Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-23 00:00:00

31 жовтня 2014 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 19.02.1999 р. між сторонами було укладено договір позики, за умовами якого відповідач отримав грошові кошти в сумі 200 000,00 грн., зобовязавшись повернути їх за вимогою. Відповідач не виконав свої зобовязання за укладеним договором, що стало причиною звернення позивача до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за договором позики (з урахуванням відсотків) у сумі 2 456 000,00 грн. (а.с.а.с. 1, 2). Представник позивача у судовому засіданні підтримала заявлені вимоги. Відповідач до суду не зявився, був повідомлений належним чином. У справі є достатньо доказів для її вирішення, що у сукупності з викладеними обставинами дає суду підстави для застосування положень частини 4 статті 169, статей 224, 225 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК). Суд, заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 19.02.1999 р. між сторонами було укладено договір позики, відповідно до умов якого позивач передав відповідачеві у позику 200 000,00 грн. без визначення терміну повернення. Відповідач при цьому зобов'язався повернути борг разом з відсотками, розмір яких дорівнює 60 % суми позики за кожен місяць користування. На підтвердження передачі коштів відповідачем було складено розписку (а.с. 7). 29 липня 2014 року позивач на виконання абзацу 2 частини 1 статті 1049 Цивільного кодексу України (далі ЦК) звернувся до відповідача з письмовою вимогою про повернення суми позики з відсотками у строк до 29.08.2014 р. (а.с.а.с. 8 10). Дотепер відповідач борг не повернув. Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 11 ЦК підставою виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори й інші правочини. Згідно зі статтею 1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду і такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У відповідності з абзацом 1 частини 1 статті 1049 ЦК позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти в такій же сумі або речі, визначені родовими ознаками, в такій же кількості, такого ж роду і такої ж якості, які були передані йому позикодавцем) у строк і в порядку, встановлені договором. За укладеним договором позики позивач передав відповідачеві 200 000,00 грн., про що свідчать матеріали справи, отже, вказаний правочини, у розумінні статті 1046 ЦК, було укладено. За правилами абзацу 1 частини 1 статті 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Договором позики передбачено, що розмір процентів за користування позикою становить 6 % суми позики за кожен місяць користування коштами. Таким чином, сума відсотків за користування позикою складає 2 256 000,00 грн. згідно з наступним розрахунком: (200 000,00 х 6 %) х 188 = 2 256 000,00 грн., де - 200 000,00 сума позики; - 188 кількість місяців за період від 19.02.1999 р. по 30.10.2014 р. Відтак, сума боргу з урахуванням відсотків за користування позикою, яка підлягає стягненню, станом на 30.10.2014 р. складає 2 456 000,00 грн. У порядку статті 88 ЦПК з відповідача на користь позивача також підлягає стягненню компенсація понесених судових витрат у сумі 3 654,00 грн. (а.с. 3).

Outcome: approved