травня 2021 року у справі № 310/1912/19 (провадження № 61-3370св20), від 15 вересня 2021 року у справі № 643/2443/17 (провадження № 61-1731св20) Верховний Суд дійшов висновку про те, що у разі виникнення спору між власником та членами його сім`ї суд повинен врахувати, що право члена сім`ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися у відповідності з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. Звертаючись до суду з позовом, позивач, у якості правової підстави для визнання відповідача таким, що втратили право користування житлом, посилалась на те, що відповідач не проживає за місцем реєстраційного обліку понад встановлений законом строк. Предметом розгляду цієї справи є встановлення підстав проживання відповідача у будинку позивача та причини відсутності відповідача за зареєстрованим місцем проживання. Як встановлено судом, у 2010 році відповідач був зареєстрований у будинку позивача за його згодою як член сім`ї, тобто на законних підставах. З 2017 по 2020 рік відповідач проживав окремо від батьків з дружино, після розлучення з якою мав намір та вчиняв дії повернутися проживати за зареєстрованим місцем проживання, але йому чинилися перешкоди власником будинку та його мешканцями. У зв`язку з чим, відповідач змушений був підшуковувати роботу з місцем проживання та проживати за іншою адресою. У лютому 2021 році відповідач фактично проживав у будинку позивача. Згідно узагальнення практики розгляду судами цивільних справ про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом та його виселення, початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. Тимчасова відсутність наймача, членів його сім`ї не потребує згоди інших членів сім`ї. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 9 ЖК УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 61-33530св18) сформулювала правові висновки, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Велика Палата Верховного Суду вважає, що права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту, і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача. Отже, при вирішенні справи про наявність передбачених законом підстав для виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування, що за своєю суттю є позбавленням права на житло, суд у кожній конкретній справі, виходячи із принципу верховенства права, повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема, бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Суд, на підставі належним чином оцінених доказів, з урахуванням встановлених обставин і вимог, дійшов висновку про відсутність підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним жилим приміщенням, оскільки встановив, що між учасниками справи існують конфліктні відносини щодо користування будинком та вважає, установлені обставини поважними причинами непроживання відповідача у спірному житловому приміщенні, відповідач іншого постійного житла для себе не має. Частиною третьою статті 12 та частиною першою статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу(групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Установивши, що позивач не надав достатніх доказів на підтвердження того, що [PERSON] був відсутній у будинку більше року з поважних причин та йому не чинилися перешкоди для проживання, суд дійшов висновку про те, що позивач не довів заявлених позовних вимог, а тому вони не підлягають задоволенню. Відповідно до пункту 2 статті 141 ЦПК України, сплачені позивачем при подачі позовної заяви судові витрати у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Outcome: dismissed