Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-15 00:00:00

31 травня 2018 року позивач звернувся до Фастівського міськрайонного суду Київської області з позовом до Фастівського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області про зняття арешту з майна, мотивуючи вимоги тим, що в 2005 році до Фастівського міськрайонного суду Київської області звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] про розірвання договору довічного утримання. В 2018 році позивач звернувся до нотаріальної контори з метою отримання свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON], яка померла [INFO] року на 5/8 частин будинку [ADDRESS], однак нотаріусом було повідомлено, що при оформленні договору довічного утримання 03.09.2003 року державним нотаріусом було накладено заборону на вищевказану частину будинку. На теперішній час вказане рішення вступило в законну силу та вказаним рішенням договір довічного утримання між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Позивач зазначає, що даний факт порушує права позивача на оформлення спадкових прав. На підставі викладено просив скасувати арешт на 5/8 частин будинку [ADDRESS] Київської області, накладений державним нотаріусом при оформленні договору довічного утримання. Відповідач, який належним чином повідомлений про відкриття провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження, не скористався своїм правом подати відзив на позовну заяву, тому в силу ч.8 ст. 178 ЦПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 31.05.2005 року справа №2/1730/2005 року розірвано договір довічного утримання укладений між [PERSON] та [PERSON] 03 вересня 2003 року, посвідчений Фастівським районним державним нотаріусом 03.09.2003 року, реєстр №160 - розірвано. Визнано за [PERSON] право власності на 5/8 частин будинку [ADDRESS] /а.с.11/. Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно [PERSON] належить на праві приватної власності 5/8 частин будинку [ADDRESS] на підставі рішення Фастівського міськрайонного суду від 31.05.2005 року /а.с.10/. З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта вбачається, що на 5/8 частин будинку [ADDRESS] 03.08.2004 року державним нотаріусом накладено заборону на підставі договору довічного утримання від 03.09.2003 року /а.с.21/. Відповідно до довідки, наданої Фастівським міськрайонним відділом державної виконавчої служби ГТУЮ у Київській області від 16.07.2018 року за № 2525-8, вбачається, що згідно відомостей програмного забезпечення АСВП «Державний виконавець» виконавчих проваджень станом на 16.07.2018 року де боржником є [PERSON] на виконанні у Фастівському міськрайонному відділі ДВС ГТУЮ у Київській області не перебувають /а.с.32/. Статтею 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно з ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до ст. ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України №6-26цс13 від 15 травня 2013 року, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для суду. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Судом встановлено та не заперечується відповідачем, що на даний час виконавчі провадження відносно [PERSON] відсутні. На сьогодні позивач має намір оформити свої спадкові справа та мати змогу розпорядитися спадковим майном, проте через наявність арешту позбавлений можливості це зробити. Таким чином, арешт накладений на майно порушує право власності [PERSON] Виходячи з вищевикладеного, на час звернення з заявою до суду за наявності арешту (обтяження) накладеного на майно порушується право власності позивача, внаслідок чого він позбавлений можливості в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, підстав для продовження обтяження на майно суд не вбачає, а тому право позивача підлягає судовому захисту у заявлений ним спосіб шляхом зняття арешту з майна.

Outcome: approved