Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-14 00:00:00

30.06.2016 року [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому вказувала, що 14 січня 2011 року у виконавчому комітеті Олешницької сільської ради Виноградівського району Закарпатської області зареєстровано шлюб між нею та відповідачем [PERSON], про що було зроблено актовий запис в книзі реєстрації за №1. Від даного шлюбу у них народилось двоє дітей: донька [PERSON] (21.10.2013 р.н.) та син [PERSON] (11.05.2011 р.н.). Сімейне життя в них не склалось, через відсутність взаєморозуміння та поваги один до одного, у зв'язку з чим шлюбні стосунки між ними припинені, на даний час вони проживають окремо, спільне господарство не ведеться, сім'я фактично розпалась. Після розірвання шлюбу просить залишити їй прізвище набуте у шлюбі «Ковач». Відповідач проживає окремо від дітей, матеріальної допомоги не надає, хоча має на це змогу, оскільки має дохід, хоч і нерегулярний. Аліменти на інших дітей не сплачує. У зв'язку з цим позивачка просила суд розірвати шлюб та стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітніх дітей в розмірі 1000 грн., на кожну дитину щомісячно, починаючи з дня подання позову. Позивачка в судове засідання не зявилась, подавши до суду письмову заяву, в якій просила розглянути справу за її відсутності, наполягала на задоволенні позову в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не зявився, подавши до суду письмову заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги визнав в повному обсязі. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України в разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, оскільки визнання позову відповідачем не суперечить закону, не порушує прав та інтересів інших осіб. Дослідивши наявні в справі матеріали, суд приходить до висновку про достатність підстав для задоволення позову [PERSON] Судом встановлено, що між позивачкою та відповідачем склалися сімейні правовідносини щодо розірвання шлюбу та утримання дітей, які врегульовані Сімейним кодексом України. Під час судового слідства встановлено, що дійсно між [PERSON] та [PERSON] 14 січня 2011 року укладено шлюб, про що свідчить свідоцтво про шлюб серії 1-ФМ №074818, видане виконавчим комітетом Олешницької сільської ради Виноградівського району Закарпатської області від 14.01.2011 року, й зроблений в книзі реєстрації актів запис за №1 (а.с.4). В шлюбі народилось двоє дітей: син [PERSON] (11.05.2011 р.н.), що підтверджується свідоцтвом про народження серії 1-ФМ №199043, виданим виконавчим комітетом Олешницької сільської ради Виноградівського району Закарпатської області від 27.05.2011 року, й зроблений в книзі реєстрацій актів запис №27 (а.с.5) та донька [PERSON] (21.10.2013 р.н.), що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-ФМ №272064, виданим виконавчим комітетом Олешницької сільської ради Виноградівського району Закарпатської області від 29.10.2013 року, й зроблений в книзі реєстрацій актів запис №78 (а.с.6). Також в судовому засіданні встановлено, що майновий спір між позивачем та відповідачем відсутній, спору, щодо місця проживання дітей немає, діти залишаються проживати з матір'ю. З цього приводу спір відсутній. З урахуванням зазначеного суд визнає встановленим, що між сторонами у справі подальше спільне життя неможливе, у зв'язку з чим позивачка звернулася з позовом в порядку ч.1 ст.110 Сімейного кодексу України. Саме той факт, що сторони разом не проживають, спільного господарства не ведуть, сім'я фактично розпалась, унеможливлює їх сумісне співіснування та шкодить їх інтересам та інтересам дітей. При ухваленні рішення судом враховано спільне бажання [PERSON] та [PERSON] швидше розірвати шлюб, оскільки подальші шлюбні відносини між ними є неприпустимими. Враховуючи вказане, суд вважає встановленим, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їх інтересам та інтересам дітей, що має істотне значення, у зв'язку з чим шлюб між [PERSON] та [PERSON] слід розірвати на підставі ст. 112 Сімейного кодексу України. Позивачка також просила залишити їй шлюбне прізвище «Ковач», оскільки це її право, вона бажає і надалі іменуватися прізвищем чоловіка. Відповідно до ст. 113 особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відтак, суд вважає за можливе залишити позивачці її шлюбне прізвище «Ковач», яке вона змінила при державній реєстрації шлюбу. Згідно з вимогами ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо утримання дитини, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно ст. 180 СК України, батьки повинні утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 3 ст. 181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Сімейним кодексом України, а саме в ч. 1 ст. 182, також визначено, які обставини враховуються судом при визначенні розміру аліментів, серед яких: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. В позовній заяві позивачка зазначила, що на утриманні відповідача немає інших дітей та непрацездатних батьків. Відповідач проти даного факту не заперечував, у зв'язку з чим суд не вбачає за необхідне з'ясовувати відомості про наявність на утриманні [PERSON] інших неповнолітніх дітей та непрацездатних батьків, однак враховує зазначені сторонами відомості при ухваленні рішення. Враховуючи вказані обставини, суд приходить до висновку про необхідність призначення аліментів на утримання неповнолітньої дитини відповідно до ст. 183 СК України з визначенням їх розміру у твердій грошовій сумі. При визначенні розміру аліментів судом враховані положення ч.2 ст. 182 СК України щодо мінімального розміру аліментів на одну дитину, згідно якого такий розмір не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідно віку, розмір аліментів зазначений позивачкою та відповідачем. Так, згідно ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» від 25.12.2015 року №928-VІІІ, з 1 травня 2016 року прожитковий мінімум на дітей віком до 6 років становить 1228 грн., 30 відсотків від якого становить суму в розмірі 368 грн. 40 коп. Інших обставин, які мали б істотне значення для визначення розміру аліментів на утримання неповнолітньої дитини судом не встановлено. Про них не зазначили і сторони в справі. Виходячи з того, що батьки мають рівні права та обов'язки по вихованню дітей і вони в рівній мірі відповідають за їх належне матеріальне забезпечення, суд вважає, що розмір аліментів на утримання неповнолітніх дітей, а саме: сина [PERSON] (11.05.2011 р.н.) та доньки [PERSON] (21.10.2013 р.н.), слід визначити в розмірі 1000 грн. (на кожну дитину) щомісячно з моменту подання позовної заяви до досягнення дітьми повноліття. Судові витрати у справі в частині позовних вимог про стягнення аліментів, а саме суму судового збору в розмірі 551 грн. 20 коп., які підлягають покладенню на відповідача, відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, - слід стягнути з [PERSON] на користь держави, оскільки позивачка звільнена від їх оплати. Судові витрати при розірванні шлюбу, а саме суму судового збору в розмірі 551 грн. 20 коп. відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України покласти на відповідача. При цьому розмір судового збору визначений судом на підставі Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року №3674-VI. Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд зобов'язаний допустити негайне виконання рішення про стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. При цьому судом враховано вимоги ч. 1 ст. 191 СК України, згідно якої аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved