Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-04 00:00:00

29 квітня 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати за ним право власності на земельну ділянку та майновий пай в порядку спадкування за законом після смерті бабусі [PERSON] В обґрунтування вимог зазначив, що на момент смерті бабусі, яка померла [INFO], позивач проживав з нею, отже фактично вступив у спадщину, що складається з земельної ділянки площею 5,20га, розташованої на території Нерушайської сільської ради, та майнового паю у колективному сільськогосподарському підприємстві ім.Шевченка. У передбачений законом строк позивач звернувся до приватного нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, який відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв'язку із відсутністю правовстановлюючого документа на земельну ділянку та пропуском встановленого законом шестимісячного строку для прийняття спадщини. Посилаючись на неможливість оформити спадкові права у позасудовому порядку, оскільки оригінали правовстановлюючих документів ним втрачені, [PERSON] вважає, що є підстави для визнання за ним права власності на земельну ділянку та пай. Позивач та його представник, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилися. Представник позивача надав заяву, в якій позовні вимоги підтримав та просив розглядати справу без його участі. Представник Нерушайської сільської ради, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився. Надав заяву, в якій позов визнав, просив розглядати справу без його участі. Перевіривши матеріали справи, допитавши свідків та дослідивши наявні письмові докази, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню з огляду на таке. З матеріалів справи вбачається, що [INFO] померла [PERSON], яка є рідною бабусею позивача (а.с.а.с.4,5,29). Судом встановлено, що спадкодавцю, на підставі Державного акта на право приватної власності на землю серії [NUMBER], виданого 07.07.2004року, належала земельна ділянка площею 5,20га, розташована на території Нерушайської сільської ради (а.с.7). З правовстановлюючого документа на землю слідує, що згадану земельну ділянку передано [PERSON] на підставі розпорядження Татарбунарської районної державної адміністрації від 22.12.2003року №496/А-2003 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Крім того, згідно зі свідоцтвом про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (далі - КСП) серії [NUMBER], виданого 05.06.2002року, померла мала право на пайовий фонд майна колективного сільськогосподарського підприємства ім.Шевченка, визначений у розмірі 2168грн. або 0,0901% (а.с.9). З довідки зі Спадкового реєстру від 20.05.2015року №40443066 слідує, що інформація про реєстрацію спадкової справи після смерті [PERSON] відсутня (а.с.37). З матеріалів справи також вбачається, що на момент смерті [PERSON], [INFO], була зареєстрована та проживала за адресою: [ADDRESS]. Крім неї у будинку проживав онук померлої - [PERSON], [INFO] (а.с.а.с.28,43). Листом відділу Держземагенства у Татарбунарському районі Одеської області від 06.05.2015року №19-1526-0.13-913/2-15 [PERSON] поінформовано, що у зв'язку із змінами в законодавстві повноваження щодо реєстрації права власності на земельні ділянки передано органам Міністерства юстиції України, тому можливості видати позивачу дублікат державного акта на право приватної власності на землю немає (а.с.30). В судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON], які проживають по сусідству з домоволодінням [PERSON] дали показання, з яких слідує, що [PERSON] тривалий час, в тому числі і на момент її смерті, проживав разом зі своєю бабусею, допомагав їй у веденні господарства, доглядав за нею, оскільки остання через похилий вік потребувала такої допомоги. Вирішуючи спір, що виник зі спадкових правовідносин, суд виходить з такого. Частиною 1 статті 16 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, окрім іншого, визнання права (п.1 ч.2 ст.16 ЦК). Спадкуванням, згідно зі ст.1216 Цивільного кодексу України, є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК). За ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення (ч.1 ст.1225 ЦК). Відповідно до ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Частиною 3 ст.1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець , який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно зі ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини та відмови від її прийняття встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом зазначеного вище строку. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини (ч.1 ст.1273 ЦК). З наведеного слідує, що оскільки позивач постійно проживав зі своєю бабусею на момент її смерті, у встановлений законом строк заяву до нотаріуса про відмову від прийняття спадщини не подавав, він вважається таким, що прийняв спадщину Крім того, постановою Кабінету Міністрів України від 02.04.2002 року № 449 (втратила чинність на підставі постанови КМУ від 03.06.2013року №483) було затверджено форму державного акта на право власності на землю. Державний акт вказаної форми видавався як фізичним, так і юридичним особам державними органами земельних ресурсів при місцевих державних адміністраціях або органах місцевого самоврядування, підписувався головою місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування, а також начальником державного органу земельних ресурсів. Відповідно до ст.125 Земельного кодексу (далі ЗК) України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Згідно зі ст.126 ЗК України (в редакції, що діяла до 01 січня 2013 року) право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. З 01 січня 2013 року право власності на земельну ділянку посвідчується на загальних підставах посвідчення права власності на об'єкти нерухомого майна, передбачених Законом України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень», тобто свідоцтвом про право власності, що видає державний реєстратор прав з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до пп.пп. 9, 10 п. 37 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013року №868 документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, є, зокрема, державний акт на право приватної власності на землю, державний акт на право власності на землю, державний акт на право власності на земельну ділянку або державний акт на право постійного користування землею або рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. З урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК України власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Зазначене узгоджується з позицією, висловленою Пленумом Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 37 постанови №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист прав власності та інших речових прав». Як вбачається з матеріалів справи, право власності позивача як спадкоємця не визнається, а відтак підлягає захисту в судовому порядку. Слід також взяти до уваги, що відповідно до п.14 Порядку визначення розмірів майнових паїв членів колективних сільськогосподарських підприємств та їх документального посвідчення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2001 року №177, нові свідоцтва у разі набуття у власність майнового паю в порядку спадкування видаються сільською, селищною або міською радою після отримання органом місцевого самоврядування від заявника копії свідоцтва про право на спадщину та попереднього свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства. З урахуванням того, що позивач вважається таким, що прийняв спадщину, не має оригіналів правовстановлюючих документів та не може за чинним законодавством отримати їхні дублікати, відтак, позбавлений можливості оформити у позасудовому порядку спадкові права на земельну ділянку та пай, право на які набула його бабуся за життя, суд доходить висновку про те, що є підстави для визнання за [PERSON] в порядку спадкування за законом права власності на зазначені земельну ділянку та майновий пай. З огляду на викладене,

Outcome: approved