Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-29 00:00:00

30 травня 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про виселення з житлового будинку. Свої вимоги позивач мотивує тим, що йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом на праві власності належить 1/2 частина житлового будинку, розташованого за адресою: Сумська область, м. Білопілля, вул. Фабрична, 18. З 21 квітня 2017 року він зареєстрований за вказаною адресою. В його частині будинку проживають [PERSON] та [PERSON] Останні чинять йому перешкоди у користуванні житлом, зокрема, не допускають до приміщення та не дають можливості вільно користуватися своєю власністю. Добровільно виселитися відповідачі відмовляються. Посилаючись на викладені вище обставини, [PERSON] просить усунути перешкоди у користуванні житловим будинком шляхом виселення [PERSON] та [PERSON] із житлового будинку, що знаходиться в м. Білопілля Сумської області, по вул. Фабричній, 18. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник за довіреністю [PERSON] позов підтримали. Відповідачі - [PERSON] позов визнав, а [PERSON] заперечувала. Представник третьої особи Білопільського РС УДМС України у Сумській області, а також третя особа [PERSON] у судове засідання не зявилися без повідомлення причин. Про час, день і місце розгляду справи повідомлені належним чином (а. с. 42). Заслухавши сторони, свідків, повно, всебічно і обєктивно дослідивши письмові докази, оцінивши їх у сукупності з точки зору належності, допустимості і взаємозвязку, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Аналогічні положення містяться у статтях 15 та 16 ЦК України, за якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За вимогами ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Відповідно до положень статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказів. Відповідно до статті 60 зазначеного вище Кодексу кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обовязків учасниками судового розгляду, у тому числі й в частині подання ними доказів та розгляду заявлених заяв і клопотань. З огляду на вищенаведене, суд розглядає справу в межах заявленої вимоги та на підставі тих доказів, які надані сторонами спору та їх представниками. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 11 квітня 2017 року, виданого державним нотаріусом Білопільської районної державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрованого у реєстрі за №515, [PERSON] в порядку спадкування за законом після [PERSON], який помер 30 серпня 2016 року на праві власності належить 1/2 частина житлового будинку з прибудовами та господарчими будівлями і спорудами під №18 по вул. Фабричній у м. Білопілля, Сумської області. Відомості про право власності на вказане нерухоме майно внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень за №84726639 (а. с. 9-10). З 21 квітня 2017 року позивач зареєстрований за вказаною адресою, що підтверджується довідкою Білопільської міської ради від 30 травня 2017 року та відміткою в паспорті останнього (а. с. 7, 12). Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні показали, що у будинок, розташований по вул. Фабричній, 18 в м. Білопілля, вселилися у 2010 році як квартиронаймачі, за усною домовленістю з попереднім власником [PERSON], але договір найму при цьому з останнім не укладали. З матеріалів справи та показів сторін судом встановлено, що починаючи з квітня 2017 року позивач [PERSON] неодноразово в усній та письмовій формі звертався до [PERSON] та [PERSON] з проханням виселитися із належного йому будинку, що по вул. Фабричній, 18 у м. Білопілля. Але вказані вимоги були безрезультатними (а. с. 54-56). У судовому засіданні відповідач [PERSON] не заперечував виселитися з житла. У свою чергу відповідачка [PERSON] зазначила, що виселиться зі спірного будинку, але за умови сплати позивачем коштів, витрачених на лікування померлого спадкодавця, та повернення викрадених особистих документів. При цьому [PERSON] також зазначила, що позивач не може вселитися у спірний будинок і користуватися ним до тих пір, поки вона з сином проживають у ньому. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] показали, що відповідачі не допускають позивача до належного йому будинку, що знаходиться за вказаною вище адресою, у тому числі й нацьковуючи на нього свого собаку. Відповідно до положень ч. 4 та 5 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. За змістом ст. ст. 316, 317, 319 ЦК України, право власності це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Власник володіє, користується, розпоряджається майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У ч. 1 ст. 383 ЦК України та в ст. 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення порушень свого права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. За вищевикладених норм права вбачається, що положення ст. ст. 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сімї. Як вбачається із встановлених обставин спору [PERSON] та [PERSON] проживають у будинку позивача без належної на те правової підстави та не визнають право користування останнього належним йому на праві власності майном, а тому останнє підлягає судовому захисту у відповідності до положень ч.1 ст. 15 ЦК України в тім, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання і способом захисту такого її порушеного права має бути відповідно до вимог пункту першого частини другої статті 16 вказаного Кодексу визнання права. Підстав для відмови у захисті такого її порушеного права відповідно до положень ч. 3 ст. 16 ЦК України судом не встановлено. А тому суд вважає позов [PERSON] законним та обґрунтованим, а відтак, таким, що підлягає задоволенню. Заперечення відповідачки [PERSON] про те, що їх із сином виселення зі спірного будинку можливе лише після сплати позивачем коштів за лікування його батька попереднього власника будинку [PERSON], який помер 30 серпня 2016 року, та повернення викрадених документів, всупереч ст. 60 ЦПК України не підтверджені належними і допустимими доказами, а тому не спростовують викладених вище висновків суду і не є підставою для відмови в задоволенні позову. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд керується ст. 88 ЦПК України, якою передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З огляду на те, що позов [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] задоволено повністю, стягненню з останніх у дольовому порядку на користь позивача підлягають судові витрати у виді сплаченого при зверненні до суду з даним позовом судового збору у загальному розмірі 640 грн., тобто, по 320 грн. з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: approved