Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-17 00:00:00

31.01.2020 року позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом, мотивуючи свої вимоги наступним. Він є власником житлового будинку [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за законом. Відповідач звернувся до суду із позовом до нього, в якому просив визнати вказаний правовстановлюючий документ недійсним, зазначивши, що в період часу з 08.08.1988 року і по даний час, він був зареєстрований за адресою вищевказаного спірного будинку в зв`язку з чим має право на спадщину, як особа, що проживала на момент смерті спадкодавця із ним. Проте, зазначена відмітка про реєстрацію місця проживання не відповідає фактичному місцю проживанню відповідача, оскільки останній з 1988 року і по теперішній час проживає за іншою адресою: [ADDRESS] , який належить йому на підставі свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 17.06.1990 року. В зв`язку з чим, позивач вважає, що відмітка про реєстрацію місця проживання, наявна в його паспорті, відповідно до якої він у спірному будинку зареєстрований з 1988 року здійснена в порушення діючого законодавства, зокрема ст. 6 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» з метою створити штучні докази в обґрунтування позовних вимог. На підставі викладеного позивач просив визнати реєстрацію [PERSON] за адресою: [ADDRESS] з 08.08.1988 року - недійсною. В судовому засіданні представник позивача та позивач позовні вимоги підтримали, додатково пояснивши, що відповідач в 1988 році був зареєстрований за місцем проживання своєї матері [PERSON] в будинку, який згодом отримав [ADDRESS] , проте ніколи там фактично не проживав. В 1990 році відповідач отримав Свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок [ADDRESS] в цьому ж селі, де і проживає з того часу і по теперішній час разом із своєю дружиною та дітьми, які зареєстровані за адресою в будинку [ADDRESS] . Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, мотивуючи їх безпідставністю. Представник відповідача Обухівського районного відділу Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області в судовому засіданні пояснила, що в даний час з`ясувати відповідність порядку проведення реєстрації [PERSON] у спірному будинку нормам діючого на той час законодавства не представляється можливим, оскільки всі документи знищені за закінченням терміну зберігання, безпосередньо функція реєстрації місця проживання на підставі змін в законодавстві передана відповідним сільським радам. Судом встановлені наступні обставини та визначені до них правовідносини. [PERSON] за життя була власницею житлового будинку із надвірними спорудами на [ADDRESS] . 08.08.1988 року за місцем її проживання зареєструвався її син - відповідач по справі [PERSON] , 1954 року народження. 17.06.1990 року відповідач по справі [PERSON] отримав свідоцтво про право власності на житловий будинок [ADDRESS] (а. с. 8). [INFO] [PERSON] померла. Після її смерті право спадщини оформив на себе її син [PERSON] (батько позивача), отримавши відповідне свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок [ADDRESS] від 13.10.2009 року. [INFO] помер батько позивача [PERSON] , після його смерті позивач прийняв спадщину, отримавши свідоцтво про право на спадщину за заповітом на спірний житловий будинок від 25.06.2016 року. 13.03.2019 року відповідач в цій справі [PERSON] звернувся до Обухівського районного суду Київської області із позовом про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 13.10.2009 року, виданому [PERSON] на Ѕ частину спірного житлового будинку та визнання за ним права власності на Ѕ частину цього ж будинку, як спадкоємця за законом після смерті його матері [PERSON] . Свої вимоги відповідач в цій справі [PERSON] обґрунтував тим, що, починаючи з 08.08.1988 року - моменту реєстрації в спірному житловому будинку і по теперішній час проживає в цьому будинку, що підтверджується реєстрацію в паспорті, в зв`язку з чим, є спадкоємцем за законом, який прийняв спадщину після смерті спадкодавця [PERSON] , як особа, що на момент смерті спадкодавця - [INFO] , постійно проживала разом із ним. Допитана в ході судового розгляду свідок [PERSON] , яка, оглянувши копію паспорту [PERSON] , підтвердила, що саме нею вносилися відомості до паспорта відповідача в 2014 році. Окрім цього, сввідок пояснила суду, зміни в 2014 році вносилися в зв`язку із необхідністю проставлення номеру будинку та назви вулиці в с. Красна Слобідка Обухівського району Київської області, так як на попередньому штампі містилася інформація лише про населений пункт. На той час, як зазначила свідок, надійшла вказівка в зв`язку із черговими виборами в паспорти мешканців сіл повносити відомості щодо номерів будинків та вулиць. В зв`язку з чим від секретарів сільських ради надходили довідки, в яких зазначалася детальна інформація про місце проживання громадян, яка переносилася до паспортів шляхом анулювання старих штампів та проставлення нових із зазначенням номерів будинків та вулиць. На підставі яких документів здійснювалася реєстрація відповідача саме в спірному житловому будинку вона не пам`ятає через сплив часу, в даний час всі документи знищені. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] , яка з її слів займає посаду секретаря Краснослобідської сільської ради Обухівського району Київської області, пояснила суду. Станом на 2014 рік мешканці с . Красна Слобідка, які мали намір здійснити реєстрацію свого місця проживання, отримували будинкову книгу села, в якій була відображена інформація про місце проживання та прямували до паспортного столу, де вносилася відповідна інформація до паспортів. В подальшому інформація про реєстрацію місця проживання відображалася в обліковій картці об`єкта погосподарського обліку. В даний час інформацію на запит про зареєстроване місце проживання особи сільською радою надається відповідно до даних погосподарських книг. Як здійснювалася реєстрація місця проживання відповідача в спірному житловому будинку в 2014 році в Обухівському РВ УДМС України в Київській області їй невідомо. Відповідно до даних облікової картки обєкта погосподарського будинку станом на 2011 -2015 роки відповідач [PERSON] разом із своєю дружиною [PERSON] та трьома дітьми проживають та зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . На запитання суду в зв`язку з чим, відповідач [PERSON] не значиться зареєстрованим за даними відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області, свідок пояснила, що процес передачі даних про місце проживання мешканців села Красна Слобідка до теперішнього часу триває і не вся інформація надійшло до єдиної демографічної бази. Суд, проаналізувавши вказані обставини, прийшов до наступного висновку. В зв`язку з тим, що 08.08.1988 року відповідач дійсно був зареєстрований за адресою своєї матері [PERSON] в спірному житловому будинку, що визнається і позивачем, суд не вбачає підстав для визнання цієї реєстрації недійсною, оскільки вона відповідала вимогам часу, а саме Інструкції «Про порядок прописки, реєстрації та виписки громадян виконкомами сільських та селищних Рад депутатів трудящихся», затвердженої Наказом МВС СРСР від 09.10.1975 року № 261 та здійснена на підставі будинкової книги, в якій власницею житлового будинку зазначена [PERSON] 2014 році в паспорті відповідача здійснена лише відмітка, яка підтверджує реєстрацію здійснену 08.08.1988 року, проте не означає, що реєстрація за вказаною адресою здійснена вперше в 2014 році, в зв`язку з чим і в цій частині не може бути визнана недійсною. В судовому засіданні із пояснень позивача та його представника стало зрозумілим, що метою цього позову є незгода із позицією відповідача [PERSON] , який шляхом подачі власного позову до Обухівського районного суду Київської об ласті в березні 2019 року намагається переглянути розподіл спадщини у вигляді спірного житлового будинку, який належав на праві власності матері відповідача та батька позивача [PERSON] , померлої в 1991 році, і який в вданий час є власністю позивача. В судовій практиці України, зокрема Верховного суду, екстрапольований підхід недійсності правочину до інших рішень, актів юридичних осіб, державної влади за аналогією із правочином. Суть вказаного підходу зводиться до наступного, визнання актів органів юридичної особи, інших документів не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Захист можливий за умови, якщо права, свободи та інтереси дійсно порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, ініціювання спору про визнання недійсним запису про реєстрацію особи) не повинно використовуватися учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов`язків або створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин. Також використання конструкції недійсності не повинно створювати певну преюдицію для вирішення іншого (прихованого) спору. Конструкція недійсності орієнтована на те, щоб створювати ефективний механізм для захисту прав та інтересів. Для цивільного обороту не є самоціллю недійсність, певні порушення можуть мати місце, але можливе релевантне ставлення з боку держави, якщо це не зачіпає права та інтереси інших учасників цивільного обороту. Зокрема таку позицію Верховний суд висловив в постанові від 27.01.2020 року в справі № 761/26815/17. Представником позивача та позивачем в судовому засіданні на підставі належних та допустимих доказів не доведено, що виключно запис про реєстрацію відповідача, який міститься у паспорті останнього, порушує права та законні інтереси позивача, як власника житлового будинку, враховуючи, що в даний час відповідач не значиться зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] . Так, визнання запису про реєстрацію особи недійсною, як самостійна вимога, не вплине жодним чином на права та обов`язки позивача. Використання ж приватно-правого інструментарію визнання акту юридичної особи недійсним, зокрема реєстрації права власності, позивач має намір застосувати, створивши преюдицію, по-перше, в іншому спорі за позовом [PERSON] про визнання свідоцтва про право спадщину недійсним та визнання права власності, що, на думку суду, протирічить вищевказаному підходу про недопустимість визнання актів органів юридичної особи, інших документів недійсними не для захисту реальних цивільних прав та інтересів учасників цивільного обороту. Таким чином, суду зрозуміло, що ініційований позивачем спір про визнання запису про реєстрацію відповідача недійсним не є самоціллю позивача, його інтереси, спрямовані на вирішення спору про перерозподіл спадщини після смерті [PERSON] , який, в свою чергу, повинен розглядатися з використанням діючих та ефективних механізмів приватно-правового інструментарію. Тобто, доводити факт фактичного проживання чи непроживання відповідача за адресою вказаного спірного житлового будинку позивач повинен під час вирішення спору із відповідачем про визнання свідоцтва недійсним та визнання права власності. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed