Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-24 00:00:00

30 листопада 2020 року адвокат Андрєєв А.А., який діє від імені та в інтересах [PERSON] , звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , Сіверської міської ради, в якій просить: 1) визнати договір купівлі-продажу від 12 квітня 2000 року № 147-Н 1/2 частини житлового будинку [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] та який зареєстрований 12 квітня 2000 року на Донецькій товарній біржі в журналі реєстрації угод 12 квітня 2020 року за № 147-Н, зареєстрований в Артемівському бюро технічної інвентаризації за реєстровим № 25-4008, дійсним; 2) визнати за позивачем право власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . В обґрунтування позовних вимог представником позивача зазначено, що з 01 серпня 1992 року позивач вступила у шлюб з [PERSON] , [INFO] , з яким проживали за адресою: [ADDRESS] . [INFO] чоловік [PERSON] помер, після чого остання прийняла спадщину шляхом подання 02 жовтня 2018 року заяви про прийняття спадщин до Другої бахмутської державної нотаріальної контори, де заведено спадкову справу за № 63079277. Постановою вказаної нотаріальної контори від 20 листопада 2020 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на 1/2 частину житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , оскільки він належав спадкодавцю на підставі біржового контракту № 147-Н від 12 квітня 2000 року, зареєстрованого в Артемівському філіалі Донецької товарної біржі за № 147-Н. На час укладення вказаного біржового контракту сторони правочину не були повідомлені належним чином про те, що правочин купівлі-продажу нерухомого майна у відповідності до ст. 47 ЦК України (в редакції 1963 року) підлягає нотаріальному посвідченню, оскільки на той час був чинним Закон України «Про товарну біржу», згідно статті 15 якого правочин, зареєстрований на біржі, подальшому нотаріальному посвідченню не підлягають. При вчиненні правочину всі дії сторін були спрямовані на встановлення цивільних прав та обов`язків, перехід права власності, всі сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, мали вільне волевиявлення, що відповідало внутрішній волі на досягнення наслідків, а саме: купівлі-продажу вказаного будинку, правочин був реальним і вчинений у формі, дозволений чинним законодавством України у 2000 році. Відмова нотаріуса у виді свідоцтва про право на спадщину за законом порушує права позивача на спадкування та набуття права власності на майно, з огляду на що її представник звернувся до суду з даною позовною заявою. Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 11 січня 2021 року відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі, призначено підготовче засідання на 09 годину 30 хвилин 05 лютого 2021 року, визначено відповідачам п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву з одночасним надісланням копії відзиву відповідно до вимог ч. 4 ст. 178 ЦПК України позивачу та зобов`язано Другу бахмутську державну нотаріальну контору протягом десяти робочих днів з дня отримання даної ухвали повідомити суд, чи звертався хтось до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , який помер [INFO] , та надати відповідні інформаційні довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право спадщини за законом і заповіти/спадкові договори). Ухвалою суду від 05 лютого 2021 року закрито підготовче провадження по цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 09 годину 15 хвилин 25 лютого 2021 року та зобов`язано Другу бахмутську державну нотаріальну контору надати спадкову справу або належним чином завірену її копію № 257/2018, заведену 02 жовтня 2018 року на майно [PERSON] , який помер [INFO] , для огляду в судовому засіданні. У судове засідання не з`явились позивач [PERSON] та її представник [PERSON] , які про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином: у відповідності до частини 9 статті 128 ЦПК України: засобом телефонного зв`язку, що оформлено відповідною телефонограмою. 24 лютого 2021 року представник позивача подав до суду заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи без його участі. Відповідач [PERSON] до судового засідання також не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином у відповідності до частини 9 статті 128 ЦПК України: засобом телефонного зв`язку, що оформлено відповідною телефонограмою. 05 лютого 2021 року на електронну пошту суду направив заяву про визнання позовних вимог та розгляд справи без його участі. Представник відповідача - Сіверської міської ради - до судового засідання також не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином у відповідності до частини 6 статті 128 ЦПК України: шляхом направлення судової повістки на офіційну електронну пошту. 25 лютого 2021 року на електронну пошту суду від міського голови Черняєва О.А. надійшла заява, у якій він зазначив, що заперечень по справі не має, просить розглянути справу без участі представника ради та прийняти рішення згідно чинного законодавства. За таких обставин суд вважає можливим розглянути дану справу під час відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів. У зв`язку з неявкою сторін та у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до ч. 3 ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах, заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. На підставі ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 5 ст. 81 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Згідно ст. 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Як встановлено судом і таке вбачається з матеріалів справи, позивач - [PERSON] , [INFO] , є дружиною [PERSON] , [INFO] , що вбачається за наявної в матеріалах справи копії свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 01 серпня 1992 року (а.с. 14). Так, відповідно біржового контракту № 147-Н (договору купівлі-продажу) від 12 квітня 2000 року, посвідченого Артемівською філією Донецької товарної біржі, [PERSON] продав [PERSON] належну йому 1/2 частину житлового будинку з надвірними спорудами за адресою: [ADDRESS] , розташованого на земельній ділянці розміром 929,0 кв.м. (а.с. 17). На підставі зазначеного контракту КП «Артемівське бюро технічної інвентаризації» за чоловіком позивача зареєструвало право власності на зазначену 1/2 частину будинку за реєстрованим № 25-4008 від 12 квітня 2020 року, що вбачається з відповідного реєстраційного запису, наявного на звороті біржового контракту (а.с. 17 зворот), та видано відповідний технічний паспорт (а.с. 18-21). [INFO] помер чоловік позивача - [PERSON] , що вбачається з копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 08 травня 2018 року (а.с. 15). Згідно копії витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі за № 53515607 від 02 жовтня 2018 року, Другою бахмутською державною нотаріальною конторою 02 жовтня 2018 року заведено спадкову справу за № 257/2018 після померлого [INFO] [PERSON] (а.с. 16). Постановою державного нотаріуса Другої бахмутської державної нотаріальної контори Балицької Л.А. від 24 листопада 2020 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] , оскільки спадкоємцем у якості правовстановлюючого документу надано біржовий контракт, який не посвідчений нотаріально (а.с. 23). З відповіді завідуючої Другої бахмутської державної нотаріальної контори Балицької Л.А. за вих. № 42/01-16 від 19 січня 2021 року вбачається, що за даними Спадкового реєстру після померлого [INFO] [PERSON] вказаною нотаріальною конторою заведено спадкову справу на підставі заяви дружини - [PERSON] , свідоцтва про право на спадщину не видавались (а.с. 42), що підтверджується також доданою до відповіді Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 63221229 від 19 січня 2021 року (а.с. 43) та Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 63221262 від 19 січня 2021 року (а.с. 44). З наданої Другою бахмутською державною нотаріальною конторою на виконання вимог ухвали суду копії спадкової справи № 257/2018, заведеної вказаною нотаріальною конторою, вбачається, що 02 жовтня 2018 року з заявою про прийняття спадщини після померлого [INFO] [PERSON] , [INFO] , звернулась його дружина (позивач по справі), а батьки померлого: [PERSON] та [PERSON] відмовились від прийняття спадщини на користь позивача (а.с. 57-67). Статтею 227 ЦК України (в редакції 1963 року) передбачалась необхідність нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу жилого будинку, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Згідно з ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року № 1956-ХІІ (в редакції, чинній на момент укладання спірного правочину) угоди, зареєстровані на товарній біржі не підлягають нотаріальному посвідченню. Таким чином, на дату укладання біржового контракту № 157-Н (договору купівлі-продажу) від 07 травня 2000 року в законодавстві існували протиріччя щодо необхідності нотаріального посвідчення вказаного договору, мала місце колізія норми ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» та норми кодифікованого нормативно-правового акту, а саме ст. 277 ЦК Української РСР 1963 року. Відповідно до абз. 3 п. 2 Постанови № 14 Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року, в якому роз`яснено, що у випадку наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають юридичну силу, застосуванню підлягає той, що прийнятий пізніше. В даному випадку, наявна колізія норм матеріального права, що мають однакову юридичну силу, при цьому суд акцентує увагу, що Закон України «Про товарну біржу» було прийнято в 1991 року, а Цивільний кодекс на момент укладання спірного правочину діяв з 1963 року. При вирішенні спору про необхідність чи відсутність необхідності нотаріального посвідчення правочину, укладеного на товарній біржі, суд вважає правомірним застосування положення ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» (як нормативного акту, прийнятого пізніше), що дозволяв укладати біржові контракти щодо відчуження житлової нерухомості фізичною особою без нотаріального посвідчення. Відповідно до ч. 2 ст. 47 ЦК України (в редакції 1963 року) якщо сторони домовилися про всі істотні умови договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, - суд може визнати такий договір дійсним. У такому випадку наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Згідно ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. З матеріалів справи вбачається, що умови біржового контракту № 147-Н (договору купівлі-продажу) від 12 квітня 2000 року виконано, однак правочин не посвідчено нотаріально. Така обставина перешкоджає позивачу у здійсненні права успадкування належної її померлому чоловіку частини житлового будинку. Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України однією з умов виникнення прав та обов`язків учасників цивільних правовідносин є рішення суду. З вимог ст. 16 ЦК України вбачається, що захист цивільних прав шляхом визнання права власності належить судам. Одним із способів захисту цивільних прав, згідно ч. 2 ст. 16 ЦК України, є визнання права. Таким чином, обраний позивачем спосіб захисту прав передбачений і відповідає чинному законодавству. Суд, враховуючи вищевикладене, після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів, за встановленням того, що при укладанні біржового контракту № 147-Н (договору купівлі-продажу) від 12 квітня 2000 року виконано було досягнуто всіх умов угоди та виконано прийняті зобов`язання, при цьому до теперішнього часу заперечень стосовно наслідків укладення правочину не виникло, приходить до висновку про наявні підставі для застосування вимог ч. 2 ст. 47 ЦК України (в редакції 1963 року) щодо можливості визнання зазначеного договору дійсним. Відповідно до частини 1 статті 1218 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК України) до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі, на квартиру, житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до статей 1216, 1261, 1268 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків від фізичної особи, яка померла, до інших осіб. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шести місяців, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до статті 1276 ЦК України, якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов`язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія).Право на прийняття спадщини у цьому випадку здійснюється на загальних підставах протягом строку, що залишився. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він подовжується до трьох місяців. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» та за нормою ч. 1 ст. 1258 ЦК України, справи про спадкування за законом мають вирішуватись на основі правил глави 86 ЦК України. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Відповідно до ч. 1 ст. 1298 ЦК свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців із часу відкриття спадщини, тому спір про спадкування може бути вирішений лише після закінчення цього строку. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Підсумовуючи викладене, суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів приходить до висновку, що вимоги позивача в частині визнання права власності в порядку спадкування є також обґрунтованими, у зв`язку позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved