Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-05 00:00:00

30 грудня 2016 року [PERSON] (далі позивач, [PERSON]П.) звернулася в суд з позовом до [PERSON] (далі відповідач, [PERSON]М.) про встановлення факту спільного проживання однією сімєю без реєстрації та визнання майна спільною сумісною власністю подружжя. Ухвалою суду від 25 жовтня 2017 року до участі у справі залучено як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача [PERSON] (далі третя особа) (а.с.214). Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у 1998 році позивач познайомилася з відповідачем. З 2000 року вони стали проживати разом, як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу та вести спільне господарство. Відповідач припинив підтримувати подружні відносини з бувшою дружиною у 2000 році, а свідоцтво про розірвання шлюбу отримав 20.11.2003 року. Перших три роки вони спільно проживали на квартирі по договору піднайму по пр. Соборності, 4 в м. Луцьку, а з 2004 року вони стали проживати на іншій квартирі по договору піднайму [ADDRESS] до 2012 року. 24 червня 2005 року позивач з відповідачем здійснили вінчання в Храмі Покрови Пресвятої Богородиці в с. Маяки. Під час спільного проживання вони мали спільний бюджет, купували речі, піклувалися та дбали один про одного. В 2008 році вони придбали за 20\~000,00 доларів США земельну ділянку в с. Забороль по вул. Лісова, 45, яка була оформлена на [PERSON] та розпочали будівництво будинку, яке в основному було завершене в 2014 році. На кінець 2014 року територія будинку була огороджена, будинок збудований, підведені всі комунікації (газ, вода, світло), зроблена стяжка на підлогу. Будівництво будинку проводилося за наші спільні кошти. Останні десять років вона працювала в ПАТ КБ «Приватбанк» та її заробітна плата в середньому становила від 4\~000,00 грн. до 5\~000,00 грн. Відповідач працював на різних підприємствах. В 2012 році вони переїхали проживати на квартиру по договору піднайму в [ADDRESS], де вони проживали однією сімєю до 08 грудня 2014 року, а наразі позивач проживає зі своїм сином від першого шлюбу, без відповідача. Зазначає, що за весь час спільного проживання однією сімєю у них були дуже гарні сімейні стосунки. Вони вели спільне господарство та за спільні кошти придбали холодильник, телевізор, пральну машину, а також всі необхідні речі для побутових потреб. Посилаючись на положення статті 74 Сімейного кодексу України (далі СК України), статті 368 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) позивач просить суд: 1) встановити факт проживання позивача однією сімєю без реєстрації шлюбу з [PERSON] з січня 2004 року по грудень 2014 року; 2) визнати земельну ділянку та будинок на ній, які знаходяться за адресою Луцький район. с. Забороль, вул. Лісова, 45, спільною сумісною власністю подружжя та поділити між [PERSON] та [PERSON], визнавши за кожним із подружжя право власності на 1/2 частину майна (а.с.4). Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити, з підстав зазначених в позові. Відповідач у письмових запереченнях від 12 квітня 2017 року позов не визнав та пояснив, що з позивачкою однією сімєю не проживав, в нього ніколи не було наміру укласти з нею шлюб та створити сімєю. Участі у придбанні та створенні спільної власності земельної ділянки та будинку позивач не брала. Також відповідач зазначає, що будинок побудований в основному за кошти та матеріальні ресурси його батька, [PERSON]М, відповідно право власності на будинок зареєстровано в частках на них обох. Зазначає, що не володів достатніми ресурсами для будівництва будинку. З наведених вище підстав просить суд відмовити у задоволенні позову (а.с.33). В судовому засіданні позивач пояснив, що з позивачем мав відносини до приблизно до кінця 2007 року початку 2008 року, до того як він почав працювати в м. Київ, після того позивач відмовилася переїжджати до м. Києва, і їх відносини перестали бути постійними. Відповідач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги заперечили та просили суд відмовити у задоволенні позову. Третя особа у судове засідання не прибув, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, просив справу розглядати за його відсутності, надав письмові пояснення, зазначив, що будинок у селі Забороль вони будували разом зі своїм сином (відповідачем) без участі позивача. Крім того зазначив, що позивач ніколи не проживала однією сімєю з відповідачем (а.с. 220). Заслухавши пояснення позивача та відповідача, їх представників, допитавши свідків та дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково, з наступних підстав. Вирішуючи позовні вимоги суд вважає за доцільним оцінити три основні групи доказів, які необхідно дослідити для повного, всебічного та обґрунтованого вирішення справи: 1) письмові докази, що характеризують особу сторін, їх життя у період з 2004 по 2014 роки; 2) письмові докази стосовно обставин набуття відповідачем у власність земельної ділянки та будівництва будинку на ній, ступеню участі кожного зі сторін та третьої особи в цьому будівництві, джерела коштів на будівництво; 3) покази свідків, які описують життя сторін у період з 2004 по 2014 роки, а також які стосуються спірної земельної ділянки та спірного будівництва. Стосовно письмових доказів, які характеризують сторін, їх життя у період з 2004 по 2014 роки, суд зазначає наступне. Судом встановлено, що [PERSON], [INFO], є уродженкою [INFO]. З 11 травня 2007 року по 13 серпня 2008 року вона була зареєстрована у м. Луцьку на вул. Оджонікідзе, буд.30, з 14 серпня 2008 року по 30 серпня 2008 року [ADDRESS], з 16 січня 2009 року по 02 жовтня 2015 року [ADDRESS] (а.с.5). З наданої позивачем довідки про доходи від 04 листопада 2016 року №20.1.0.0.0/7-20161104/3139 ПАТ КБ «Приватбанк» слідує, що вона з 03 вересня 2012 року до вересня 2015 року працювала на посаді керівника регіонального прес-офісу цього банку. Заробітна плата становила від 2\~500,00 грн. до 8\~000,00 грн. (а.с.7-8). Як слідує з матеріалів справи, а саме з відомостей Заборольської сільської ради Луцького району Волинської області, [PERSON], [INFO] наразі на території сільської ради зареєстрований за адресою [INFO], з 30 червня 2011 року (а.с.89). У довідці Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «Призма-13» від 11 травня 2017 року №43 зазначено, що в період з 02 січня 2008 року по 30 червня 2015 року [PERSON] працював на посаді заступника директора вказаного товариства. У період з 02 серпня 2008 року по 30 червня 2016 року [PERSON] здійснював свої обовязки за місцем розташування підприємства, у м. Києві, та за місцем будівництва медичного центру у м. Луцьк, вул. Данила Галицького, 16б. Згідно особової картки місцем проживання працівника зазначено [ADDRESS] (а.с.99-100). З наданих відповідачем довідок про доходи слідує, що у період з 2008 по 2016 року він дійсно працював на вищенаведеному підприємстві та отримував заробітну плату від 1 000,00 грн. до 2\~000,00 грн. (а.с.90-98). Як зазначено у свідоцтві, яке видане Свято-Покровською Церквою, що знаходиться у с. Княгининок (колишнє с. Маяки) Луцького району Волинської області, 24 червня 2005 року між позивачем та відповідачем здійснено вінчання (а.с.6). Факт вінчання підтверджується також наданими позивачем фотографіями, оригінали яких були оглянути у судовому засіданні. Факт вінчання не заперечується і самим відповідачем (а.с.14-15). Суду надані наступні покази свідків, які описують життя сторін у період з 2004 по 2014 роки, а також які стосуються спірної земельної ділянки та спірного будівництва, так, - з показів позивача [PERSON] у судовому засіданні як свідка, вбачається, що вона проживала разом з відповідачем як чоловік із жінкою, без реєстрації шлюбу, 10 років, тобто у період з 2004 по 2014 роки, а саме почали жити рази 31.12.2003 року. За цей час вони придбали земельну ділянку та збудували спірний будинок; - з показів у судовому засіданні 12 вересня 2017 року свідка [PERSON], вбачається, що він є сином позивача. Свідок показав, що сторони познайомилися у 2002 році. Відповідач забрав їх з матірю з м. Почаїв у м. Луцьку. Відповідач влаштував свідка у школу №25 м. Луцька. Потім вони всі разом переїхали у квартиру на [ADDRESS], де свідок почав ходити у школу №23. В подальшому у 2008 році відповідач влаштував свідка у військовий ліцей, де він приймав присягу, на якій були присутні як позивач, так і відповідач. Свідок пояснив, що відповідач ходив на батьківські збори у школу. У 2006 році, коли свідок був у 8 класі, директор школи викликав батьків у звязку з неналежною поведінкою свідка, і на цей виклик приходили сторони разом. У 2009 році був випускний і на ньому теж були присутні як позивач та відповідач. У 2008 році сторони придбали земельну ділянку та почали будувати будинок. 30 грудня 2010 року вони переїхали з пр. Відродження на вул. Чорновола. У 2014 році, коли свідок перебував у лікарні після ДТП, до нього часту приходив відповідач. У березні 2014 року свідок потрапив у тяжке ДТП у м. Почаєві, однак там не змогли зробити операцію на голові. Тоді сторони забрали його у м. Луцьк, де відповідач знав багатьох лікарів. Після першої операції він не памятає перші три місяці. Коли прийшов до тями пригадує, що його приходив відвідувати відповідача. Свідок пояснив, що на Різдво та на Пасху він та сторони разом їздили у м. Почаїв. Коли свідок вчився у школі та ліцеї, приблизно у 2009 році, він з відповідачем часто їздили на озеро на малу батьківщину його батька, яка знаходиться за 70 кілометрів від Луцька. Стосовно обставин побуту сторін пояснив, що часто разом зі сторонами їздив у магазини. Відповідач купив новий телевізор, холодильник, пральну машинку, диван. Під час літніх канікул у 2008 році, відповідач влаштував його на роботу будівельником у фірму «Призма-13». Свідок зазначив, що оскільки вони проживали всі разом у двокімнатній квартирі, і він був вже дорослий, він у вечірній час чув, що між сторонами існують інтимні відносини. Хоча свідок вчився у військовому ліцеї, він ночував після навчання у дома. Відповідач здійснював оплату за ліцей. Свідок пояснив, що відповідач пішов від позивача у листопаді 2014 року. В той день він прийшов до квартири і забрав свої речі; - з показів у судовому засіданні свідка [PERSON], вбачається, що він є сином відповідача від першого шлюбу. Свідок заперечив існування будь-яких сімейний відносин між сторонами та пояснив, що батько (відповідача) більшість часу проводив у м.Києві. Свідок декілька раз чув про позивача, однак субєктивно не сприймав її як жінку батька; - з показів у судовому засіданні 26 липня 2017 року свідка [PERSON], вбачається, що вона є двоюрідною племінницею позивача у справі. Свідок пояснила, що багато років знала позивача та відповідача як сімейну пару. У липні 2007 року сторони надали їй моральну та матеріальну допомогу у звязку з онкозахворюванням чоловіка. Потім свідок переїхала у місто [PERSON] і сторони допомогли їй адаптуватися у місті, зокрема відповідач допомагав з пропискою у м. Луцьку. Свідок часто бувала разом з позивачем та відповідачем, на різних святах та місцях. Оскільки позивач часто хворіла, відповідач за нею доглядав. Свідок пояснила, що позивач працювала у Приватбанку і на той момент були досить великі заробітні плати. Свідок думала, що позивач та відповідач офіційно одружені. Кожного року сторони їздили на Великдень в Почаїв та підвозили її в м. Кременець; - з показів у судовому засіданні 26 липня 2017 року свідка [PERSON], вбачається, що вона є матірю позивача. Пояснила, що сторони проживали разом 14 років. У 2008 році сторони почали будівництво. Матір часто помагала позивачу та відповідачу матеріально, а саме продала стару машину Жигулі, тримала свиней, м'ясо яких продавала. Переконана, що відповідач припинив відносини з позивачем через аварію сина. Свідок пояснила, що взнала відповідача і про їх стосунки з позивачем у 2000 році, коли він приїхав до неї знайомитися. Пояснила, що сторони жили у м. Луцьку на трьох різних зйомних квартирах. Свідок приїжджала до сторін кожні два тижні, привозила продукти. Ночувала на квартирі у позивача та відповідача. Свідок зазначила, що неодноразово задавала відповідачу питання чому вони не укладають шлюб. Свідок, як мати, наполягала на укладенні шлюбу. Відповідач казав, що у його реєстрації немає необхідності. Стосовно доходів дочки та відповідача, а саме про розмір їх заробітної плати, їй невідомо. Свідок зазначила що допомагала особисто сторонам у загальному розмірі 1\~500 доларів США. Гроші давала особисто відповідачу, як він казав на будівництві. Свідок вказала, що день народження відповідача вони святкували часто у дома у свідка, оскільки 12 числа свято Петра та Павло (чоловік свідка [PERSON]), а через два дні день народження [PERSON] Тому весь цей час вони проводили разом у селі. Свідку відомо про будинок у с. Забороль. Останній раз вона була у будинку 2011 році. Тоді будинок був тільки зведений, стояли пластикові вікна; - з показів у судовому засіданні 26 липня 2017 року свідків [PERSON] та [PERSON], вбачається, що вони є жителями м. Почаїв Кременецького району. Свідки пояснили, що позивач часто приїжджали на свята до батьків у Почаїв. Сторони були у свідка [PERSON] на весіллі двох дітей у 2007 та 2008 роках, а також на зарученах у 2012 році, також були на похороні родички свідка у 2013 році. На скільки свідок знає, сторони жили разом до 2014 року. Свідок сприймала їх за поведінкою як сімейну пару. В гостях у сторін у Луцьку не були. Висновок з того, що вони живуть разом зробила з того, що сторони постійно приїжджали разом на релігійні свята; - з показів у судовому засіданні 12 липня 2017 року свідка [PERSON], вбачається, що проживає у місті Луцьку та не перебуває з позивачем чи відповідачем у родинних відносинах. З позивачем свідок познайомилася у 2007 році, коли вони разом були прийняті на роботу у ПАТ КБ «Приватбанк». З відповідачем свідок познайомилася приблизно через два дні, коли він прийшов на роботу до позивача. На роботі вони працювали на одній ділянці, та невдовзі, приблизно через 3 місяці стали найліпшими подругами. Бачилася кожен день, часто спілкувалися, проводили разом дозвілля на вихідних. Вона памятає, що десь на третій день роботі у банку, вона випадково почула розмову позивача по телефону, зі змісту якої слідувало що відповідач ходив купувати кросівки для сина позивача від першого шлюбу. Стосовно відповідача вона знала, що він постійно їздив у відрядження до міста Києва, однак коли бував у Луцьку, то часто забирав позивача на автомобілі, а іноді підвозив і свідка. Оскільки свідок не із заможної сімї, позивач часто віддавала свідку старі речі свого сина. Зазначила, що за весь час, поки вона позивач та відповідач проживали разом, між ними не було розривів у стосунках. Памятає коли приблизно у цей час разом з позивачем та відповідачем вони їздили по гриби. У 2010 році свідок виїхала приблизно на півроку за межі України, однак спілкувалися по телефону. Свідок повідомила суд, що у 2014 році син позивача попав у аварію та перебував у важкому стані, і позивач їй повідомила це першою. На другий день після аварії вона прибула у лікарню та на сходах побачила відповідача, який повідомив, що позивач знаходиться у палаті з сином. На наступний день свідок знову бачила відповідача у лікарні. Через невеликий проміжок часу, свідок взнала, що на роботі позивачу надали допомогу у звязку з важким станом сина, однак відповідач такої допомоги не надав. Тоді позивач зізналася свідку, що вони з відповідачем розривають відносини і сказала, що на її думку, такий розрив пов'язаний з важким станом сина позивача і тягарем відповідальності по догляду за ним. Свідок десь сім років з дня знайомства не знала, що насправді позивач та відповідач не перебувають у зареєстрованому шлюбі. Зазначила, що позивач та відповідач проживали разом у будинку, що знаходиться біля школи №18 у м. Луцьку, тобто в районі пр. Відродження. Стосовно будівництва будинку зазначила, що десь після 2010 року вона мала розмову з позивачем, яка пояснила, що вони з відповідачем зайнялися будівництвом будинку у с. Забороль Луцького району Волинської області. На питання представника відповідача вказаний свідок пояснила, що після того, як свідок взнала про будівництво будинку (після 2010 року) вона почала розпитувати про стадії будівництва. Позивач повідомила їй, що вже збудована коробка та проведені комунікації. В будинок позивач ніколи її не запрошувала. Свідок також повідомила, що відповідач у справі постійно представлявся свідку як чоловік позивача. Свідок часто бачила позивача та відповідача разом на ринку та магазині. З відповідачем про особисте життя з позивачем та відповідачем не розмовляла, однак знає про факт їх спільного життя знає з власних спостережень. Зокрема вона приблизно 20 раз бувала у квартирі, в якій проживали позивача та відповідач на пр. Відродження у м. Луцьку. Вона зробила висновок, що відповідач проживав разом з позивачем, оскільки бачила, що пів шафи у квартирі зайнята чоловічими речами. Свідок повідомила суд, що не має спільних фотом разом з позивачем та відповідачем, однак має спільні фото з позивачем. На питання суду свідок пояснила, що про спільне життя позивача та відповідача знає з квітня-травня 2007 року. Стосунки припинили приблизно у травні 2015 року. Від відповідача вона особисто не чула стосовно будівництва будинку; - з показів у судовому засіданні 26 липня 2017 року свідка [PERSON], вбачається, що він не перебуває у родинних відносинах зі сторонами. Позивача знає, оскільки в свій час вона йому сподобалася як жінка та він взнав, що її звати [PERSON] і вона працює в прес-службі Приватбанку. Стосовно обставин спільного проживання сторін свідок пояснив, що знає, що сторони у 2010-2011 роках спочатку проживали у [INFO], де їх свідок разом бачив їх у магазині та бачив як вони разом заходили в у підїзд. Про те, що сторони проживають разом він дізнався від знайомих, яких називати не хоче. У період з 2012 по 2014 роки свідок знав через свого знайомого, який проживає на вулиці Чорновола, що [PERSON] та [PERSON] проживали на цій вулиці разом. Особисто відповідача свідок не знав, однак зміг опізнати його по фотокартці у судовому засіданні. Свідок декілька разів бачив позивача та відповідача разом біля підїзду на вулиці Чорновола; - з показів у судовому засіданні 12 вересня 2017 року свідка [PERSON], вбачається, що він є будівельником та в родинних відносинах зі сторонами не перебуває. Свідок показав, що познайомився з відповідачем у травні 2008 році коли почав будувати будинок. Він був бригадиром будівельної бригади, яка займалися будівництвом. Проект будівництва виконали до осені 2008 року. В той час познайомився з батьком відповідача, який в основному контролював будинок. Розраховувався в основному батько (третя особа). На запитання представника відповідача свідок пояснив, що ніколи не бачив на будівництві жодної з жінок, які були присутні у судовому засіданні (були присутні позивач та представник відповідача). Також пояснив, що відповідач ніколи не приїжджав на будівництво з жінкою. Про особисте життя відповідача не знає, лише знає, що він розведений та має двох синів, які вчаться у Києві. Свідок пояснив, що зі слів відповідача, він постійно перебував у Києві. Чим займався відповідач не знає. Будь-яких цивільно-правових договорів між будівельною бригадою та відповідачем, або батьком, не укладалися. Джерело походження грошей йому не відоме. Точну суму грошей яку отримала будівельна бригада йому невідомо, але це становить приблизно 50-60 тис. грн. на 5 чоловік. На момент початку будівництва, був залитий фундамент, а будівельна бригада звела коробку будинку. Покрівлю не облаштовувала. Свідок пояснив, що йому не відомо про договір стосовно спільної діяльності між відповідачем та його батьком; - з показів у судовому засіданні 12 липня 2017 року свідка [PERSON], вбачається, що він знає відповідача приблизно 15 років. Працює будівельником близько 43 років. Знає відповідача оскільки будував йому фундамент у будинку в с. Забороль приблизно у травні - липні 2008 року. Фундамент був стяжковий. З членів родини відповідача знає тільки його батька, якого звати [PERSON]. Саме найбільше на будівництві був присутній батько відповідача. Відповідач був не часто на будівництві. Йому невідомо хто саме є замовником будівництва, по телефону стосовно будівництва він спілкувався в основному з відповідачем, саме йому свідок озвучував суми грошей, а розрахувався в основному батько (третя особа), однак інколи гроші привозив і сам відповідач. На будівництво його найняв саме відповідач, а батько спочатку намагався показувати свідку як саме треба будувати, але після декількох спроб перестав втручатися в процес будівництва. Згідно проекту власником був зазначений відповідач. Свідок не знав чи відповідач одружений чи ні. На питання представника відповідача пояснив, що в будівництві не брав участь [PERSON]. - з показів у судовому засіданні 12 липня 2017 року свідка [PERSON], вбачається, що він проживає у [INFO] на вулиці Лісній. Відповідача знає з того часу, як він придбав земельну ділянку у с. Забороль, десь років 7-8 тому. Ця земельна ділянка знаходиться прямо навпроти його будинку. Після придбання земельної ділянки відповідач відразу почав будівництво, десь приблизно весною. Будівництво тривало десь 3-4 роки. Будинок будував [PERSON] та інші люди, яких він знає в лице. Батько відповідача часто приїзжав на будівництво. Відповідач казав що часто був в Києві, але по яким питанням він не знає. Власником будинку є відповідач, а фінансував в основному батько (третя особа). Батько (третя особа) казав, що будинок будується для їх життя з його дружиною. Сам свідок виконував зварювальні роботи і з ним розраховувався в основному батько відповідача. Сам відповідач постійно почав жити в будинку 2-3 роки назад. Свідку не відомо, чи одружений відповідач чи ні. Свідок повідомив, що [PERSON] він не знає. На питання представника відповідача, свідок повідомив, що він не впізнає жодної з присутніх жінок у цьому судовому засіданні (присутні були позивач [PERSON], її представник [PERSON] та представник відповідача [PERSON]В.). Натомість на уточнюючі питання позивача стосовно імені жінки свідка, обставин народження дитини та роду діяльності свідка, які відомі позивачу, він ствердно відповів, однак надалі категорично наполягав, що не бачив позивача у с. Забороль і не знає звідки позивачу відомі такі особисті дані про нього. Вирішуючи позовні вимоги про встановлення факту проживання сторін однією сімєю без реєстрації шлюбу, суд зазначає наступне. Статтею 21 Сімейного кодексу України (далі СК України) визначено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя. Релігійний обряд шлюбу не є підставою для виникнення у жінки та чоловіка прав та обов'язків подружжя, крім випадків, коли релігійний обряд шлюбу відбувся до створення або відновлення органів державної реєстрації актів цивільного стану. Одночасно, статтею 74 СК України визначено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Тобто при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. У розглядуваному випадку як встановлено судом та не заперечується сторонами, вони офіційно не реєстрували свій шлюб в органах державної реєстрації актів цивільного стану, а отже у них не виникало один до одного прав та обовязків подружжя. Слід зазначити, що положення СК України почали діяти з 01 січня 2004 року. Пунктом 5 частини першої статті 256 ЦПК України (в редакції до 15.12.2017 року) визначено, що суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу. Так само пунктом 5 частини першої статті 315 ЦПК України (в редакції з 15.12.2017 року) визначено, що суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу; Оскільки для вирішення спору стосовно поділу спільного сумісного майна подружжя, яке проживало без реєстрації шлюбу, визначальним є встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу, суд доходить висновку, про можливість встановлення цього факту в межах розглядуваної справи. Проаналізувавши всі надані сторонами письмові докази, покази свідків, пояснення сторін, а також той факт, що відповідач визнав, що проживав з позивачем однією сімєю у період по 2007 рік, в звязку з відмовою позивача переїжджати з ним до м. Київ за місцем його роботи, також враховуючи покази, що дала позивач, як свідок, а саме що вони з відповідачем почали жити разом з 31 грудня 2003 року після свідкування нового року, суд доходить висновку, що сторони дійсно почали проживати однією сімєю як чоловік та жінка починаючи з 1 січня 2004 року і саме з цього дня між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю, що узгоджується з показами свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Враховуючи той факт, що матеріалами справи достовірно підтверджений факт вінчання у червні 2005 року, який власне не спростовує і відповідач, суд доходить висновку, що і протягом 2004-2005 років сторони проживали разом. Стосовно встановлення кінцевого строку проживання сторін як чоловіка та жінки однією сімєю суд виходить з наступного. З довідки Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «Призма-13» від 11 травня 2017 року №43 зазначено, що в період з 02 січня 2008 року по 30 червня 2015 року відповідач [PERSON] працював на посаді заступника директора вказаного товариства. У період з 02 серпня 2008 року по 30 червня 2016 року [PERSON] здійснював свої обовязки за місцем розташування підприємства, у м. Києві, та за місцем будівництва медичного центру у м. Луцьк, вул. Данила Галицького, 16б. Згідно особової картки місцем проживання працівника зазначено [ADDRESS] (а.с.99-100). Відповідач суду повідомив, що з початку 2008 року почав працювати заступником директора Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «Призма-13» в м. Київ та переважну частину часу з 2008 року по 2014 рік знаходився в м. Київ за місцем розташування підприємства де працював, що узгоджується з показами свідків [PERSON] та [PERSON], крім того зазначив, що позивач відмовилася з ним переїжджати до м.\~Києва, а тому їх відносини припинилися. Як вже було зазначено, що при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано (створено) спірне майно. За приписами ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сімєю і тоді, коли дружина та чоловік, у звязку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що встановлені ч. 2 ст. 3 СК України виключення, згідно з якими подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно, стосуються офіційно зареєстрованих шлюбів. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12 грудня 2012 року (справа № 6-148цс12). Крім того, при прийнятті рішення суд враховує позицію Верховного суду, яка викладена у постанові Касаційного цивільного суду від 25 січня 2018 року №337-5266/15-ц, так яка полягає в тому, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що посилання позивача на періодичне спільне проживання не є достатнім для визнання факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу в розумінні ст.74 СК без наявності інших ознак сімї. Також суд зазначає, що позивач не надав допустимих доказів придбання спірного майна внаслідок спільної праці та проживання однією сімєю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу в спірний період. Також, у постанові Касаційного цивільного суду в складі Верховного суду від 14 лютого 2018 року 129/2115/15-ц зазначено, що згідно із статтею 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Тобто при застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Крім того, для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї. Слід зазначити, що ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. А тому, враховуючи викладене, що суду позивачем не надано доказів ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї, суд вважає доведеним лише факт спільного проживання сторін та наявність фактичних шлюбних відносин до моменту переїзду відповідача в м. Київ та його офіційного працевлаштування, за таких обставин, суд вважає кінцевим строком проживання сторін як чоловіка та жінки однією сімєю без реєстрації шлюбу є саме 31.12.2007 року. Отже, суд, враховуючи правову позиції Верховного суду викладені вище, дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання факту проживання позивача однією сімєю без реєстрації шлюбу з [PERSON] з 01 січня 2004 року по 31 грудня 2007 року, слід задовольнити у звязку з тим, що цей період спільного проживання визнав сам відповідач. У задоволенні решти вимог (з січня 2008 року по грудень 2014 року) слід відмовити у звязку з їх недоведеністю, а саме у звязку з недоведеністю позивачем наявності у сторін в цей період спільного господарства, спільного бюджету та спільної праці для облаштування свого побуту, в тому числі для придбання майна. Сам по собі факт періодичного проживання позивача разом з відповідачем у спірний період не свідчить, що у сторін склалися стабільні відносини притаманні сімї, враховуючи той факт, що переважну кількість часу відповідач в спірний період проживав та працював у м. Київ. Крім того, фактично всі доводи позивача в цій частині ґрунтуються на показах свідків письмових доказах які у своїй сукупності не є достатніми для визнання факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу у спірний період, крім того суд окремо зазначає, що встановлені ч. 2 ст. 3 СК України виключення, згідно з якими подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з в тому числі роботою не проживають спільно, стосуються офіційно зареєстрованих шлюбів. Суд відхиляє наступні докази, що вказували на проживання сторін як чоловіка та жінки однією сімєю з наступних мотивів. Надана позивачем копія договору про надання програмних послуг від 17 грудня 2008 року №0001609334 з ТОВ «Віжн ТБ» за адресою [ADDRESS], а також рахунки на оплату цих послуг з 2009 року по жовтень 2011 року не підтверджують факт спільного проживання сторін не є належним доказом, оскільки зазначені документи не визнані відповідачем і не підтверджені іншими доказами в сукупності (а.с.172-184). Наданий позивачем лист Луцького відділу поліції ГУ НП у Волинській області від 17 серпня 2017 року №3/7331/58/04-17 про те, що 15 серпня 2017 року працівниками Луцького ВП було проведено перевірку за адресою м. Луцьк, вул. Чорновола, 22/40, де під час опитування колишніх сусідів [PERSON], громадянина [PERSON], а також при спілкуванні з мешканкою квартири №41, яка згідно ст.63 Конституції України відмовилася називати свої анкетні дані та надавати письмові пояснення, та власницею квартири №40, гр. [PERSON], останні підтвердили та вказали, що [PERSON] разом зі своїм цивільним чоловіком гр. [PERSON] за вищевказаною адресою проживали приблизно два роки в період з 2012 року по 2014 рік (а.с.170-171) суд оцінює критично, оскільки вказані особи, що опитувалися не були допитані як свідки та не попереджені про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивих свідчень. Так само, анкету-заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку, яка заповнена відповідачем 17 липня 2011 року де відповідач зазначає своєю дружиною позивача [PERSON] (а.с.168-169) суд не бере до уваги та не враховує при прийняті рішення, оскільки зазначений доказ сам по собі та у сукупності з іншими доказами не відображає тривалість відносин між сторонами у спірний період, як таких, що є усталеними та притаманні подружжю . Покази свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які показали, коли та за яких обставин бачили сторін разом протягом 2005-2014 років і субєктивно сприймали їх як чоловіка та жінку, суд оцінює критично, оскільки вони не доводять того, що сторони мали спільний побут, спільний сімейний бюджет, а також вели спільне господарство у період з 2008 по 2014 роки, а також не вказують на тривалість зазначених відносин, а тому не доводять, що між сторонами склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Також суд звертає увагу на розбіжності між поясненням позивача у позові про те, що відповідач забрав свої речі з квартири у грудні 2014 року, в той час як свідки [PERSON] (матір позивача) та [PERSON] (подруга позивача) показали, що позивач їм особисто повідомила про розрив стосунків з відповідачем у березні 2014 року, коли сталася ДТП з сином позивача від першого шлюбу. Інші свідки також висловили судження, що їм відомо про припинення відносин між позивачем та відповідачем в той час, як сталася ДТП з сином позивача, і що мотивом такого розриву був тягар відповідальності який лягав у звязку з важким станом сина. Крім того, суд критично оцінює показання свідка [PERSON], оскільки останній переніс тяжку травму в 2014 році, в звязку з чим плутався в показаннях та в відповідях на питання, що йому задавалися судом та представниками сторін, крім того, він є сином позивача та, на думку суду, є заінтересованою особою в вирішенні спору, т.я. знаходиться на утриманні позивачки, якою заявлений позов матеріального характеру. Щодо письмових доказів стосовно обставин набуття відповідачем у власність земельної ділянки та будівництва будинку на ній, ступеню участі кожного зі сторін та третьої особи в цьому будівництві, джерела коштів на будівництво, суд зазначає наступне. Матеріалами справи підтверджується, що 23 лютого 2008 року у м. Луцьку [PERSON] позичив у [PERSON] грошові кошти у розмірі 26\~000,00 доларів США, та зобовязувався повернути вказану суму грошей до 23 лютого 2015 року, про що видана відповідна розписка (а.с.46). Як слідує з розписки, яка надана [PERSON], [PERSON] 04 грудня 2009 року в рахунок погашення боргу передав 3\~750,00 доларів США, 22 грудня 2009 року 8\~000,00 доларів США, 09 грудня 2010 року 2\~000,00 доларів США (а.с.48). Крім того, як слідує з матеріалів справи, 28 лютого 1997 року відповідач продав квартиру за адресою [ADDRESS] за 22\~745,00 грн., що за офіційним курсом НБУ станом на 28.02.1997 року (1,83 за 1 долар США) становить близько 12\~429,00 доларів США (а.с.49). 12 вересня 2000 року відповідач продав земельну ділянку площею 0,26 га для обслуговування житлового будинку і господарських будівель (0,25 га) та ведення особистого підсобного господарства (0,01 га) в с. Лише Луцького району за 3\~882,00 грн., що за офіційним курсом НБУ станом на 12.09.2000 року (5,43 за 1 долар США) становить близько 715,00 доларів США (а.с.50). Того ж дня відповідачем був проданий житловий будинок у с. Лище вартістю 39\~636,00 грн., що за офіційним курсом НБУ станом на 12.09.2000 становить 7\~299,00 доларів США (а.с.51). Отже, у 1997-2000 роках відповідач від реалізації власного нерухомого майна отримав близько 20\~443,00 доларів США. Крім того, у 2008 році відповідач взяв у борг 29\~000,00 доларів США. Як слідує з матеріалів справи, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 28 лютого 2008 року, [PERSON] набув право власності на земельну ділянку площею 0,1132 га яка розташована у с. Забороль Луцького району Волинської області з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 0722881800:01:001:3619 про що виданий державний акт серія ЯБ №949369 (а.с.9). Як підтверджується матеріалами справи, а саме з наданих відповідачем видаткових накладних та квитанцій до прибуткових касових ордерів, у період з квітня 2008 року по вересень 2008 року [PERSON] (третя особа) придбавав ряд будівельних матеріалів у Приватного підприємства «Житлобуд-1», загальною вартістю 296 419,48 грн., що за офіційним курсом НБУ станом на вересень 2008 року (4,84 грн. за 1 долар США) становить близько 61 000,00 доларів США (а.с.51-61, 74). У листопаді 2008 року третя особа придбав у ТОВ «Торгово-промислова компанія» металочерепицю та інші будівельні матеріали вартістю 48\~245,28 грн., що за офіційним курсом НБУ станом на листопад 2008 року (5,76 грн. за 1 долар США) становить близько 8\~400,00 доларів США (а.с.66). Також у період з лютого по квітень 2014 року третя особа придбав у ТОВ «Торгово-промислова компанія» ряд будівельних матеріалів загальною вартістю 19 968,05 грн., що за офіційним курсом НБУ станом на квітень 2014 року (11 грн. за 1 долар США) становить близько 1 800,00 доларів США (а.с.63-65). У квітні 2009 року відповідач придбав у ПП «Житлобуд-1» металопластикові вікна вартістю 48\~213,60 грн., що за офіційним курсом НБУ станом на квітень 2009 року (7,70 грн. за 1 долар США) становить близько 6\~300,00 доларів США (а.с.62). Отже, з наданих відповідачем документів слідує, що на придбання будівельних матеріалів на будівництво спірного будинку відповідачем витрачені грошові кошти, що в еквіваленті до долару США становить близько 6\~300,00 доларів США, а третя особа у справі близько 71\~200,00 доларів США. Будь-яких документів які підтверджують участь в придбанні будівельних матеріалів на будівництво спірного будинку, позивач суду не надала. Матеріалами справи підтверджується, що 15 січня 2008 року між відповідачем (забудовник-1) та третьою особою (забудовник-2), був укладений договір про спільну діяльність та утворення спільної власності. Відповідно до п.1.1 договору, сторони зобовязалися спільно діяти, обєднувати матеріальні, фізичні, організаційні, грошові та інші ресурси, особисту працю та зусилля з метою побудови житлового будинку з господарськими спорудами та утворення спільної власності на нього. У пункті 4.1. договору сторони домовилися, що внесення вкладів у спільну діяльність можливе грошовими коштами, будівельним матеріалами, приладами, особистою працею, організаційними зусиллями. Загальна вартість договору не може перевищувати суму, еквівалентну 250\~000,00 доларів США (п.4.2). Сторони домовилися про спільне (пайове) фінансування робіт згідно з договором і встановили, що пайова участь забудовника-1 складає 10 %, забудовника-2 складає 90% (а.с.75-77). Доказів оспорювання вищенаведеного договору позивачем суду не надано. Вищенаведений житловий будинок був фактично побудований та введений в експлуатацію 28 травня 2014 року, про що відповідачем та третьою особою подано декларацію про готовність обєкта до експлуатації, яка зареєстрована в Інспекції ДАБК у Волинській області 28 травня 2014 року за №ВЛ142141480439 (а.с.78-82). Матеріалами справи підтверджується, що 03 липня 2014 року Реєстраційною службою Луцького районного управління юстиції було зареєстровано право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 0722881800:01:001:3619 за [PERSON] (9/10 частки) та [PERSON] (1/10 частки). Підставою для такого розподілу земельної ділянки був договір дарування від 03 липня 2014 року, який посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу [PERSON] (а.с.85). Як слідує з матеріалів справи, 05 липня 2014 року Реєстраційною службою Луцького районного управління юстиції Волинської області було видане свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а саме на житловий будинок за адресою Волинська область, Луцький район, с. Забороль, вул. Лісова, буд.45. Частка власності [PERSON] (третьої особи) становить 9/10, частка [PERSON] (відповідача) становить 1/10 (а.с.84). Право власності було зареєстроване 05 липня 2014 року (а.с.86-87). Станом на 12 вересня 2017 року, згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, житловий будинок залишається зареєстрованим за відповідачем та третьою особою в тих самих частках (а.с.162). Таким чином, наразі спірна земельна ділянка та будинок перебувають у спільній частковій власності відповідача та третьої особи. При цьому позивач не заявляє позовні вимоги про визнання недійсними правочинів, на підставі яких було відчужена частина земельної ділянки, яка, як стверджує позивач, є спільною сумісною власністю подружжя. Не надано доказів оспорювання договору про спільну діяльність, який був укладений між відповідачем та третьою особою. Вирішуючи позовні вимоги в частині визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ, суд зазначає наступне. Верховним Судом України в постанові від 05 квітня 2017 року у справі № 6-399цс17 була висловлена наступна правова позиція. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норму статті 60 СК України застосовано правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя. В розглядуваному випадку судом встановлено, що 9/10 спірного будинку було профінансовано та фактично збудовано батьком відповідача [PERSON], які врегулювали свої відносини на підставі договору про спільну діяльність від 14 січня 2008 року. Саме батько відповідача придбав більшу частину будівельних матеріалів, а також здійснював оплату будівельних робіт. Враховуючи той факт, що [PERSON] жодними належним та допустимими доказами не підтвердила той факт, що вона якимось чином брала участь у фінансуванні будівництва спірного будинку, враховуючи також, що судом не встановлений факт спільного проживання позивача та відповідача, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу починаючи з 2008 року, коли власне була придбана земельна ділянка та розпочалося будівництво, суд дійшов переконливого висновку, що у задоволенні позовних вимог про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя слід відмовити у звязку з їх безпідставністю. На підставі наведеного та

Outcome: partial