Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-14 00:00:00

31.05.2019 року [PERSON] звернулася до суду з даним позовом мотивуючи тим, що 19.06.2012 між нею та [PERSON] був укладений Договір позики. За умовами п.1 Договору позики-1, відповідач прийняла у власність від неї 1200000,00 грн., що в еквіваленті складало 150000,00 доларів США, терміном на п`ять років, до 19.06.2017, без нарахування процентів. Також, 04.04.2014 між нею та відповідачем був укладений ще один Договір позики грошових коштів. Згідно п.1 Договору позики-2 вона передала у власність відповідача грошові кошти у сумі 981750,00 грн., що є еквівалентно 85000,00 доларів США по курсу Національного Банку України, а відповідач зобов`язалась повернути їй таку ж суму грошових коштів, без нарахування процентів у строк до 04.04.2016. Однак, станом на момент звернення до суду, відповідач не повернула отриману грошову позику за обома договорами на загальну суму, що еквівалентна 235 000,00 доларів США. Відповідно, три процента річних від простроченої суми, які відповідач зобов`язана сплатити на її користь за Договором позики від 19.06.2012 складає 8753,42 доларів США (150000,00 доларів США (заборгованість за договором позики) х 710 днів (кількість календарних днів з 20.06.2017 по 30.05.2019) х 3 % (річних) : 365 днів). Також, за Договором позики грошових коштів від 04.04.2014, три процента річних від простроченої суми, які відповідач зобов`язана сплатити на її користь складає 8041,23 доларів США (85000,00 доларів США (заборгованість за договором позики) х 1151 днів (кількість календарних днів з 05.04.2016 по 30.05.2019) х 3 % (три відсотки річних): 365 днів). Таким чином, загальний розмір трьох відсотків річних за обома договорами позики, яка підлягає стягненню з відповідача становить 16794,65 доларів США. Так, статтею 524 ЦК України встановлено, що зобов`язання має бути виражене грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Відповідно до ч.,ч. 1, 2 ст. 533 ЦК України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України. Тобто, закон передбачає обов`язкове здійснення платежів на території України в національній валюті, однак закон не забороняє використання в обчисленні розміру грошових зобов`язань іноземної валюти або інших розрахункових величин, оскільки частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Оскільки, умовами п.1 Договору позики від 19.06.2012 та п. 1 Договору позики грошових коштів від 04.04.2014 сторони визначили суму позики із зазначенням грошового еквівалента в іноземній валюті, а саме доларів США, то сума, що підлягає сплаті за вказаними зобов`язаннями, повинна бути визначена в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим, для відповідної валюти на час повернення грошових коштів, а за наявності спору у суді щодо стягнення боргу - станом на день ухвалення рішення. Аналогічно, нараховані у доларах США за вказаними зобов`язаннями три відсотки річних, також підлягають сплаті в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти станом на день ухвалення рішення у випадку наявності спору в суді. Станом на час складання позову, а саме станом на 30.05.2019, курс долара США по відношенню до гривні встановлений Національним банком України на рівні 26,6834 грн.. відповідно сума еквівалентна 16794,65 доларам США станом на 30.05.2019 становить 448138,36 грн. (26,6834 х 16794,65). Таким чином, загальний розмір заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідача станом на 30.05.2019 становить 448138,36грн. Тому, позивач просила стягнути з [PERSON] на свою користь три відсотки річних у розмірі 448138,36грн. та судові витрати у справі. 19.06.2020 року суддею Білоцерківського міськрайонного суду Київської області Кошель Л.М. було відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження. 19.07.2019 року відповідач [PERSON] подала відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що позовні вимоги не визнає з наступних підстав. 19.06.2012 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, відповідно до п. 1 якого, відповідач прийняла у власність від позивача грошові кошти у розмірі 1 200 000 (один мільйон двісті) грн., терміном на п`ять років, тобто до 19.06.2017 року, без нарахування процентів. Позивач вважає, що за договором позики від 19.06.2012 р. вона повинна сплатити 8 753,42 доларів США з наступного розрахунку: 150 000,00 доларів США (заборгованість за договором позики) х 710 днів (кількість календарних днів з 20.06.2017 р. По 30.05.2019 р.) х 3 % : 365 днів.. Однак, вона вважає, що розрахунки позивача є необґрунтованими, а позовні вимоги щодо стягнення з відповідача по договору від 19.06.2012 р. 3% річних за період з 20.06.2017 р. по 30.05.2019 р. у сумі 8 753,42 доларів США, що еквівалентно 233 571,00 грн. згідно офіційним курсом НБУ станом на 30.05.2019 р. не підлягають задоволенню. 05.06.2019 року Київським апеляційним судом у справі №357/5634/18 було винесено постанову, якою ухвалено нове рішення про стягнення заборгованості з [PERSON] на користь [PERSON] за договором позики від 19.06.2012 р. у розмірі 1 200 000,00 грн. Тому, позивач не вірно здійснював розрахунок 3% річних на 150 000 доларів США. Також, позивач невірно при розрахунку визначив кількість днів прострочення за період з 20.06.2017 р. по 30.05.2019 р. (день звернення до суду) у кількості 710 днів. Після настання дати повернення позики 19.06.2017 p., між ними була домовленість щодо відстрочення повернення коштів. В червні 2018 р. їй стало відомо про подачу позивачем позовної заяви про стягнення боргу за договором позики від 19.06.2012 р. і вона відразу запропонувала позивачу отримати борг, проте остання категорично відмовилася, оскільки отримання коштів могло б призвести до скасування заходів забезпечення позову [PERSON] , вжитих ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду від 25.05.2018 р. у справі №357/5634/18. 17.08.2018 р. позивачу було направлено Лист-звернення щодо способу повернення коштів за договорами позики від 19.06.2012 року та від 04.04.2014 року, в якому було прохання до позивача повідомити банківські реквізити для виконання відповідачем боргових зобов`язань або повідомити зручний спосіб отримання коштів. Проте, позивач повідомила, що до ухвалення судом рішення у справі №357/5634/18 банківських реквізитів не надасть та отримувати борг жодним чином, не буде. Отже, вона вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання, тому вимоги позивача про сплату 3% річних є безпідставними, оскільки позивач відмовилася прийняти належне виконання запропоноване відповідачем. Позовні вимоги щодо стягнення з неї трьох відсотків річних по договору позики від 19.06.2012 року у розмірі 8 753,42 долари США, що станом на 30.05.2019 р. становить 233 571,00 грн. є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. Крім того, при вірному застосуванні суми боргу, розрахунок трьох відсотків річних повинен був розраховуватися позивачем виходячи з наступного: 1 200 000,00 грн. (заборгованість за договором позики) х 3 % (три відсотки річних) : 100% : 365 днів х 424 днів (кількість календарних днів з 20.06.2017 р. по 17.08.2018 р.) = 41 721,00 грн. (загальна сума трьох відсотків за користування грошовими коштами за період з 20.06.2017року по 17.08.2018 року).04.04.2014 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики грошових коштів, відповідно до п. 1 якого, позивач передала у їй власність грошові кошти у сумі 981 750,00 грн., а вона зобов`язався повернути позивачу таку ж суму грошових коштів без нарахування відсотків строком до 04.04.2016 року (пункт 4 договору). З огляду на строк виконання зобов`язання, що зазначений в договорі позики від 04.04.2014 р., а саме 04.04.2016 р., позовна давність (строк у межах якого позивач [PERSON] могла звернутися до суду) з вимогою про стягнення 3% річних за договором позики від 04.04.2014 р, сплила через три роки після строку виконання основного зобов`язання, тобто з дня прострочення 05.04.2016 по 05.04.2019. Тобто, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Тому, позовна давність сплила 05.04.2019 року, а позивач звернулася з позовом до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області 31 травня 2019 р., тобто з пропуском трирічного строку позовної давності, що є підставою для відмови в позові щодо стягнення 3% річних в розмірі 8 041,23 доларів США. Тому, просила відмовити [PERSON] в частині позову про стягнення з [PERSON] трьох відсотків річних по договору позики від 19.06.2012 року у розмірі 8 753,42 долари США, що станом на 30.05.2019 р. становить 233 571,00 грн. у зв`язку з необґрунтованістю та застосувати позовну давність до вимог позивача [PERSON] про стягнення з [PERSON] трьох відсотків річних по договору позики грошових коштів від 04.04.2016 р. у розмірі 8 041,23 доларів США, що станом на 30.05.2019 р. становить 214 567,36 грн.. 29.07.2019 року позивач [PERSON] подала до суду відповідь на відзив на позовну заяву, в якій зазначила, що вона просить стягнути з відповідача три процента річних від простроченої суми, які відповідач зобов`язана сплатити за Договором позики від 19.06.2012 в розмірі 8753,42 доларів США обрахованих за період з 20.06.2017 по 30.05.2019, а також три процента річних від простроченої суми, які відповідач зобов`язана сплатити за Договором позики грошових коштів від 04.04.2014 в розмірі 7651,81 доларів США за період з 05.04.2016 по 05.04.2019. Заперечуючи проти позову, відповідач подала до суду відзив, в якому, посилаючись на норми ст. 613 ЦК України, вказує на те, що 17.08.2018 направила позивачу лист-звернення щодо способу повернення позики, який був залишений позивачем без задоволення, а відтак вважає, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання, тому розрахунок трьох відсотків річних має розраховуватись за період з 20.06.2017 по 17.08.2018. Однак, позивач заперечує проти вказаних доводів, оскільки вони не ґрунтуються на матеріалах справи та є безпідставними. Так, за змістом ч. 4 ст. 613 ЦК України боржник за грошовим зобов`язанням не сплачує проценти за час прострочення кредитора, тобто у випадку, якщо кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку. Якщо боржник доведе, що не виконав грошового зобов`язання через прострочення кредитора, він звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 625 ЦК України, оскільки порушення грошового зобов`язання у вигляді його прострочення боржником не настало і в такому разі вважається, що виконання зобов`язання відстрочено на час прострочення кредитора (частина друга статті 613 цього Кодексу). Однак, в матеріалах справи відсутні належні та достатні докази того, що відповідачем на адресу позивача 17.08.2018 направлявся доданий до відзиву лист-звернення, відповідачем не доведено належними та достатніми доказами тих обставин, що він пропонував повернути позику, як і не доведено факт відмови позивача прийняти належне виконання відповідачем своїх грошових зобов`язань, чи наявності перешкод для їх належного виконання, що є основним критерієм у застосуванні статті 613 ЦК України. Заперечуючи проти позову в частині стягнення трьох відсотків річних за договором позики грошових коштів від 04.04.2014 в розмірі 7651,81 доларів США, обрахованих за період з 05.04.2016 по 05.04.2019, відповідач вказує на сплив строку позовної давності, яка як вважає відповідач, сплила через три роки після строку виконання основного зобов`язання, тобто з дня прострочення 05.04.2016 по 05.04.2019. Однак, такі доводи відповідача не ґрунтуються на нормах матеріального права та є безпідставними виходячи з наступного. Вимоги про стягнення грошових коштів передбачених ст. 625 ЦК України не є додатковими вимогами, в розумінні ст. 266 ЦК України, а тому закінчення перебігу строку позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення строку позовної давності за вимогою про стягнення 3% річних та інфляційних витрат. Стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливо до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову. З огляду на викладене, вона має право на стягнення 3% річних та інфляційних витрат за три роки, які передували моменту звернення з позовною заявою до суду (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26.10.2018 по справі №922/4099/17 та у постанові Верховного Суду України від 26.04.2017 по справі №31-522гс16). Таким чином, посилання відповідача на те, що строк позовної давності до вимог позивача про стягнення 3% річних сплив є необґрунтованими. 30.07.2019 року суддею Білоцерківського міськрайонного суду Київської області Кошель Л.М. було зупинено провадження у даній справі до вирішення касаційної скарги [PERSON] на постанову Київського апеляційного суду від 05.06.2019 року у справі №357/5634/18-ц. 06.08.2019 року представник відповідача, адвокат Гончар Л.В., подала до суду заперечення на відповідь на відзив, в якому зазначила, що на спростування тверджень позивача, відповідачем надається копія фіскального чеку від 17.08.2018 р. щодо відправлення листа [PERSON] №0209108053131. Лист-звернення щодо способу повернення коштів за договорами позики від 19.06.2012 року та від 04.04.2014 року, що був направлений позивачу 17.08.2018 р. згідно інформації пошуку поштових відправлень (Укрпошта), був отриманий позивачем 03.09.2018 р. Твердження позивача, що відповідач не пропонував повернути позику спростовуються змістом Листа-звернення щодо способу повернення коштів за договорами позики від 19.06.2012 року та від 04.04.2014 року в якому відповідач просив повідомити про зручні варіанти отримання коштів, або повідомити банківські реквізити для перерахунку коштів або уповноважити особу для отримання боргу готівкою. Крім цього, 09.01.2019 р. адвокату Батурі П.О., який представляв інтереси позивача у справі №357/5634/18 про стягнення боргу на електронну адресу було направлено мирову угоду, проте позивач відмовилась її підписувати та отримувати кошти. Під час розгляду справи №357/5634/18 Київським апеляційним судом, відповідач надсилала до суду клопотання про надання дозволу на внесення коштів на депозитний рахунок та заявляла дане клопотання в судовому засіданні, проте судом було відмовлено в задоволенні клопотання. Крім цього, повторно 24.06.2019 р. позивачу було направлено Лист-звернення щодо способу повернення коштів за договорами позики від 19.06.2012 року та від 04.04.2014 року. Відповіддю від 17.07.2019 р., позивач відмовилась в отриманні коштів. Тому, відповідачем доведено, що позивач відмовляється по даний час отримувати кошти від відповідача та чинить перешкоди у виконанні грошового зобов`язання. В свою чергу відповідач вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання, тому вимоги позивача про сплату 3% річних є безпідставними. Та відмова кредитора від запропонованого боржником виконання договору може мати місце лише тоді, коли кредитор може прийняти виконання від боржника, однак з суб`єктивних причин відмовляється це зробити. У відповіді на відзив, позивач зазначає, що стягнення 3% річних можливо до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується 3 роками, які передували подачі позову. Твердження позивача не відповідають нормам матеріального права та не узгоджуються із правовими висновками Верховного Суду щодо застосування статті 625 ЦК України у взаємозв`язку з положеннями глави 19 ЦК України. Так, за змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України). Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України). Нарахування, передбачені цією статтею, входять до складу грошового зобов`язання і за своєю правовою природою є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення такого зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні майнових втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору. Разом із тим, глава 19 ЦК України містить положення про позовну давність. Стаття 256 ЦК України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Оскільки зміст статей 257, 261, 267, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що трирічна позовна давність до вимог про стягнення 3 % річних починається з дня, коли кредитор дізнався про порушення грошового зобов`язання боржником. В розумінні положення ч. 1 ст. 1049 ЦК України, договір позики грошових коштів від 04.04.2014 р. містить умови щодо строку повернення позики, а саме до 04.04.2016 р. Позивач звернулася з позовом до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області 31.05.2019 р. з пропуском трирічного строку позовної давності, що є підставою для відмови в позові щодо стягнення 3% річних в розмірі 8 041,23 долари США.

Outcome: partial