Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-28 00:00:00

30 листопада 2020 року [PERSON] звернулася до Пологівського районного суду Запорізької області з позовом до Комунального закладу «Пологівський обласний центр соціально-психологічної реабілітації дітей» Запорізької обласної ради, в якому просила суд постановити рішення, яким: 1) визнати наказ про припинення трудового договору №01-04/207 від 02 листопада 2020 року про звільнення з роботи [PERSON] з посади юрисконсульта комунального закладу «Пологівський обласний центр соціально-психологічної реабілітації дітей» Запорізької обласної ради незаконним та скасувати; 2) стягнути з відповідача на користь позивачки оплату за вимушений прогул з 03 листопада 2020 року; 3) визнати наказ №01-04/206 від 02 листопада 2020 року про притягнення до дисциплінарної відповідальності [PERSON] незаконним та скасувати; 4) зобов`язати відповідача у справі провести розрахунки суми оплати праці згідно законодавства 30 жовтня 2020 року та 02 листопада 2020 року як за дні соціальної відпустки; 5) поновити [PERSON] на посаді юрисконсульта комунального закладу «Пологівський обласний центр соціально-психологічної реабілітації дітей» Запорізької обласної ради; 6) стягнути з відповідача на користь позивачки моральну шкоду у розмірі п`яти мінімальних заробітних плат; 7) стягнути з відповідача на користь позивачки судові витрати, пов`язані з розглядом справи, 160,00 грн. (а.с.1-43). Ухвалою суду від 03 грудня 2020 року позовна заява [PERSON] була залишена без руху, позивачці було запропоновано усунути недоліки позову (а.с.76-77). У визначений ухвалою суду строк [PERSON] уточнила свої позовні вимоги, виклавши їх в уточненій позовній заяві. З тих самих підстав, що і в первинному позові, [PERSON] в уточненій позовній заяві просила суд постановити рішення, яким поновити її на посаді юрисконсульта комунального закладу «Пологівський обласний центр соціально-психологічної реабілітації дітей» Запорізької обласної ради (а.с.79-105). Свої уточнені позовні вимоги позивачка обґрунтовує тим, що 17 вересня 2020 року її було прийнято на посаду юрисконсульта комунального закладу «Пологівський обласний центр соціально-психологічної реабілітації дітей» Запорізької обласної ради з трьохмісячним строком випробування. Згідно поданої нею заяви вона перебувала у соціальній відпустці як мати двох дітей віком до 15 років за 2020 рік тривалістю 10 календарних днів з 20 жовтня 2020 року. Вона як фахівець в галузі права вирахувала, що до роботи вона повинна була приступити 02 листопада 2020 року, тому і вийшла на роботу саме цього дня, коли дізналася, що вона повинна вийти на роботу ще 30 жовтня 2020 року. Тоді тільки вона зрозуміла, що вона помилилася, і що вона дійсно повинна була приступити до роботи не 02 листопада 2020 року, а 30 жовтня 2020 року. В останній робочий день перед її соціальною відпусткою, а саме 19 жовтня 2020 року, їй з невідомих для неї причин керівник закладу, де вона працювала, повідомила їй, що її збираються звільняти, і примушувала підписати відповідне попередження про звільнення. Вона дуже поспішала забрати дитину з дитячого садка, і тому не підписала попередження про звільнення. Вийшовши на роботу 02 листопада 2020 року, їй стало відомо, що працівниками закладу був складений акт про те, що їй повідомлялося про майбутнє звільнення, але вона від підпису відмовилася. 02 листопада 2020 року її було звільнено з займаної посади на підставі ст.28 КЗпП України як таку, що не витримала випробування. Позивач зазначає, що вона не погоджується з тим, що вона не пройшла умови випробування, оскільки сумлінно виконувала свої обов`язки. Відповідачем у наказі про звільнення і в трудовій книжці невірно було зазначено норму закону, на підставі якої її звільнено. Крім того, письмове попередження про звільнення вона не отримала. Ухвалою суду від 15 грудня 2020 року було відкрито провадження у справі та призначено справу в порядку строщеного позовного провадження з повідомленням сторін. 04 січня 2021 року відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечується проти позовних вимог [PERSON] . В обґрунтування своєї позиції відповідачем зазначено, що під час проходження випробувального терміну [PERSON] , будучи обізнаною про свої посадові обов`язки, займалася протягом кожного робочого дня не належним виконанням своїх обов`язків, а справами, які не входили до її посадови х обов`язків. Відповідно до останнього запису в трудовій книжці логопеда закладу [PERSON] та наказу №нт201013 від 13 жовтня 2020 року, здійсненим Пологівською районною філією Запорізького обласного центру зайнятості, [PERSON] було припинено виплату допомоги по безробіттю відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття». Тому прийняття на роботу логопеда [PERSON] можливо було тільки з 15 жовтня 2020 року, оскільки 14 жовтня 2020 року припадав на святковий день. Юрисконсультом [PERSON] невірно було здійснено порядок прийому на роботу логопеда, а саме невірно зазначена була дата початку роботи працівника (13 жовтня 2020 року). У повідомленні про прийняття працівника на роботу, що додається до Державної податкової служби Пологівського району Запорізької області, невірно були сформовані заява та наказ №01-04-188 від 13 жовтня 2020 року про прийом на роботу логопеда закладу [PERSON] , розроблений юрисконсультом з кадрових питань [PERSON] . Через непослідовність дій юрисконсульта [PERSON] працівник закладу [PERSON] безоплатно пропрацювала 12 і 13 жовтня 2020 року, У зв`язку з цим провідний бухгалтер закладу [PERSON] до Держподаткової служби спрямовувала виправлене повідомлення про прийняття на роботу логопеда [PERSON] з 15 жовтня 2020 року. Табель обліку робочого часу за жовтень 2020 року, виконаний юрисконсультом [PERSON] , мав численні помилки, що знайшло підтвердження в доповідній записці провідного бухгалтера закладу [PERSON] . Табель потрібно було в терміновому порядку виправляти, приводити до вимог законодавства, щоб працівники закладу своєчасно отримали заробітну плату відповідно до відпрацьованого в жовтні 2020 року часу. Під час виконання своїх функціональних обов`язків юрисконсультом [PERSON] було допущено ряд грубих помилок в оформленні документів з кадрових питань, в результаті чого адміністрацією закладу 04 листопада 2020 року виданий був наказ про приведення у відповідність документації за період роботи юрисконсульта [PERSON] 19 жовтня 2020 року [PERSON] було вручено персональне попередження від 19 жовтня 2020 року про її звільнення за результатами випробування. Однак [PERSON] від ознайомлення та отримання попередження відмовилася, про що був складений акт про відмову працівника закладу в отриманні персонального попередження за результатам випробувального терміну, від 20 жовтня 2020 року. При відмові [PERSON] від ознайомлення і підпису попередження були присутніми секретар-діловод закладу [PERSON], юрисконсульт закладу [PERSON], провідний бухгалтер [PERSON] 30 жовтня 2020 року [PERSON] після завершення її соціальної відпустки повинна була приступити до роботи, але не вийшла на роботу без повідомлення причин, у зв`язку з чим 30 жовтня 2020 року працівниками закладу був складений акт про відсутність на робочому місці юрисконсульта [PERSON] , від підпису якого 02 листопада 2020 року [PERSON] також відмовилася. Чітких та аргументованих пояснень відсутності на роботі 30 жовтня 2020 року [PERSON] так і не надала, 02 листопада 2020 року у закладі був виданий наказ про оголошення догани юрисконсульту [PERSON] за прогул 30 жовтня 2020 року, і 02 листопада 2020 року був виданий наказ про її звільнення з посади юрисконсульта як таку, що не витримала випробування. Відповідач з посиланням на Постанову Верховного Суду від 05 грудня 2019 року у справі №522/3864/18 наполягає на тому, що розірвання трудового договору з працівником під час терміну випробування не можна визнати таким, що провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, оскільки працівник при прийнятті на роботу, даючи згоду на випробування, фактично дає згоду і на можливість розірвання з ним трудового договору, якщо протягом строку випробування буде встановлено невідповідність його роботі, на яку його прийнято». Саме тому відповідач наполягає на законності звільнення позивачки у справі саме з тим формулюванням і з тих підстав, які зазначені як в наказі про звільнення [PERSON] , так і в в записі про звільнення в її трудовій книжці. Під час звільнення [PERSON] було дотримано необхідні вимоги, передбачені Кодексом законів про працю України, що є підставою для відмови в задоволенні позову (а.с.110-118). Позивачка своїм правом щодо надання відповіді на відзив не скористалася. У судовому засіданні позивачка підтримала свої уточнені позовні вимоги з підстав, зазначених у первинному позові і в уточненій позовній заяві, та просила позов задовольнити в повному обсязі. Зазначила, що про прийомі на роботу вона не була обізнана, що приймається на роботу з випробуванням. Вона тільки при готуванні позову до суду зрозуміла, що догана за прогул 30 жовтня 2020 року винесена їй на законних підставах, тому що вона, дійсно, прорахувалася у даті виході на роботу з соціальної відпустки. Вона переконана, що її звільнили не з-за невідповідності займаній посаді, а з-за того, що вона не влаштовувала керівництво закладу і своїх колег, бо вона намагалася захищати права дітей, які перебували у центрі, від свавілля з боку педагогічних і інших працівників. Вона надавала дітям правову допомогу, а це не влаштовувало ні керівництво закладу, ні її колег. На питання суду позивачка пояснила, що вона зверталася з приводу порушень прав дітей до Пологівської районної державної адміністрації і до Запорізької обласної адміністрації, її звернення були розглянуті, їй надані відповіді, що в результаті проведених перевірок її звернення не знайшли свого підтвердження. Вона наполягає на тому, що і табель обліку робочого часу працівниками комунального закладу «Пологівський обласний центр соціально-психологічної реабілітації дітей» за жовтень 2020 року, і всі проекти наказів, які вона готувала, нею підготовлені були без серйозних помилок. Можливо, табель за жовтень 2020 року підробили, коли вона перебувала в соціальній відпустці. Вона до правоохоронних органів з приводу вчинення дій, які містять в собі ознаки кримінальних правопорушень, керівництвом і працівниками комунального закладу «Пологівський обласний центр соціально-психологічної реабілітації дітей» Запорізької обласної ради не зверталася. Після дослідження судом усних і письмових доказів у справі позивачка просила вирішити справу на розсуд суду, оскільки яке б рішення суд не ухалив, вона не зможе працювати в трудовому колективі, де були створені умови для того, щоб вона там не працювала. Керівник комунального закладу «Пологівський обласний центр соціально-психологічної реабілітації дітей» Запорізької обласної ради [PERSON], повноваження якої підтверджені копіями наказів на а.с.193, 194, у судовому засіданні позов не визнала, просила суд відмовити в його задоволенні у повному обсязі. В обґрунтування своєї позиції зазначила, що [PERSON] звільнена 02 листопада 2020 року з посади юрисконсульта комунального закладу «Пологівський обласний центр соціально-психологічної реабілітації дітей» Запорізької обласної ради у зв`язку із встановленням її невідповідності займаній посаді, на яку її прийнято протягом строку випробування, згідно ст.28 КЗпП України. Під час звільнення [PERSON] було дотримано вимоги, передбачені Кодексом законів про працю України. Під час роботи позивачки ротягом 23 робочих днів з 17 вересня 2020 року по 02 листопада 2020 року, не враховуючи соціальну відпустку з 20 жовтня 2020 року по 29 жовтня 2020 року та день прогулу 30 жовтня 2020 року, юрисконульт [PERSON] виявила неякісне виконання покладених на неї функціональних обов`язків. Рекомендації та зауваження сприймалися нею категорично. Оперативність в роботі та виконання дисципліни були відсутні. Кожного дня виникали конфлікти з працівниками закладу. Атмосфера в колективі була напружена. Неякісне виконання функціональних обов`язків, покладених на позивачку, блокувало роботу інших структурних підрозділів: бухгалтерії, юрисконсульта по роботі з дітьми, секретаря, діловода , про що свідчать доповідні записки, які надані суду. Неодноразово позивачка попереджувалася керівником закладу про те, що потрібно більш уважніше ставитися до своїх обов`язків при виданні наказів, [PERSON] пропонувалося звертатися до старших колег з приводу надання допомоги, але позивачка запевняла, що вона обізнана в усіх необхідних питаннях, і продовжувала робити помилки, які потім призвели до того, що після її звільнення керівник закладу вимушений був 04 листопада 2020 року видати наказ про приведення всіх наказів, які готувала [PERSON] , у відповідність до вимог законодавства. Отже, саме невідповідність займаній посаді призвела до звільнення [PERSON] з роботи. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона працює юрисконсультом комунального закладу «Пологівський обласний центр соціально-психологічної реабілітації дітей» Запорізької обласної ради. Вона працювала разом з [PERSON] , їх робочі столи знаходилися в одному робочому кабінеті. Свідок вела роботу з вихованцями, [PERSON] відповідала за кадрову роботу. [PERSON] , коли почала працювати, специфіки роботи не знала, тому свідок, яка пропрацювала набагато більше, хотіла допомогти їй, але всю її допомогу [PERSON] не приймала, бо чомусь вважала, що свідок хоче їй зашкодити, щоб [PERSON] все робила неправильно. Тому всі поради, роз`яснення свідка позивачка не приймала і робила все по-своєму, і робила все так, що в результаті виявилось, що вона нічого не зробила вірно. У розпорядженні [PERSON] на робочому місці були кодекси, інтернет-мережа, ноутбук, вона могла найти будь-яку інформацію щодо законів і підзаконних актів. Свідку довелося після звільнення [PERSON] переробити всі абсолютно документи, з якими працювала [PERSON] , починаючи з першого дня і закінчуючи останнім днем її роботи. Свідок говорила [PERSON] , що якщо вона не запам`ятовує, що говорить директор, треба записувати, бо і її, свідка, свого часу теж так вчили. Коли приходила директор закладу і говорила, що [PERSON] повинна зробити, а потім виходила з кабінету, по очах [PERSON] свідок бачила, що та не розуміє, що їй треба зробити. Коли свідок після звільнення [PERSON] прийняла трудові книжки працівників закладу, їй довелося до трудових книжок вносити всі накази, які були видані на той час і потребували занесенню до трудових книжок. У присутності свідка [PERSON] відмовилася підписати попередження про майбутнє звільнення. Свідок була присутньою в кабінеті директора закладу, коли [PERSON] директор сказала, що та не справляється з роботою, і що вона мала пропуск в роботі, вона навіть собі неправильно порахувала соціальну відпустку. [PERSON] не погоджувалася із зауваженнями, намагалась довести, що вона скрізь була права. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона працює логопедом комунального закладу «Пологівський обласний центр соціально-психологічної реабілітації дітей» Запорізької обласної ради. Свідок з юрисконсультом закладу [PERSON] познайомилася, коли прийшла до закладу, щоб працевлаштуватися, а [PERSON] як юрист, який відповідав за роботу з кадровх питань, займалася підготовкою документів для працевлаштування свідка. Свідку довелося декілька разів писати заяву про прийняття на роботу, бо чомусь [PERSON] спочатку не врахувала, що їй, свідку, виплата по безробіттю здійснювалася, і тому вона не могла приступити до роботи ні з 12, ні з 13 жовтня 2020 року. За наказом врешті решт вона була прийнята на рооту до закладу 15 жовтня 2020 року, а за 12 і за 13 жовтня 2020 року, хоча вона і виходила на роботу, їй не було оплачено. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона працює провідним бухгалтером комунального закладу «Пологівський обласний центр соціально-психологічної реабілітації дітей» Запорізької обласної ради. До посадових обов`язків свідка входить нарахування заробітної плати працівникам закладу, в тому числі під час перебування працівників у відпустках, на лікарняних. До посадових обов`язків юрисконсульта [PERSON] входило складання табелю обліку робочого часу всіх працівників закладу. Тому свідок і позивачка були тісно зв`язані щодо робочих питань - від правильності складання табелю залежало правильне нарахування зарплати і інших виплат працівникам закладу. У жовтні 2020 року [PERSON] склала табель обліку робочого часу за жовтень 2020 року і принесла його свідку. Свідок перевірила і зробила зауваження, що саме потрібно переробити, бо табель мав приблизно 70 відсотків помилок: в одних випадках не було зазначено, що 14 жовтня 2020 року є вихідним, бо було свято захисника Вітчизни, в інших випадках не було зазначено, що робочий день перед святковим триває на годину менше, у деяких працівників були відпустки, але їх тривалість невірно була зазначена у табелі, були помилки у написанні прізвищ працівників. [PERSON] повернулася на своє робоче місце, потім через певний час знову принесла табель свідку. Вона віднесла цей табель на затвердження директору закладу, а директор повернула табель, зазначивши, що практично 75 відсотків зауважень, які свідок зробила [PERSON] , та не усунула. Свідок вимушена була сама переробити табель, щоб працівники своєчасно і в повному обсязі отримали зарплату. Свідок підписала акт про те, що [PERSON] 19 жовтня 2020 року відмовилася одержати і підписати попередження про її звільнення, бо [PERSON] дійсно відмовилася це зробити. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона працює секретарем-діловодом в комунальному закладі «Пологівський обласний центр соціально-психологічної реабілітації дітей» Запорізької обласної ради. В посадові обов`язки юрисконсульта закладу з кадрової роботи [PERSON] входила організація кадрової роботи (прийом, звільнення, відпустки). [PERSON] виконувала свої обов`язки незадовільно, багато було допущено помилок при формуванні документів. Накази, які видаються, надходять до свідка. Тому їй відомо, що [PERSON] були допущені грубі помилки у формуванні наказу №01-04/178 про надання частини щорічної відпустки [PERSON] , у цьому наказі була зазначена підстава - заява від 28 вересня 2018 року, тобто невірно зазначений був рік; при оформленні наказу №01-04/174 про прийняття [PERSON] на роботу вона не була ознайомлена з наказом; в наказі 186 про надання частини основної щорічної відпутски [PERSON] було невірно розраховано тривалість самої відпустки, яка надана була на 10 календарних днів, а пораховано було 11 календарних днів, в цьому ж наказі була порушена структура у формуванні самого документа; у наказі №01-04/191 про надання основної щорічної відпустки [PERSON] в ознайомлення була включена працівник закладу, про яку в самому наказі не йде мова, і цей працівник був під розпис ознайомлений. Свідок все розповідала [PERSON] під час її триденного стажування в закладі, як саме виготовляються накази, які до них вимоги згідно інструкції з діловодства, [PERSON] слухала. Свідок вважала, що ніяких складнощів не буде у [PERSON] під час роботи, а виявилося, що у неї було дуже багато помилок. Суд, заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, свідків, дослідивши письмові докази, а також за клопотанням позивачки - докази, які містяться на флеш-носії, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.5 і 6 ст.263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено, що 17 вересня 2020 року [PERSON] на підставі поданої 16 вересня 2020 року заяви була прийнята на посаду юрисконсульта комунального закладу «Пологівський обласний центр соціально-психологічної реабілітації дітей» Запорізької обласної ради згідно штатному розпису по 7 тарифному розряду з посадовим окладом у розмірі 3427 грн. на місяць з 17 вересня 2020 року з випробувальним терміном три місяці, що підтверджується копєю строкового трудового договору від 16 вересня 2020 року (а.с.132), копією наказу №01-04/167 від 16 вересня 2020 року (а.с.121). Заперечення позивачки проти звільнення з тих підстав, що вона не була обізнана про те, що прийнята на роботу з випробуванням, спростовуються власноруч написаною нею заявою, в якій зазначено, що вона просить її прийняти на роботу з випробувальним терміном три місяці (а.с.120), і наказом про прийняття [PERSON] на роботу, з яким вона особисто була ознайомлена. У відповідності до копії трудової книжки [PERSON] вбачається, що вона згідно наказу №01-04/167 від 16 вересня 2020 прийнята на посаду юрисконсульта комунального закладу «Пологівський обласний центр соціально-психологічної реабілітації дітей» Запорізької обласної ради з 17 вересня 2020 року; згідно наказу №01-04/207 від 02 листопада 2020 року звільнена згідно ст.28 КЗпП України як така, що не пройшла випробувальний термін, 02 листопада 2020 року (а.с.62,зворот). Згідно ст.26 КЗпП України при укладенні трудового договору може бути обумовлене угодою сторін випробування з метою перевірки відповідності працівника роботі, яка йому доручається. Умова про випробування повинна бути застережена в наказі (розпорядженні) про прийняття на роботу. Згідно з ч.1 ст.27 КЗпП України строк випробування при прийнятті на роботу, якщо інше не встановлено законодавством України, не може перевищувати трьох місяців, а в окремих випадках, за погодженням з відповідним виборним органом первинної профспілкової організації, - шести місяців. Як встановлено судом, зазначені вимоги КЗпП України відповідачем у справі були виконані при прийомі на роботу [PERSON] . Відповідно до ч.2 ст.28 КЗпП України у разі встановлення власником або уповноваженим ним органом невідповідності працівника займаній посаді, на яку його прийнято, або виконуваній роботі він має право протягом строку випробування звільнити такого працівника, письмово попередивши його про це за три дні. Як вбачається з копій службових записок логопеда [PERSON] від 16 жовтня 2020 року; провідного бухгалтера [PERSON] від 21 жовтня 2020 року; секретаря-діловода [PERSON] від 20 жовтня 2020 року; юрисконсульта [PERSON] від 04 листопада 2020 року (а.с.133-136; 141), [PERSON] припустилася численних помилок при складанні табелю обліку робочого часу працівників закладу за жовтень 2020 року (з 46 працівників лише 13-ти вірно відображено відпрацьований час, незважаючи на рекомендації, які були надані [PERSON] при перевірці чорнового варіанту табеля провідним бухгалтером [PERSON] ); через несвоєчасну та некомпетентну роботу [PERSON] в діловодстві закладу відбуваються порушення, які полягають у несвоєчасній реєстрації документів, документоутворення не відповідяє порядку, що гальмує робочий час; були виявлені порушення вимог трудового законодавства при прийомі на роботу логопеда [PERSON] і сестри медичної з масажу [PERSON] . Про викладені в доповідних записках порушення, а також про порушення, допущені юрисконсультом [PERSON] під час складання наказів про надання частини основної щорічної відпустки [PERSON] , про надання другої частини основної щорічної відпустки [PERSON] , про надання додаткової щорічної відпустки [PERSON] , про надання додаткової щорічної відпустки [PERSON] , про надання відпустки без збереження заробітної плати [PERSON] ведеться в наказі про звільнення з роботи [PERSON] від 02 листопада 2020 року №01-04/207, згідно якого директор комунального закладу «Пологівський обласний центр соціально-психологічної реабілітації дітей» Запорізької обласної ради, звільнила [PERSON] з посади юрисконсульта 02 листопада 2020 року як таку, що не витримала випробування, згідно ст.28 КЗпП України (а.с.178-179). Наказом №01-04/206 від 02 листопада 2020 року [PERSON] оголошено догану за порушення трудової дисципліни, а саме за відсутність на роботі 30 жовтня 2020 року (а.с.177). Судом з копії персонального попередження від 19 жовтня 2020 року і копії акту про відмову працівника закладу в отриманні персонального повідомлення про результати випробувального терміну від 20 жовтня 2020 року (а.с.174, 175) встановлено, що 19 жовтня 2020 року [PERSON] було повідомлено щодо припинення її трудового договору. У присутності свідків [PERSON] ознайомилась з даним повідомленням, від підпису відмовилась, про що було складено акт про відмову у підписанні зазначеного повідомлення. Таким чином, судом встановлено що під час випробувального терміну відповідачем у справі були виявлені і документально зафіксовані численні порушення своїх посадових обов`язків юрисконсультом [PERSON] , на що неодноразово зверталася її увага як з боку керівництва, так і з боку колег, що було встановлено в результаті свідчень свідків у даній справі; при звільненні позивача на підставі ч.2 ст.28 КЗпПУ були дотримані вимоги щодо порядку звільнення, а саме попередження про звільнення за три дня в період випробувального терміну. Позивач підтвердила, що їй вручався акт про звільнення, проте вона відмовилась від підпису. Порушення порядку оголошення догани за відсутність на робочому місці судом не встановлено. Крім того, суд відзначає, що саме оголошення догани, звільнення працівника з порушенням вимог ч.3 ст.184 КЗпП України в судовому порядку не оскаржується. Закон наділяє роботодавця в період випробувального строку правом давати оцінку виконуваній роботі, оцінювати відповідність працівника посаді. А якщо буде встановлено невідповідність, роботодавець має право ініціювати розірвання трудового договору з таким працівником. В постанові від 05 грудня 2019 року по справі №522/3864/18 Верховний Суд дійшов наступного висновку: «Розірвання трудового договору з працівником під час терміну випробування не можна визнати таким, що провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, оскільки працівник при прийнятті на роботу, даючи згоду на випробування, фактично дає згоду і на можливість розірвання з ним трудового договору, якщо протягом строку випробування буде встановлено невідповідність його роботі, на яку його прийнято. Термін «невідповідність» означає, що підставою для звільнення не може бути порушення трудової дисципліни. За такі порушення працівник може бути звільнений на підставі відповідних статей КЗпП України, а не за результатами випробування. Отже, підставою для звільнення за результатами випробування може бути тільки невідповідність працівника посаді, на яку він прийнятий. При цьому вирішення питання відповідності працівника займаній посаді є правом роботодавця, який приймає таке рішення за наслідками роботи працівника в період строку випробування. Пунктом 11 частини першої статті 40 КЗпП України передбачено звільнення працівника через встановлення невідповідності працівника займаній посаді, на яку його прийнято, або виконуваній роботі протягом строку випробування. Звільнення на підставі пункту 11 статті 40 КЗпП України з урахуванням частини другої статті 28 КЗпП України має відбуватися за наступних умов; 1) встановлення власником або уповноваженим ним органом невідповідності працівника займаній посаді, на яку його прийнято, або виконуваній роботі; 2) письмове попередження працівника про звільнення за три дні; 3) звільнення проводиться протягом строку випробування. Таким, чином, оскільки відповідно до вимог статті 28 КЗпП відповідачем було встановлено невідповідність працівника займаній посаді та виконуваній роботі, позивача належним чином у встановлені строки письмово повідомлено про звільнення на підставі пункту 11 статті 40 КЗпП, звільнення відбулося в межах строку випробування». Виходячи з вимог законодавства про працю України, а також з висновку Верховного Суду, наведеного вище, суд дійшов висновку, що відповідач на законних підставах звільнив позивачку з посади юрисконсульта, зазначивши у наказі про звільнення як підставу для звільнення ст.28 ч.2 КЗпП України. Проаналізуваши добуті докази в сукупності, зокрема, пояснення свідків, посадову інструкцію юрисконсульта закладу, з якою [PERSON] була ознайомлена (а.с.130-131), та інші матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позивачкою не доведено факту її відповідності займаній посаді, а відповідачем, навпаки, доведено, що позивачкою не в повній мірі виконувалися посадові обов`язки, що може свідчити про невідповідність займаній посаді. Згідно ч.3 ст.12 та ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги є недоведеними, а тому задоволенню не підлягають. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов не підлягає задоволенню, а позивачку звільнено від сплати судового збору, суд вважає, що судові витрати слід компенсувати за рахунок держави у відповідності до ч.6 ст.141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed