Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-24 00:00:00

29 липня 2015 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на її користь вихідну допомогу у розмірі 1 218 грн. та компенсацію на невикористану відпустку у розмірі 558,25 грн., що в загальній сумі становить 1 776,25 грн., а також середній заробіток за період затримки розрахунку за період з 19.06.2015 по 28.07.2015 в сумі 1 624 грн., мотивуючи свої вимоги тим, що відповідач при звільненні не провів з нею повний розрахунок. Ухвалою суду від 15.09.2015 закрите провадження у справі за позовом [PERSON] до фізичної особи-підприємця [PERSON] про стягнення компенсації за дні невикористаної відпустки, вихідної допомоги, допомоги по тимчасовій непрацездатності. У судовому засіданні позивач позов підтримала та просила його задовольнити. Представник відповідача позов не визнала, просила відмовити в його задоволенні. Відповідач до суду не з'явився, про час і місце розгляду справи оповіщений, про причини неявки суду не повідомив. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню. У судовому засіданні встановлено, що 14 серпня 2012 року ФОП [PERSON] та [PERSON] уклали типовий договір між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, відповідно до якого позивач зобов'язується виконувати роботу намотувальника рулонів, а відповідач зобов'язується оплачувати працю працівника в розмірі мінімальної заробітної плати 1 102 грн. на місяць. Розмір заробітної плати визначається за згодою сторін, але не нижче законодавчо встановленого розміру мінімальної заробітної плати (а.с. 3). Даний трудовий договір розірвано між сторонами 18.06.2015 на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, про що мається відповідна відмітка в трудовому договорі від 14.08.2012. При звільненні з роботи з позивачем не проведений повний розрахунок по заробітній платі, що стало підставою для звернення до суду. Відповідно до ст. 24 Закону України «Про оплату праці», ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні. Згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Частиною 1 статті 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до ч. 1 ст. 60, ч. 1 ст. 61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Як з'ясовано у ході судового розгляду сторонами розмір вихідної допомоги та грошової компенсації за всі не використані позивачем дні щорічної відпустки не оспорюється, та після звернення до суду виплачені останній у повному обсязі. Також з матеріалів справи убачається, що 18.06.2015, тобто в день звільнення позивача, відповідачем складений акт про відмову [PERSON] отримати вихідну допомогу та компенсацію за невикористану відпустку, підписаний відповідачем, менеджером зі збуту [PERSON] та механіком [PERSON] (а.с. 38). Крім того, розрахунково-платіжною відомістю № НЗП-00006 за червень 2015 р., звідним для відрахувань у фонди за червень 2015 р., платіжними дорученнями №№ 121, 123, 124, 125 від 18.06.2015 та №№ 3167, 3168, 3170, 3171 від 07.07.2015 підтверджується факт нарахування [PERSON] вихідної допомоги та грошової компенсації за всі не використані позивачем дні щорічної відпустки (57-66). Намір роботодавця розрахуватись з позивачем підтверджується також листом від 18.06.2015 № 18/06 з пропозицією з'явитись для оформлення документів і отримання виплат, передбачених законодавством (а.с. 18-19). Доводи позивача щодо обов'язку відповідача направити такий лист на адресу фактичного її проживання: [ADDRESS], є необґрунтованими, оскільки згідно паспорта позивача та трудового договору від 14.08.2012 вона зареєстрована за адресою: [ADDRESS], куди і направлявся лист, а будь-яких доказів обізнаності відповідача про фактичне місце її проживання [PERSON] не надала. Вищевказані докази в сукупності дають підстави для висновку про відсутність вини відповідача у невиплаті усіх належних позивачеві сум. А оскільки вина власника згідно ст. 117 КЗпП України є обов'язковою умовою для покладення на нього обов'язку виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] суд не знаходить.

Outcome: dismissed