Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-26 00:00:00

29.10.2015 року [PERSON], [PERSON] звернулися до суду з вказаною позовною заявою, в якій просять визнати незаконними та недійсними і скасувати: розпорядження №39 від 22.09.1996 року органу приватизації [PERSON] сільської Ради народних депутатів Шаргородського району Вінницької області про передачу у власність [PERSON] та членам її сімї [PERSON], [PERSON] та [PERSON] квартири [ADDRESS]; свідоцтво про право власності на житло, видане органом приватизації [PERSON] сільською Радою народних депутатів Шаргородського району Вінницької області від 11.03.1997 року на підставі розпорядження від 22.09.1996 року №39 про те, що квартира за адресою с. Мурафа Шаргородського району Вінницької області по вул. Молодіжна, 4/1, загальною площею 62,4 кв.м. дійсно належить на праві спільної власності [PERSON] та членам її сімї. Мотивуючи позовні вимоги позивачі зазначили, що з березня 1982 року по вересень 1996 року вони проживали в [INFO], зокрема з 1985 року у квартирі [ADDRESS], яку їхня мати [PERSON] отримала, працюючи в лікарні. У серпні 1996 року вони виїхали з с. Мурафа, та по даний час не поверталися туди на тимчасове чи постійне проживання, а 08.08.1996 року та 12.09.1996 року виписались з квартири [ADDRESS]. На початку 2015 року вони дізналися, що в період з вересня 1996 року по березень 1997 року їх, без відома та участі, було включено в приватизацію квартири по вул. Молодіжна, 4/1, проведену згідно з розпорядженням №39 органу приватизації від 22.09.1996 року, у якій на той час проживали тільки відповідачі [PERSON] та [PERSON] На підставі розпорядження 11.03.1997 року [PERSON] сільською Радою народних депутатів видано свідоцтво про право власності на житло, яким засвідчено, що квартира дійсно належить на праві приватної спільної (сумісної або часткової) власності [PERSON] та членам її сімї [PERSON], [PERSON] та [PERSON] У свідоцтві зазначено, що квартира приватизована згідно з ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду»; загальна площа квартири 62,4 кв.м., вартість на момент приватизації 1092000 крб. Проте, під текстом свідоцтва відсутній підпис керівника органу приватизації, його дані, печатка, що засвідчує факт видачі свідоцтва. Із штампу на звороті свідоцтва вбачається, що квартира №1 в домоволодінні №4 по вул. Молодіжна в с. Мурафа зареєстрована в Могилів-Подільському МБТІ на підставі свідоцтва про право власності [PERSON] сільської ради від 11.03.1997 року та на підставі рішення від 22.09.1996 року за №39 і записана 11.03.1997 року в реєстрову книгу за №632. Вважають що при приватизації квартири порушено законодавство, а тому приватизацію квартири [ADDRESS] у 1996-1997 роках слід вважати недійсною та незаконною, оскільки свідоцтво про право власності на житло, видане 11.03.1997 року, не підписано і не скріплено печаткою сільської ради; у ньому не зазначено, яким чином визначено право власності кожного з них спільної сумісної чи спільної часткової власності; в списках на приватизацію кожен із них записаний по батькові, як «Емілович», замість «Ємілович»; приватизаційні чеки, як на них так і на відповідачів не списувалися, тобто вони по даний час не використані, що свідчить про відсутність факту приватизації. Про порушення своїх прав на житло вони дізналися у 2015 році. Оскільки в добровільному порядку врегулювати спір не вдалося, вони змушені були звернутися із цим позовом до суду. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник, а також представник позивача [PERSON] адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримали, зсилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, надали пояснення по суті позовних вимог. Суду пояснили, що позивачі проживали і були зареєстровані у квартирі матері [PERSON] в с. Мурафа, по вул. Молодіжна, 4/1. У звязку із навчанням у 1996 році позивачі знялися із реєстрації у цій квартирі і після цього не реєструвалися за вказаною адресою ніколи. Як стало відомо позивачам у 2015 році, їх мати [PERSON] восени 1996 року розпочала процедуру приватизації квартири, оскільки с. Мурафа газифікувалося і, щоб газифікувати житло, потрібно було оформити право власності на нього. При приватизації квартири матір без відома і згоди позивачів вписала їх прізвища у приватизаційні документи, зокрема, у розпорядження про приватизацію. Пізніше, у 1997 році, [PERSON] сільською радою було видано свідоцтво про право власності, у якому співвласниками квартири зазначено їх матір [PERSON], сестру [PERSON] та позивачів [PERSON] та [PERSON] При цьому у приватизаційних документах і в свідоцтві про право власності на квартиру по батькові кожен із позивачів зазначений як «Емілович», тоді як по батькові позивачі [PERSON] та [PERSON]. Крім того, видане свідоцтво про право власності не містить підпису уповноваженої особи і печатки органу приватизації. При зясуванні підстав і обставин, при яких здійснювалася приватизація квартири №1 в будинку №4 в с. Мурафа на вул. Молодіжна, позивачами було встановлено, що приватизаційні чеки під час приватизації квартири не використовувалися, документація про приватизацію в сільській раді та в архівній установі відсутня, технічна документація на житловий будинок взагалі відсутня. Проте, КП «Могилів-Подільське МБТІ» зареєструвало право власності позивачів на частку квартири [ADDRESS] без законних на те підстав. Права позивачів на житло порушені при проведенні приватизації означеної квартири. З наведених підстав просять позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] сільської ради Шаргородського району Вінницької області сільський голова [PERSON] в судовому засіданні 19.11.2015 року позовні вимоги щодо порушення вимог закону і житлових прав [PERSON] та [PERSON] при приватизації квартири [ADDRESS] визнав. Суду пояснив, що будинок №4 по вул. Молодіжна в с. Мурафа Шаргородського району Вінницької області був збудований для працівників освіти і медицини. [PERSON], матір позивачів, була лікарем, працювала у місцевій лікарні, тому їй було виділено квартиру №1 для проживання із сімєю. В 1995-1996 роках проводилася газифікація села, тому будинок №4 підлягав газифікації. Враховуючи, що в місцевому бюджеті коштів на оплату газифікації будинку не було, то його мешканцям було запропоновано газифікувати квартири самостійно, для чого спочатку потрібно їх приватизувати. [PERSON] розпочала процедуру приватизації у 1996 році, а в 1997 році отримала свідоцтво про право власності. [PERSON] сільська рада була органом приватизації, який здійснював приватизацію квартири та видав свідоцтво. З невідомих для нього причин в свідоцтві про право власності зазначено позивачів, які на той час у квартирі не проживали, зареєстровані не були і права на приватизацію не мали. До того ж, по батькові позивачів в цьому свідоцтві зазначено невірно. Приватизація була здійснена формально, оскільки приватизаційні чеки позивачів та відповідачів не погашені. Оригінали документів про приватизацію квартири у сільській раді відсутні. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] визнала, щодо задоволення позову не заперечувала. Суду пояснила, що працювала лікарем у [PERSON] лікарні Шаргородського району і їй державою було виділено квартиру №1 у новозбудованому будинку №4 по вул. Молодіжна в с. Мурафа для проживання її та членів сімї. До 1996 року вона в квартирі проживала з дітьми [PERSON], [PERSON], [PERSON]. У 1996 році її сини [PERSON] та [PERSON] вступили на навчання і виїхали з квартири, знявшись із реєстраційного обліку, так як були зареєстровані за місцем навчання. Восени 1996 року вона дізналася від своїх сусідів про необхідність приватизації квартири, оскільки проводилася газифікація села і будинок, в якому вона проживала, підлягав газифікації, проте, через відсутність свідоцтва про право власності на квартиру їй відмовляли у газифікації квартири. Для приватизації квартири вона звернулася в [PERSON] сільську раду 22.09.1996 року, де написала заяву про приватизацію квартири і де їй видали розпорядження про приватизацію, в якому вона власноручно записала своє прізвище, імя, по батькові, адресу квартири та п. №1 прохання про приватизацію квартири. Дата і номер розпорядження були проставлені працівником сільської ради. Після цього, у березні 1997 року їй видали в [PERSON] сільській раді свідоцтво про право власності на квартиру, у яке, крім неї, були вписані її діти, в тому числі позивачі, які вже на 1996 рік не проживали з нею. При цьому, по батькові вони були записані невірно, свідоцтво не було засвідчено печаткою органу приватизації та підписом посадової особи, проте, вона цьому значення на той час не надала. Газифікація квартири була проведена і вона не зверталася в сільську раду для усунення помилок в свідоцтві про право власності. Тепер вона дізналася, що житлові права позивачів порушені при проведенні приватизації, тому не заперечує щодо задоволення позову. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні 19.11.2015 року позов [PERSON] та [PERSON] визнала, не заперечувала щодо його задоволення. Суду пояснила, що про приватизацію квартири [ADDRESS] їй нічого не було відомо. Тепер вона дізналася, що при проведенні приватизації порушені житлові права її братів позивачів у справі. Так як приватизація квартир проведена формально, з порушеннями законодавства, то вважає, що позов підлягає задоволенню. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Реєстраційної служби Шаргородського РУЮ Вінницької області в судове засідання не з'явився. Від начальника РС Шаргородського РУЮ Вінницької області [PERSON] до суду надійшла заява про розгляд справи у відсутності представника Реєстраційної служби (а.с.39). Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, КП «Могилів Подільське МБТІ» в судове засідання не з'явився. Начальник КП МБТІ подав заяву про розгляд справи у відсутності представника підприємства, при розгляді позову покладається на вирішення суду (а.с.58). Вирішуючи спір суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] як наймач, проживала в [INFO]. Разом із наймачем в квартирі проживали члени її сімї: діти [PERSON], та [PERSON] і [PERSON] до 1996 року, що вбачається із свідоцтв про народження дітей (а.с.61, 62). Зокрема, позивач [PERSON] був зареєстрований в [INFO] з 20.05.1996 року, а знятий з реєстраційного обліку 12.09.1996 року в м. Дніпропетровськ, де був зареєстрований з 24.10.1996 року по 01.07.2001 року, що підтверджується відповідними записами у паспорті (а.с.63-64). Позивач [PERSON] був зареєстрований в [INFO] з 24.06.1996 року, а знятий з реєстраційного обліку 08.08.1996 року в м. Дніпропетровськ, де був зареєстрований з 24.10.1996 року до 01.07.2001 року, що підтверджується відповідними записами у паспорті (а.с.65-66). [PERSON] (після одруження [PERSON]) І.Е. була зареєстрована в [INFO] з 24.04.2001 року по 22.07.2009 року, що підтверджується відповідними записами у паспорті (а.с.54). Вказаний факт підтверджується також записами в погосподарській книзі [PERSON] сільської ради за 1996-2000 роки (а.с.19-20). Установлено, що на підставі розпорядження від 22.09.1996 року за №39 органу приватизації [PERSON] сільської ради задоволено заяву [PERSON], наймача квартири [ADDRESS], про приватизацію цієї квартири, яка нею використовується, і передано їй вказану квартиру у приватну власність (а.с.15). Розпорядження містить підпис керівника органу приватизації та засвідчене печаткою [PERSON] сільської Ради народних депутатів. Також, судом встановлено, що 11.03.1997 року органом приватизації [PERSON] сільською радою на підставі розпорядження органу приватизації за №39 від 22.09.1996 року, видано свідоцтво на право власності на житло, згідно з яким квартира [ADDRESS] належить на праві приватної, спільної (сумісної або часткової) власності сімї у складі чотирьох осіб [PERSON] та членам її сімї: [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.16). Із означеного свідоцтва вбачається, що квартира приватизована на підставі ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду». Крім того, судом встановлено, що свідоцтво на право власності на житло від 11.03.1997 року не містить підпису керівника органу приватизації та не засвідчене печаткою органу приватизації (а.с.16), проте, квартира [ADDRESS] зареєстрована в [PERSON] сільській Раді народних депутатів і записана в реєстрову книгу за №39, а також, 11.03.1997 року зареєстрована Могилів-Подільським бюро технічної інвентаризації і записана в реєстрову книгу за №632 (а.с.16, на звороті). Технічний паспорт на означену квартиру видано на імя тільки [PERSON] (а.с.17-18). До того ж, судом встановлено, що означене свідоцтво на право власності на житло від 11.03.1997 року не відповідає розпорядженню органу приватизації від 22.09.1996 року за №39, оскільки розпорядженням задоволено заяву [PERSON] про передачу саме їй у приватну власність квартири [ADDRESS], як наймачу вказаної квартири. При цьому, відомості про передачу у приватну власність означеної квартири [PERSON], [PERSON], [PERSON] в розпорядженні відсутні. Крім того, як встановлено судом, [PERSON] та [PERSON] взагалі на час приватизації означеної квартири в ній, а також в с. Мурафа, не проживали і не були зареєстровані. Оскільки судом встановлено, що правовідносини по приватизації квартири виникли у 1996 році і діяли до 1997 року, тобто до часу отримання свідоцтва на право власності на житло, що видане органом приватизації, тобто діяли у період дії ЦК УРСР (в ред. 1963 року), то, згідно з п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в ред. 2003 року, ці правовідносини регулюються ЦК УРСР. Згідно із ст.17 ЦК УРСР, місцем проживання визнається те місце, де громадянин постійно або переважно проживає. Місцем проживання неповнолітніх, що не досягли пятнадцяти років, або громадян, які перебувають під опікою, визнається місце проживання їх батьків (усиновителів) або опікунів. На момент приватизації квартири [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON], які в ній, а також в с. Мурафа, не проживали і не були зареєстровані, місцем проживання яких, відповідно до відміток в паспорті визначено м. Дніпропетровськ, не могли приймати участь у приватизації квартири. До того ж, своє волевиявлення вони на участь у приватизації квартири не висловлювали, хоча і були правоздатними та дієздатними, в силу вимог ст.ст.9, 10, 11 ЦК УРСР. Таким чином, орган приватизації з невідомих причин, в порушення вимог норм ст.ст.9-11, 17 діючого в той час ЦК УРСР та вимог ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», включив позивачів [PERSON] та [PERSON] в склад осіб, що мають право на приватизацію квартири та у свідоцтво про права власності на житло. До того ж, судом встановлено, що в порушення вимог ст.4 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», житлові (приватизаційні) чеки при приватизації квартири [ADDRESS] особами, на імя яких органом приватизації 11.03.1997 року було видано свідоцтво на право власності на житло [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] не використовувалися, що підтверджується довідками Шаргородського ТВБВ №10001/041 АТ «Ощадбанк» (а.с.21-24). Також, встановлено, що в свідоцтві на право власності на житло від 11.03.1997 року допущено помилки при написанні по батькові кожного з позивачів «Емілович» замість «Ємілович». В судовому засіданні оглянуто оригінали розпорядження органу приватизації [PERSON] сільської Ради народних депутатів від 22.09.1996 року за №39 та свідоцтва на право власності на житло від 11.03.1997 року, що надані відповідачкою [PERSON], проте, перевірити оригінали примірників, які зберігаються у органу приватизації, а також оригінали заяви мешканців квартири [ADDRESS] на приватизацію квартири, довідку про склад осіб, що проживали в квартирі на момент приватизації неможливо, хоча суд вживав заходів до їх витребування і огляду, оскільки, як вбачається із повідомлення відповідача [PERSON] сільської ради від 17.11.2015 року документи про приватизацію квартири в архіві сільської ради відсутні (а.с.43), до архівного відділу Шаргородської РДА вони не передавалися, що підтверджується повідомленням архівного відділу Шаргородської РДА від 26.11.2015 року (а.с.59), а також відсутні документи про технічну інвентаризацію будинку №4 по вул. Молодіжна в с. Мурафа в КП «Могилів-Подільське МБТІ», що вбачається із повідомлення від 26.11.2015 року (а.с.60). Аналіз перевірених і оцінених судом доказів переконує суд, що позивачами надані належні та допустимі докази поза розумним сумнівом незаконності приватизації квартири [ADDRESS], які не викликають сумніву у їх достовірності. До вказаного висновку суд прийшов, виходячи не тільки із вимог національного законодавства України, а і з висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 року (остаточне 17.06.2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18.01.1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства»). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «[PERSON] проти Туреччини»)». Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експерта (ч.ч.1, 2 ст.57 ЦПК України). Цивільним процесуальним законодавством України встановлено, що докази у справі повинні бути належними та допустимими. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.ч.1, 2, 3 ст. 58 ЦПК України). Таким чином, під час судового розгляду предметом доказування є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення. Обєктом оцінки судом при ухваленні рішення є як докази (фактичні дані, відомості), так і процесуальні джерела, що їх містять (показання свідків, висновки експертів, тощо). Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 року №2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і, відповідно до ст.9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом. Зокрема, у п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом. Відповідачі [PERSON], [PERSON] (дівоче прізвище [PERSON]) І.Е. та представник відповідача [PERSON] сільської ради [PERSON] в судовому засіданні позов визнали у повному обсязі. Відтак, судом встановлено порушення житлових прав позивачів при проведенні приватизації квартири [ADDRESS], які підлягають судовому захисту. Відповідно до вимог ч.4 ст.174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно з ч.3 п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Відповідно до ч.6 п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення в цивільній справі», за змістом частини 4 ст.174 ЦПК у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. Враховуючи, що відповідачами у повному обсязі визнано позовні вимоги [PERSON] та [PERSON], то суд вважає, що в даному випадку наявні всі законні підстави для ухвалення рішення про часткове задоволення позову. Встановленим судом фактам відповідають правовідносини власності, що виникають при приватизації державного житлового фонду та отриманні у власність нерухомого майна, зокрема, квартири у багатоквартирному будинку, які регулюються Конституцією України, ЦК УРСР, ЖК України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду». Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно із ст.55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обовязків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. За змістом ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого порушеного права та інтересу, зокрема, з позовом про визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових в службових осіб. Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на повагу до його приватного і сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції. Відповідно до висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у в пунктах 40, 41, 42, 44 рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02.12.2010 року (остаточне 02.03.2011 року), «згідно з\~Конвенцією поняття «житло» не\~обмежується приміщенням, яке законно займано або\~створено. Чи є\~конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на\~підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від\~фактичних обставин, а\~саме від\~наявності достатніх та\~триваючих звязків із\~конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у\~справі «Прокопович проти Росії», заява №\~58255/00, п.\~36, 2004-XI (витяги)). Втрата житла є\~найбільш крайньою формою втручання у\~право на\~повагу до\~житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від\~13 травня 2008\~р. у\~справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» ( заява №\~19009/04, п.\~50). Втручання держави є\~порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не\~переслідує законну мету, одну чи\~декілька, що\~перелічені у\~пункті 2 статті 8, не\~здійснюється «згідно із\~законом» та\~не\~може розглядатись як\~«необхідне в\~демократичному суспільстві» (див. рішення від\~18 грудня 2008\~р. у\~справі «Савіни проти України» (заява №\~39948/06, п.\~47)... Втручання у\~право на\~повагу до\~житла має бути не\~лише законним, але й\~«необхідним у\~демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із\~переслідуваною законною метою (див. рішення у\~справі «Зехентнер проти Австрії» (заява №\~20082/02, п.\~56). Концепція «житла» має першочергове значення для\~особистості людини, самовизначення, фізичної та\~моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з\~іншими, усталеного та\~безпечного місця в\~суспільстві (див. рішення від\~27 травня 2004\~р. у\~справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (заява №\~66746/01, п.\~82). Враховуючи, що\~виселення є\~серйозним втручанням у\~право особи на\~повагу до\~її\~житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в\~процесі прийняття рішення (див. рішення у\~справі «Зехентнер проти Австрії», п.\~60). Зокрема, навіть якщо законне право на\~зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у\~світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від\~9 жовтня 2007\~р. у\~справі «Станкова проти Словаччини» (заява №\~7205/02, пункти 6063; зазначене вище рішення в\~справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», п.\~50; рішення від\~15 січня 2009\~р. у\~справі «Косіч проти Хорватії» (заява №\~28261/06, пункти 2123; та\~рішення від\~22 жовтня 2009\~р. у\~справі «Пауліч проти Хорватії» (заява №\~3572/06, пункти 4245). Відсутність обґрунтування в\~судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до\~уваги при вирішенні питання, чи\~встановлено справедливий баланс заходом, що\~оскаржується (див., рішення у\~справі «Беєлер проти Італії» (заява №\~33202/96, п.\~110)». В п.3.1 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України №15-рп/2010 від 10 червня 2010 року (справа про безоплатну приватизацію житла) зазначено, що «…право людини на житло є загальновизнаним. Згідно з Конституцією України це право, як і інші конституційні права, є невідчужуваним, непорушним і рівним для всіх без будь-яких обмежень… Воно не може бути скасоване і обмежене, крім випадків, передбачених Конституцією України (ч.2 ст.22, ч. ст.64 Основного Закону України)». Відповідно до ч.3 ст.9 ЖК України, громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах передбачених законом. Зазначена норма ЖК України є загальною, оскільки відсилає до спеціального законодавства. Умови та порядок набуття фізичними особами у власність майна в результаті приватизації регулюється, зокрема, ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду». Норми цього Закону діють окремо від загальних норм цивільного законодавства, і лише у випадку, коли законами та іншими нормативно-правовими актами про приватизацію окремі відносини не врегульовані, застосовуються відповідні норми ЦК. Відповідно до преамбули ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин. Статтею 1 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» встановлено, що приватизація державного житлового фонду це відчуження квартир (будинків)… та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Відповідно до ч.1 ст.2 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», до обєктів приватизації належать, в тому числі квартири багатоквартирних будинків. Приватизація здійснюється шляхом, зокрема, безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) … (ч.1 ст.3 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду»). Приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків) … здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сімї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку)…, з обовязковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку)… Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина (ч.ч.1, 2, 3 ст.8 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду»). При приватизації державного житлового фонду громадянами використовують житлові чеки приватизаційні папери, які одержуються всіма громадянами України, що встановлено ч. 1 ст.4 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду». В п.3.3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України №15-рп/2010 від 10 червня 2010 року (справа про безоплатну приватизацію житла) зазначено, що «приватизація державного житлового фонду згідно з Законом відбувається шляхом використання всіма громадянами України приватизаційних житлових чеків. Громадянам надано право змінити цільове використання цих чеків, а тому вони можуть бути використані також для приватизації частки майна державних підприємств, земельного фонду… Зазначене положення Закону дає підстави для висновку, що приватизація державного житлового фонду не є обовязком громадян України, а є їх правом, яке повинне реалізовуватися ними на власний розсуд, на умовах, у порядку та спосіб, встановлених законом… Системний аналіз положень Закону та ЖК України дає підстави для висновку, що право громадянина України на приватизацію державного житлового фонду вважається реалізованим один раз у повному обсязі, якщо він повністю використав житловий чек та у його власність передано загальну площу житла, що не перевищує встановлену санітарну норму і, відповідно, номінальну вартість житлового чека, незалежно від того, відповідає ця площа одній квартирі (будинку) чи кільком… Таким чином тільки повне використання житлових чеків є фактом реалізації один раз права на безоплатну приватизацію житла, передбаченого пунктом 5 статті 5 Закону». Отже, право на приватизацію квартири, яка належить до державного житлового фонду, мають особи, які постійно проживають у цій квартирі. Для отримання права власності на житло особа повинна звернутися до відповідного органу приватизації з належно оформленою заявою, яка підлягає розгляду вказаним органом у строк передбачений чинним законодавством. Саме така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 11.12.2013 року у справі №6-121цс13, яка, в силу вимог ст.360-7 ЦПК України, є обовязковою для застосування судами України. Таким чином, право особи на безоплатну приватизацію є правом абсолютним, тобто таким, що залежить лише від її волі і не може бути заперечене жодною посадовою чи службовою особою. А тому актом здійснення цього права слід вважати подання заяви про приватизацію. Відповідно, така заява має трактуватися як підстава для набуття права власності на житло. Спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом (ч.11 ст.8 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду». Таким чином, аналіз перевірених і оцінених в судовому засіданні доказів, а також аналіз законодавства та практики Європейського Суду з прав людини у подібних правовідносинах, переконує суд, що розпорядження органу приватизації [PERSON] сільської Ради народних депутатів від 22.09.1996 року за №39 є незаконним та підлягає скасуванню, що в свою чергу, як наслідок, тягне за собою визнання незаконним і скасування свідоцтва на право власності на житло від 11.03.1997 року, виданого органом приватизації [PERSON] сільською Радою народних депутатів. Тому, в цій частині позов [PERSON] та [PERSON] підлягає задоволенню. Позов в частині визнання недійсними вказаних вище розпорядження органу приватизації та виданого ним свідоцтва на право власності на житло задоволенню не підлягає, так як не ґрунтується на законі і не є належним способом захисту порушеного права, встановленого п.10 ч.2 ст.16 ЦК України. До того ж, відповідно до ч.1 ст.21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом Автономної Республіки Крим, або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Таким чином позов [PERSON] та [PERSON] в частині визнання недійсними розпорядження органу приватизації та виданого ним свідоцтва на право власності на житло не підлягає задоволенню.

Outcome: partial