Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-01 00:00:00

31 березня 2017 року позивач звернувся до Шосткинського міськрайонного суду Сумської області суду з позовом до [PERSON] про стягнення 25870 грн. 02 коп. заборгованості за кредитним договором від 29.06.2011 р., посилаючись на неналежне виконання відповідачем договірних зобов'язань. В свою чергу відповідач, 05.09.2018р. надав до суду відзив, в якому, заперечуючи проти позову посилався, зокрема, на порушення позивачем строку позовної давності, вважаючи при цьому 11.01.2014р.(день здійснення останнього платежу за картковим рахунком відповідача) днем коли позивач довідався про своє порушене право, а відтак, на думку відповідача, строк позовної давності в даному випадку сплинув - 11.01.2017р. При цьому, відповідач надав заяву про застосування позовної давності. Крім того, відповідач зазначив, що строк дії його картки визначений до травня 2015 року, а тому розрахунки заборгованості є значно нижчими ніж заявлено у позові. Так, за переконанням відповідача позивачем неправомірно здійснено нарахування відсотків після закінчення строку дії картки, а також до цього за збільшеною відсотковою ставкою, яка сторонами погоджена не була. Відповідач вважає, що розмір відсотків має бути розрахований за відсотковою ставкою, яка була узгоджена при укладенні кредитного договору - 20,40%. Також відповідач просив застосовувати спеціальну позовну давність до вимог в частині стягнення пені та вважав неправомірними вимоги позивача щодо стягнення штрафів, оскільки таким чином позивач нараховує пеню та штрафи за одне й те саме правопорушення, що суперечить положенням ст. 61 Конституції України. У своєму відзиві відповідач виклав розрахунок, відповідно до якого загальний розмір його заборгованості перед позивачем становить 3403 грн. 86 коп. 22.10.2018р. позивач надав до суду відповідь на відзив, в якій, спростовуючи доводи відповідача, викладені у відзиві, крім іншого, зазначив, що кредитним договором був збільшений строк загальної позовної давності до 50 років, а отже при подачі позову до суду строк позовної давності не закінчився. Також, позивач, посилаючись на неналежне виконання відповідачем зобов'язань за кредитним договором та наявність у нього простроченої заборгованості по кредиту зазначив, що зобов'язання відповідача сплатити проценти за час фактичного користування кредитними коштами у останнього виникає щомісячно та на теперішній час являється не припиненим. Крім того, позивач вважає правомірним одночасне застосування штрафу та пені як окремих видів неустойки та вважає, що це не є подвійним притягненням до відповідальності, адже характер правопорушень в даному випадку різний. З врахування викладеного, позивач просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. У судовому засіданні представник позивача на задоволенні позову наполягав, посилаючись на доводи, викладені у ньому та у заявах по суті справи. Представник відповідача проти позову заперечував, посилаючись на доводи, викладені відповідачем у відзиві на позов. Суд, заслухавши думки сторін, вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини та факти, якими обґрунтовуються вимоги, перевіривши їх доказами, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. 29.06.2011 р. ПАТ КБ «ПриватБанк» (далі по тексту Банк) та [PERSON] (Позичальник) шляхом приєднання до запропонованого Банком договору в цілому уклали кредитний договір (без номеру), у відповідності до якого відповідач отримав кредит у розмірі 2500 грн. 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20,40 % на рік та на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідно до Довідки про умови кредитування Банк нараховує відсотки за користування кредитом з розрахунку 360 календарних днів на рік. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з вимогами ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. В свою чергу, порушенням зобов'язання, відповідно до ст. 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Частина 1 ст. 612 ЦК України визначає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом, а відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. З наданого позивачем розрахунку та первинного документа - банківської виписки по рахунках [PERSON] /а.с. 4-5, 69-73/ вбачається, що відповідач належним чином не виконував своїх договірних зобов'язань з повернення тіла кредиту та сплати процентів. Аналіз наданого розрахунку заборгованості та виписок про рух коштів за картковим рахунком відповідача дає підстави для стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитом в сумі 1761 грн. 61 коп., яка обчислена станом на 19.03.2017 р. Вирішуючи питання про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості з процентів за користування кредитом у заявленому позивачем розмірі 19223 грн. 19 коп., суд вважає за необхідне зупинитись на наступному. Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За умовами договору сторони погодили річну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий на строк, що відповідає строку дії картки - до 31 травня 2015 року, який підтверджений листом Банку від 19.10.2018р., доданим до відповіді на відзив. Відтак, у межах строку кредитування до 31 травня 2015 року відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти. По закінченню цього строку, відповідач мав обов'язок незалежно від пред'явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання, однак такі вимоги в межах даної справи Банком не висуваються. З огляду на вказане, суд дійшов висновку що проценти підлягають стягненню лише в межах строку кредитування та відхиляє аргументи позивача про те, що він мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом. Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду України у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18. Також, з розрахунку розміру заборгованості вбачається, що процентна ставка з червня 2011 року по 01 вересня 2014 року включно становила 20,40%. Указана відсоткова ставка передбачена у Довідці про умови кредитування, яка підписана відповідачем, згідно з якою Базова відсоткова ставка на місяць складає 1,7 % і відповідно на рік складає - 20,4 %. За період з 02.09.2014 по 31.03.2015 включно відсоткова ставка становила 34,8%, а в період з 01.04.2015 по 19.03.2017 рік - 43,2%. Виходячи з таких ставок позивачем розрахована заборгованість за відсотками в сумі 19223 грн. 19 коп. Будь-які угоди чи інші документи, які б були підписані позивачем та відповідачем щодо зміни розміру фіксованої процентної ставки з 20,4 % до 34,8 % та з 34,8 % до 43,2 % у справі відсутні. Позивач у позові посилався на те, що Банк нараховує відсотки за користування кредитом у розмірі, встановленому Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті, з розрахунку 360 календарних днів, що підтверджується п. 2.1.1.12.6 Умов та правил надання банківських послуг. Як установлено судом вище зміст укладеного сторонами договору викладено в Анкеті позичальника та Довідці про умови кредитування, які підписано відповідачем. Анкета та Довідка підписані 29.06.2011 на час коли була установлена Базова відсоткова річна ставка за користування кредитом на рівні 20,4 %. Домовленості про право Банку в односторонньому порядку збільшувати розмір відсоткової ставки або про те, що сторони домовились про змінювану відсоткову ставку, підписані відповідачем Анкета та Довідка не містять. За загальним правилом одностороння зміна умов зобов'язання не допускається, зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525, частина 1 статті 651 ЦК України). Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку» від 12 грудня 2008 року № 661-VI (далі - Закон № 661-VI), який набрав чинності 9 січня 2009 року, положення ЦК України доповнено статтею 1056-1. Відповідно до статті 1056-1 ЦК України (у редакції на час укладення сторонами договору 29.06.2011 року) розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком, іншою фінансовою установою в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку, іншої фінансової установи змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною. Досліджуючи порядок збільшення в даному випадку Банком процентної ставки, суд звертається до абзацу 3 п.28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», у якому роз'яснено, що при вирішенні питання щодо правомірності підвищення банком чи іншою фінансовою установою процентної ставки суди також повинні розрізняти умови кредитного договору, які встановлюють односторонню зміну умов договору, від умов договору, що встановлюють погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до вимог статей 641 - 642 ЦК України або в порядку, визначеному частиною шостою статті 1056-1 ЦК України. Наприклад, не є односторонньою зміною умов договору та не суперечить статті 1056-1 ЦК України зміна розміру фіксованої процентної ставки залежно від зміни обставин кредитного ризику (неукладення договору страхування, припинення договору застави/іпотеки тощо), якщо в кредитному договорі визначено обставини, за якими застосовується інша фіксована процентна ставка, та її розмір. В укладеному між сторонами кредитному договорі не визначено обставини, за якими застосовується інша процентна ставка, та її розмір. Таким чином, суд приходить до висновку, що збільшення процентної ставки 02 вересня 2014 року та 01 квітня 2015 року здійснено кредитором в односторонньому порядку. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про безпідставність застосування позивачем при обчисленні суми процентів за користування кредитом іншої, ніж передбачено Довідкою про умови кредитування, яка підписана відповідачем ставки (20,4%), тобто - 34,8 % та 43,2 %. Нарахована сума заборгованості за процентами за ставкою 20,4% відповідно до наданого позивачем розрахунку складає 258 грн. 78 коп. (за період, з якої вона почала утворюватись до дати одностороннього збільшення процентної ставки). Вказану частину заявленої до стягнення позивачем зборгованості по процентах суд вважає обґрунтованою та такою, що підлягає стягненню з відповідача. За період з 02.09.2014 по 31.05.2015 (дата закінчення строку кредитування - строку дії картки) сума належної до стягнення з відповідача заборгованості по процентах підлягає нарахуванню на суму залишку кредиту в розмірі 1761 грн. 61 коп. також за ставкою 20,4 % і складає 273 грн. 12 коп. ((1761,61 грн. х (20,4%/360 днів=0,057%) х 272 дні (кількість днів користування кредитом за період з 01.09.2014 до 31.05.2015))/100). Отже, сума заборгованості про процентам, яка підлягає стягненню з відповідача, становить 531 грн. 90 коп. (258,78 грн. + 273,12 грн.) У відповідності до ч. 1 ст. 549, п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки -грошової суми, яку боржник повинен сплатити кредиторові у рази порушення ним зобов'язання. Згідно ч. 3 ст. 549 ЦК України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення виконання. Довідкою про умови кредитування передбачено обов'язок позичальника сплатити Банку пеню у разі виникнення прострочених зобов'язань. Таким чином, станом на 19.03.2017р. у відповідача перед Банком утворилась заборгованість за кредитом в сумі 1761 грн. 61 коп., заборгованість по процентам за користування кредитом 531 грн. 90 коп., заборгованість за пенею - 3177 грн. 12 коп., а всього заборгованість на загальну суму - 5470 грн. 63 коп. На думку суду, наявність та розмір заявленої до стягнення заборгованості відповідача перед Банком у сумі 5470 грн. 63 коп., у тому числі 3177 грн. 12 коп. пені, витікає з умов укладеної між сторонами по справі угоди, підтверджується наявними у матеріалах справи документами та не спростовано відповідачем. Разом з тим, представник відповідач подав заяву про застосування судом позовної давності до заявлених позивачем вимог та просила відмовити, у зв'язку з її спливом у задоволенні позову. Вирішуючи питання про наявність підстав для відмови у стягненні з відповідача заборгованості через пропуск позивачем строку позовної давності, суд виходить з таких мотивів. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 ЦК України). Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України). Позовна давність, установлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України). Як вже зазначалось вище, у своїх поясненнях до позову позивач наполягав на тому, що складовою частиною укладеного з відповідачем кредитного договору є Умови та правила надання банківських послуг, згідно з якими строк позовної давності за кредитним договором, щодо вимог про повернення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки (пені та штрафів) був збільшений до 50 років. (п. 1.1.7.31 Умов) Даючи оцінку таким доводам суд виходить із того, що згідно із частинами 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За таких обставин, виходячи з правового аналізу частин 1, 2 статті 207, частин 1 статті 259 ЦК України, надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг, якими установлено позовну давність тривалістю в п'ятдесят років, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, оскільки вказані Умови та правила надання банківських послуг не містять підпису позичальника. Не встановлено судом також і наявності належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови та правила надання банківських послуг розумів позичальник, підписуючи Анкету позичальника, а також те, що Умови та правила надання банківських послуг містили збільшений строк позовної давності в момент підписання Анкети позичальника, або в подальшому такі Умови та правила надання банківських послуг, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались. У підписаних відповідачем Анкеті-заяві позичальника та Довідці про умови кредитування домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності також немає. А тому відсутні підстави для застосування збільшеного строку позовної давності. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 11 березня 2015 року № 6-16 цс15, від 1 липня 2015 року 6 - 757 цс15. Доказів того, що між сторонами досягнуто домовленість про збільшення позовної давності матеріали справи не містять. З урахуванням викладеного, до спірних правовідносин підлягає застосуванню строк позовної давності, установлений законом, тобто статтями 257, 258 ЦК України. При цьому, аналізуючи умови договору та зміст наведених вище правових норм ст. 253, ч.1 ст. 261 ЦК України, суд дійшов висновку, що за договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. Указаний висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 19.03.2014 року у справі №6-14цс14. З інформації, наданої ПАТ КБ «ПриватБанк», вбачається, що відповідач отримав дві картки, термін дії останньої з них був визначений до останнього дня травня 2015 року (а.с. 157). Отже, перебіг позовної давності щодо повернення кредиту в повному обсязі почався після закінчення строку дії останньої картки, виданої відповідачу, тобто після 31 травня 2015 року. При цьому, останній платіж в сумі 22 грн. 88 коп. на погашення заборгованості за кредитом за вказаним картковим рахунком [PERSON] було вчинено 14.06.2014 року, тобто до закінчення строку дії картки, що вказує на те, що строк позовної давності, який почався після 31.05.2015 року відповідно до частини першої статті 264 ЦК України не переривався. Із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором ПАТ «КБ «ПриватБанк» звернулось до суду 31 березня 2017 року, тобто в межах трирічного строку загальної позовної давності для стягнення заборгованості за кредитом, відсотками та іншими платежами, крім тих, до яких застосується спеціальна позовна давність. Разом з тим, відповідно до ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Як вбачається з розрахунку заборгованості і банківської виписки по рахунку позичальника, строк позовної давності за зобов'язаннями зі сплати пені, нарахованої до 31.03.2016р., сплив 31.03.2017р. При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що будь-яких доказів на підтвердження дій відповідача, які свідчать про визнання відповідачем боргу, як-то повне або часткове визнання претензії позивача, часткове погашення самим боржником чи за його згодою іншою особою пені, прохання про відстрочку виконання, позивачем представлено не було. Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. З огляду на викладене, а також враховуючи, що Позичальником у процесі розгляду справи було заявлено клопотання про застосування строків позовної давності і до цих вимог, суд вважає за необхідне та правомірне відмовити позивачу у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача 1977 грн. 12 коп. пені, що була нарахована до 31.03.2016р. з підстав пропуску строку позовної давності. Вирішуючи вимоги позивача про стягнення штрафу в сумі 1708 грн. 10 коп. (штраф (фіксована частина) в розмірі 500 грн. 00 коп. і штраф (процентна складова) в сумі 1208 грн. 10 коп.), суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). Штраф був нарахований Банком з посиланням на п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг, за якими при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобов'язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити Банку штраф у розмірі 500 грн. + 5 % від суми заборгованості по кредитному ліміту з урахуванням нарахованих та прострочених процентів і комісій. Позивачем у складі заборгованості нараховано та заявлено до стягнення 3177 грн. 12 коп. пені. При цьому, позивачем також одночасно нараховано 500,00 грн. штрафу (фіксована частина), 1208 грн. 10 коп. штрафу (процентна складова) за порушення строків платежів. Указане свідчить про те, що позивачем нараховано пеню та штраф за одне й те саме правопорушення. Між тим, за положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача неустойки у вигляді штрафу. Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15. Підсумовуючи наведене, позов Банку підлягає задоволенню в частині стягнення з відповідача боргу в сумі 3493 грн. 51 коп. (заборгованість за кредитом в сумі 1761 грн. 61 коп.+ заборгованість по процентам за користування кредитом 531 грн. 90 коп.+ заборгованість за пенею 1200 грн. 00 коп.) Вирішуючи питання щодо судових витрат в справі, суд вважає правомірним покласти на відповідача понесені позивачем і документально підтверджені судові витрати пропорційно до обсягу задоволених вимог.

Outcome: partial