Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-05 00:00:00

2 квітня 2021 року, [PERSON] звернулася до суду з названим позовом, в якому просила суд, стягнути з відповідача на свою користь на утримання малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 10000 грн. щомісячно, з подальшою індексацією відповідно до Закону, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дати звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття, тобто до [INFO] , посилаючись на те, що після розірвання шлюбу між сторонами рішенням Овідіопольського райсуду Одеської області від 05.02.2019 р., яке набрало законної сили 11.03.2019 р., відповідач не бере участі у матеріальному утриманні своєї малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , яка повністю знаходиться на її утриманні, і якій, для повноцінного життя потрібне нормальне харчування, одяг, ліки, іграшки та багато інших речей, потрібних дитині для належного та гідного забезпечення життя, фізичного, соціального та духовного розвитку, однак відповідач в добровільному порядку не виконує свій батьківський обов`язок задля матеріального забезпечення своєї доньки, хоча має таку можливість, постійно працюючи за контрактом на посаді авіа-механіка в іноземній компанії «Prust Holding D.V.», в якій отримає стабільну щорічну заробітну плату у розмірі 61500 дол. США, тобто по 5125 дол. США щомісячно, має у власності нерухоме та рухоме майно. В судовому засіданні позивачка повністю підтримала свій позов, який просила задовольнити. Відповідач та його представниця в судовому засіданні частково визнали позов на суму аліментів на доньку [PERSON] , [INFO] у розмірі 1500 грн. щомісячно з подальшою індексацією відповідно до Закону, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дати звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття, тобто до [INFO] , мотивуючи це тим, що на сьогодні відповідач є безробітним та з 18.08.2021 р. перебуває на обліку в Овідіопольській районній філії ООЦЗН як безробітний, у нього на утриманні мається матір-пенсіонерка [PERSON] , 1960 р.н. та малолітній син [PERSON] , [INFO] , народжений у шлюбі з [PERSON] , шлюб з якою був зареєстрований 31.01.2020 р., у якої на утриманні від попереднього шлюбу знаходяться двоє дітей : неповнолітній син [PERSON] , [INFO] та малолітня донька [PERSON] , [INFO] , яких він утримує з огляду на перебування його дружини [PERSON] у відпустці до догляду за малолітньою дитиною з 05.08.2020 р. по 28.05.2023 р., а також, зазначаючи, що щомісяця ним добровільно і регулярно відправлялись грошові перекази на утримання своєї доньки [PERSON] , [INFO] згідно виписки з «Картки Юніора», відкритої у АТ КБ «ПриватБанк» на ім`я доньки за період з 01.01.2020 р. по 01.05.2021 р. у загальному розмірі 39700 грн., крім яких він періодично відправляв доньці поштою посилки зі шкільним приладдям, приладдям для малювання та одяг, вказуючи при цьому, що на сьогодні він неофіційно працює водієм таксі з щомісячним заробітком 8000-9000 гр. щомісячно, що не дозволяє йому сплачувати на утримання доньки аліменти у розмірі 10000 грн. щомісячно, як просить у позові позивачка та з підстав, викладених у письмову відзиві на позов (а.с. 79-109). Проти вказаних у вказаному відзиві фактів та доводів заперечувала позивачка в судовому засіданні, надіславши до суду письмову відповідь на відзив відповідача, в яких вважала позицію відповідача аморальною та такою, що не заслуговує на увагу суду (а.с. 132-174). Заслухавши думку сторін та представниці відповідача, дослідивши матеріали справи та додатково надані письмові документальні докази, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Стаття 95 ЦПК України передбачає, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» - висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду - є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 26 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - під час судового розгляду, предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до ст.ст. 8,12 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Стаття 51 Конституції України передбачає що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до ст. 121 СК України, права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому державним органом реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Статтями 141,142,150 СК України передбачено - мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Діти мають рівні права та обов`язки щодо батьків, незалежно від того, чи перебували їхні батьки у шлюбі між собою. Батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток та забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. У свою чергу, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Проживання їх окремо від дитини - не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. У відповідності з ч. 2 та 3 ст. 157 СК України, той з батьків хто проживає окремо від дитини - зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Стаття 180 СК України передбачає, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно із ст. 181 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. У разі виїзду одного з батьків за кордон на постійне проживання у державу, з якою Україна не має договору про надання правової допомоги, аліменти стягуються в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до статті 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Одночасно, стаття 183 СК України зазначає - частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Стаття 185 СК України встановлює, що той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Статтею 191 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Згідно зі ст. 192 СК України - розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Практику ЄСПЛ у сфері захисту прав дитини слід розглядати з урахуванням принципів правового статусу дитини. Виділяють принципи правового статусу дитини, які випливають з міжнародно-правових документів, перш за все, з Конвенції про права дитини 1989 р., та якими є: рівноправність дітей (ст. 2); неприпустимість будь-яких форм дискримінації (ст. 2); пріоритет інтересів дитини при вирішенні будь-якого питання, що стосується дітей, так званий принцип якнайкращого забезпечення інтересів дитини (ст. 3); принцип забезпечення захисту і турботи про благополуччя дитини (ст. 5); невід`ємність і пріоритет права на життя (на держави покладається обов`язок забезпечити їх виживання і розвиток, ст. 6); право дитини висловлювати свою думку, викладати інформацію про свої проблеми (діти мають право бути почутими, ст. 12-15); принцип збереження індивідуальності дитини (ст. 8); неприпустимість катувань та інших жорстоких, нелюдських і принижуючих гідність видів поводження і покарання (ст. 37 а); принцип відповідальності батьків за виховання і розвиток дитини (ст. 18). ЄСПЛ вказав, що п. 1 ст. 6 ЄКПЛ зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це може прийматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає із ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України № 63566/00, п. 23 ЄСПЛ від 18.07.2006 р.). Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року N 789ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. ЄКПЛ проголосила принцип верховенства права і зобов`язання договірних сторін дотримуватися прав людини. Комплекс прав, закріплених ЄКПЛ, можна розділити на дві підсистеми: 1) права, що належать кожній людині від народження (життя, свобода, особиста недоторканність); 2) права, набуті з настанням певного віку (справедливий судовий розгляд у кримінальній справі, вступ до шлюбу). Окремою підсистемою можна розглянути перелік заборон, виконання яких гарантує реалізацію прав, закріплених в ЄКПЛ (заборона дискримінації, катувань, жорстокого поводження, рабської праці). У тексті ЄКПЛ практично відсутні норми, присвячені захисту прав дітей (за винятком, наприклад, положень про особливий статус неповнолітніх у статтях 5-6), однак обсяг більшості наданих нею прав такий, що ними може користуватися будь-яка людина, незалежно від вікових або інших характеристик. У зв`язку з цим ЄСПЛ, розглядаючи справи, де мало місце порушення прав дітей, посилається на норми ЄКПЛ як базовий документ. На сьогодні наявні численні рішення ЄСПЛ щодо питань, які пов`язані із захистом прав дитини, ґрунтуються як на положеннях Європейської конвенції про захист прав людини, Загальної декларації прав людини, так і на положеннях Конвенції про права дитини. В ході огляду практики ЄСПЛ виявлено кілька типових ситуацій, де заявники не отримали адекватного правового захисту всередині своєї держави. Згідно з позицією Європейського суду з прав людини, наведеною в параграфі 33 рішення у справі «Домбо Бехеєр Б.В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B.V. v. the Netherlands», заява №14448/88), параграфі 38 рішення у справі «Анкерль проти Швейцарії» («Ankerl v. Switzerland», заява № 17748/91), принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Як наведено в параграфі 26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» (заява №7460/03), принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом (див., серед інших рішень та mutatis mutandis, «Кресс проти Франції» («Kress v. France», заява № 39594/98, п. 72); «Кайя проти Австрії» («Kaya v. Austria», заява № 54698/00, п. 28). Згідно п.п. 17,23 Постанови Пленуму ВСУ № 3 від 15.05.2006 р. «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» - розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК (2947-14). При цьому необхідно мати на увазі, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину - не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення. Розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. Так, з Постанови ВСУ від 05.02.2014 р. у справі № 6-143цс13 вбачається, що розмір аліментів, визначений рішенням суду - не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження, так як стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Крім цього, в Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.08.2018 р. у справі № 748/2340/17 зроблено висновок по застосуванню статті 199 СК України, який полягає в тому, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: походження дитини від батьків або наявність між ними іншого юридично значущого зв`язку (усиновлення); досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину). Таким чином, суд дійшов висновку, що при визначенні розміру аліментів, суд повинен прагнути не тільки зрівняльного становища платника та одержувача аліментів, а й до того, щоб одержувач, у разі їх сплати, перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Суд, аналізуючи матеріали справи, вивчивши порядок утримання дитини в одержанні аліментів, враховує в тому числі і доходи відповідача та майно, що перебуває у його власності, а також інших утриманців відповідача, беручи до уваги розмір прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, встановлений Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік». Суд встановив, що шлюб між сторонами, в якому народилася малолітня [PERSON] , [INFO] , батьком якої є відповідача - був розірваний рішенням Овідіопольського райсуду Одеської області від 05.02.2019 р., яке набрало законної сили 11.03.2019 р., і яким малолітню доньку анастасію, 2008 р.н. було залишено на виховання матері (а.с. 9,10). Ухвалою Овідіопольського райсуду Одеської області від 18.09.2020 р. була затверджена мирова угода, укладена 18.09.2020 р. між позивачкю [PERSON] та відповідачем [PERSON] , за умовами якої : квартира [ADDRESS] , загальною площею 51,3 кв.м, житловою площею 24,3 кв.м, вартістю 526830,63 грн., земельна ділянка площею 0,0600 га, з цільовим призначенням - для ведення садівництва, кадастровий номер 5123755300:02:006:0547, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , вартістю 211702,40 грн., автомобіль марки «TOYOTA» модель LAND CRUISER, 2004 року випуску, номер VIN: [NUMBER] , номерний знак: [NUMBER] , вартістю 360135,26 грн., автомобіль марки «MERCEDES-BENZ», модель VITO 112 CDI, 2001 року випуску, номер VIN: [NUMBER] , номерний знак: [NUMBER] , вартістю 130881,87 грн., грошові кошти у розмірі 2801,48 дол. США (еквівалент 78514,55 грн. - по курсу НБУ станом на 13.09.2018р.), що розміщені на банківському рахунку № [NUMBER] в АТ «Райффайзен Банк Аваль»; інше рухоме майно загальною вартістю 285870,90 грн., у тому числі: меблі загальною вартістю 165164,90 грн., побутову техніку загальною вартістю 120706 грн., сторони визнають приватною власністю відповідача [PERSON] , який в свою чергу передає у приватну власність позивачці [PERSON] квартиру під номером [ADDRESS] , загальною площею 32,1 кв.м, житловою площею 13,2 кв.м. та сплачує позивачці в якості грошової компенсації 30000 грн. Після підписання цієї мирової угоди майнові претензії сторін щодо вищевказаного майна вважаються врегульованими і сторони не мають претензій щодо фінансової частки та/чи іншого майна (рухомого/нерухомого), яке було набуте під час їх зареєстрованого шлюбу. Сторони засвідчують, що після виконання цієї мирової угоди вони не будуть мати між собою будь-яких неврегульованих майнових питань та претензій щодо майна, яке є предметом даної мирової угоди та провадження по справі закрито (а.с. 19-21). Як у позові, так і в судовому засіданні позивачка пояснювала, що з метою налагодження подальшого життя та матеріального забезпечення, 01.08.2019 р. вона разом з дитиною переїхали з смт. Великодолинське, Овідіопольського району Одеської області до м. Києва, де вони разом проживають в орендній квартирі [ADDRESS] , на яку вона щомісячно витрачає 10000 грн. на її оренду, офіційно не працює з 21.07.2020 р., перебуваючи на обліку в Солом`янській районній філії Київського МЦЗ, як безробітна (а.с. 11-17,22-25,27). При цьому, як показала в судовому засіданні позивачка, вона неофіційно працює викладачем (педагогом) української мови, займаючись приватними заняттями з дітьми, посилається на своє скрутне, нестабільне матеріальне становище, яке не дозволяє їй в повні мірі утримувати свою доньку [PERSON] , 2008 р.н., учениці 6-го класу СЗОШ № 221 Солом`янського району м. Києва, та на утримання якої вона витрачає щомісячно : на придбання продуктів харчування 4650 грн., придбання одягу в сумі 1277,50 грн., одяг для занять у школі 187,50 грн., взуття для дитини 383,33 грн., придбання шкільного приладдя 401,33 грн., товари повсякденного вжитку 463,83 грн., вказуючи про середньомісячну вартість комунальних послуг 3166,93 грн., кошти на періодичне медичне обстеження доньки 500 грн. щомісячно, кошти для шкільного фонду 100 грн. щомісячно, індивідуальні заняття з малювання в художній школі 290 грн. щомісячно, заняття з математики 1800 грн. щомісячно, англійська мова - 1800 грн. щомісячно (а.с. 28-39). Позивачка обґрунтовуючи свої позовні вимоги, посилається на задовільний матеріальний стан відповідача, який постійно працюючи за контрактом на посаді авіа-механіка в іноземній компанії «Prust Holding D.V.», отримає стабільну щорічну заробітну плату у розмірі 61500 дол. США, тобто по 5125 дол. США щомісячно, надавши суду копію контракту від 01.09.2018 р. копію історії по картковому рахунку в АТ «Райффайзен Банк Аваль», в якому був відкритий рахунок, на який перераховувалась заробітна плата відповідача, а також на довідку ГЦОСІ ДПС України про перетин відповідачем Державного Кордону України за період з 06.05.2019 р. по 19.01.2021 р. в напрямках «Стамбул-Одеса», «Одеса-Стамбул», «Стамбула-Київ», «Одеса-Дубай» (а.с. 115,158-164). Суд зауважує, що строк дії вказаного контракту відповідача від 01.09.2018 р. сплинув 31.08.2019 р., що вбачається зі змісту контракту, а перетин Державного Кордону України відповідачем датується останньою датою 19.01.2021 р. Однак, як вбачається з довідки Овідіопольської районної філії ООЦЗН від 19.08.2021 р., [PERSON] 18.08.2021 р. перебуває на обліку в як безробітний, а вищевказані грошові кошти знімалися з карткового рахунку під час спільного проживання однією сім`єю позивачка та відповідачки, що вбачається з дат зняття грошей, вказаних у вказаній довідці (а.с. 43-52,195). Будь-якими іншими даними щодо офіційного працевлаштування відповідача, суд не володіє і до суду таких даних позивачкою не надано. Суд встановив, що на утриманні відповідача мається матір-пенсіонерка [PERSON] , 1960 р.н. та малолітній син [PERSON] , [INFO] , народжений у шлюбі з [PERSON] , шлюб з якою був зареєстрований 31.01.2020 р., у якої на утриманні від попереднього шлюбу знаходяться двоє дітей : неповнолітній син [PERSON] , [INFO] та малолітня донька [PERSON] , [INFO] , яких він утримує з огляду на перебування його дружини [PERSON] у відпустці до догляду за малолітньою дитиною з 05.08.2020 р. по 28.05.2023 р. (а.с. 87-89,104-108). Також, суд з`ясував, що відповідачем в добровільному порядку регулярно відправлялись грошові перекази на утримання своєї доньки [PERSON] , [INFO] згідно виписки з «Картки Юніора», відкритої у АТ КБ «ПриватБанк» на ім`я доньки за період з 01.01.2020 р. по 01.05.2021 р. у загальному розмірі 39700 грн., крім яких він періодично відправляв доньці поштою посилки зі шкільним приладдям, приладдям для малювання та одяг (а.с. 90-103). В судовому засіданні відповідач показав суду, що на сьогодні він неофіційно працює водієм таксі з щомісячним заробітком 8000-9000 гр. щомісячно. В той же час, для визначення розміру аліментів, судом береться до уваги і той факт, що у власності відповідача на сьогодні перебуває нерухоме майно : квартира [ADDRESS] , загальною площею 51,3 кв.м, житловою площею 24,3 кв.м, земельна ділянка площею 0,0600 га, з цільовим призначенням - для ведення садівництва, кадастровий номер 5123755300:02:006:0547, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , автомобіль марки «MERCEDES-BENZ», модель VITO 112 CDI, 2001 року випуску, номер VIN: [NUMBER] , номерний знак: [NUMBER] та автомобільний причеп «Палич» д/н [NUMBER] , проти чого не заперечував відповідач та вказане нерухоме та рухоме майно було предметом спору про поділ майна подружжя між сторонами за вищевказаною ухвалою суду про затвердження мирової угоди, тобто було відомо позивачці станом на 18.09.2020 р. та будь-якого іншого нерухомого чи рухомого майна з того часу, відповідачем не придбавалось (а.с. 117). Здебільшого, позивачка надає докази своїх витрат на себе та дитину, які не відносяться до аліментів на дитину, зокрема, витрат на оренду квартири, витрат на додаткові навчання дитини у різних приватних вчителів, витрат на лікування дитини, які за своєю суттю відносяться до додаткових витрат на дитину, і які не є предметом позову в межах заявлених позовних вимог, а є предметом окремого позову, тому до уваги судом не беруться. Суд не бере до уваги як доказ значних витрат позивачки, її переїзд з дитиною до м. Києва та оренда квартири в цьому місці, так як вказане не впливає на розмір аліментів, які повинні утримуватися з відповідача, беручи до уваги, що у власності позивачка є квартира [ADDRESS] (а.с. 33-36). В порядку ст. 182 СК України, чітко визначені обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів, а саме : 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. При тому, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Таким чином, беручи до уваги вимоги практику ЄСПЛ та ЄКПЛ, вимог Законів, зокрема ст.ст. 182,183 СК України щодо обставин, які обов`язково враховуються судом при визначенні розміру аліментів, беручи до уваги вищевказані обставини і вимоги Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», яким встановлений прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років з 1 січня 2021 року - 2395 грн., з 1 липня - 2510 грн., з 1 грудня - 2618 грн., суд, оцінивши та проаналізувавши вищевказані обставини в їх сукупності, дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог, які підлягають частковому задоволенню у розмірі аліментів на дитину в сумі 4000 грн. щомісячно з подальшою індексацією відповідно до Закону, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дати звернення до суду 02.04.2021 р. і до досягнення дитиною повноліття, тобто до [INFO] . В той же час, матір дитини (позивачка) не позбавлена можливості в подальшому, в будь-якицй момент звернутися до суду з позовом про зміну розміру аліментів, що стягуються на доньку [PERSON] , 2008 р.н. у випадку зміни матеріального становища відповідача, як платника аліментів в порядку ст. 192 СК України, якою встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

Outcome: partial