Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-16 00:00:00

31 жовтня 2017 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (надалі - ПАТ «КБ «ПриватБанк») звернулись до суду з позовом до [PERSON], в якому просять стягнути заборгованість за кредитним договором у розмірі 71299,24 грн., а також покласти на відповідача судові витрати. В обґрунтування позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» зазначив, що згідно договору б/н від 30.11.2010 року, відповідач отримав кредит у розмірі 300,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Щодо зміни кредитного ліміту банк керувався Умовами та Правилами надання банківських послуг, де зазначено, що Клієнт надає згоду про встановлення кредитного ліміту за рішенням Банку, і Клієнт дає право Банку в будь-який момент змінити кредитний ліміт. Підписання даного договору є прямою і безумовною згодою Позичальника щодо прийняття розміру кредитного ліміту, встановленого Банком, відповідно до Умов та Правил банківських послуг. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною картою, що затверджені наказом, та Тарифами Банку, які викладені на офіційному сайті позивача складає між нею та Банком відповідний договір. При укладенні договору сторони керувалися ч.1 ст. 634 ЦК України і укладений між ними договір є договором приєднання, друга сторона не може пропонувати свої умови договору. Нарахування відсотків за користування кредитом здійснюється у розмірі, встановленому «Тарифами Банку», які теж викладені на офіційному сайті ПАТ КБ «ПриватБанк». Одночасно Умовами та правилами надання банківських послуг передбачена одностороння зміна Тарифів та невід'ємних частин Договору, в зв'язку з чим розмір відсоткової ставки може змінюватися Банком, за умови інформування позичальника шляхом надання виписки по картковому рахунку на умовах, визначених Умовами та правилами надання банківських послуг, саме на позичальника покладається обов'язок щодо отримання такої виписки. Позивач зазначає, що зі своєї сторони виконав умови кредитного договору, надав відповідачеві кредитні кошти у зазначеному вище розмірі, позичальник зобов'язався погашати заборгованість по кредиту, відсоткам за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісію на умовах, передбачених договором, власник платіжної карти зобов'язаний слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту, а також оплачувати комісію, на умова встановлених договором. Крім того, умовами договору передбачена можливість стягнення штрафу за порушення позичальником строку платежу по кожному із грошових зобов'язань, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 500 грн. + 5% від суми позову. Відповідач взяті на себе зобов'язання з повернення кредиту у встановлений строк не виконував, у зв'язку з чим станом на 31.08.2017 року виникла заборгованість у розмірі 71299,24 грн., яка складається з 7726,26 грн. - заборгованості за кредитом, 56608,15 грн. - заборгованості по процентам за користування кредитом, 3093,44 грн. - заборгованості за пенею та комісією за користування кредитом, 500 грн. - штрафу (фіксована частина), 3371,39 грн. - штрафу (процентна складова). Зазначену суму заборгованості ПАТ КБ «ПриватБанк» просить стягнути з відповідача. Ухвалою судді Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області Майної Г.Є. від 02 листопада 2017 року по справі було відкрито провадження. Заочним рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 грудня 2017 року позов ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено частково, стягнуто з [PERSON] на користь банку заборгованість за кредитним договором від 30.11.2010 року у розмірі 68 205,80 грн., а також судові витрати у розмірі 1600,00 грн. 26 червня 2018 року до канцелярії суду надійшла заява відповідача [PERSON] про перегляд заочного рішення. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.06.2018 року, справу передано на розгляд судді Сорокі О.В. Ухвалою суду від 16 липня 2018 року було скасовано заочне рішення від 26 грудня 2017 року та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. За результатами підготовчого провадження відповідною ухвалою суду справу призначено до судового розгляду по суті. В судове засідання представник позивача не з'явився, звернувшись до суду з клопотанням про розгляд справи у його відсутність, одночасно позовні вимоги підтримав, просить задовольнити їх у повному обсязі. Відповідач в судове засідання також не з'явився, надавши суду заяву про розгляд справи у його відсутність, у якій зазначив, що позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості визнає лише в частині стягнення основної суми боргу. А також 04.09.2018 року відповідачем була подана заява про застосування строків позовної давності, у якій [PERSON] наполягав на тому, що позивач, з метою переривання строків позовної давності та поновлення строку на подання позовних вимог, 19.06.2018 року, зробив трансакцію на суму 170,53 грн. на його карткових рахунок, без його відома. Таким чином, строк позовної давності з дати останньої трансакції - сплати ним особисто коштів по кредитному зобов'язанню, сплинув 16.12.2017 року. У відповідності до положень п.9 ч.1 ст.1 Розділу ХІІІ ЦПК України в редакції, встановленій Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, справи в судах першої інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цим Кодексом, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цим Кодексом. На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що між Публічним акціонерним товариством Комерційний Банк «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений договір № б/н від 30.11.2010 року про надання банківських послуг, який складається з заяви позичальника, Умов та правил надання банківських послуг та тарифів. Згідно умов договору відповідач отримав платіжну картку та кредитні кошти у розмірі 300,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с.6-31). Умовами і правилами надання банківських послуг передбачено, що відповідач зобов'язаний погашати заборгованість за кредитом, процентами за його користування, по перевитратам платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених договором. Крім того, при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених вказаним договором більше ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 500 грн. + 5% від суми заборгованості по кредитному ліміту з урахуванням нарахованих процентів і комісії. Відповідачем не оскаржувався розрахунок заборгованості по тілу кредиту у розмірі 7726,26 грн., як і не оскаржувалась та обставина, що при підписанні заяви позичальника 30.11.2010 року, остання складалася з Умов та правил надання банківських послуг, Тарифів банку, Правил користування платіжною картою. У відповідності до ч.1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Судом встановлено, що боржник [PERSON] не виконав взятих на себе зобов'язань по кредитному договору, в результаті чого станом на 31.08.2017 року виникла заборгованість по тілу у кредиту у розмірі 7 726, 26 грн., яка підлягає стягненню на користь ПАТ КБ «ПриватБанк», виходячи з наступного. У відповідності до вимог ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно положень ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Положеннями статті 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Пунктом 17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» передбачено, що зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599 - 601, 604 - 609 ЦК. У відповідності до вимог ст.ст. 526, 530, 610, ч.1 ст. 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Вирішуючи позов в частині стягнення пені та комісії за користування кредитом у розмірі 3093,44 грн., суд дійшов до наступного висновку. Виходячи з розрахунку заборгованості наданого позивачем зазначена сума є пенею. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки - стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом установлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України). Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України). Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У даному випадку, як свідчить поданий позивачем розрахунок заборгованості (а.с. 3-5) останнє погашення заборгованості було вчинене відповідачем 16.12.2014 року. Умовами та правилами надання банківських послуг та Правилами користування платіжною карткою передбачено, що він відкритий на невизначений строк, однак з наступного дня виникнення заборгованості до дня пред'явлення позову позовна давність, визначена ст. 258 ЦК України, сплила, а тому сплив позовної давності та наявність заяви відповідача про застосування позовної давності є підставою для відмови у позові в частині стягнення пені. У відповідності до п.2.1.1.7.6 Умов надання банківських послуг, на які позивач посилається, як на підставу свого позову щодо стягнення штрафу та процентної складової, при порушенні позичальником строків платежів по будь - якому з грошових зобов'язань, передбачених цим договором, більше ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 500 грн.+ 5% від суми заборгованості по кредитному ліміту з урахуванням нарахованих процентів і комісії. Між тим, відповідно до ч.2 ст. 549 ЦК України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов в цій частині задоволенню не підлягає, стягнення штрафу у фіксованому розмірі та процентної складової, від суми заборгованості по кредитному ліміту з урахуванням нарахованих процентів і комісії, діючим законодавством не передбачена. Вирішуючи позов в частині стягнення заборгованості по відсоткам у розмірі 56608,15 грн., суд дійшов до наступного висновку. Так, при укладенні кредитного договору, базова відсоткова ставка в місяць складала 30,00%, що не заперечувалось також учасниками справи. У розрахунку заборгованості позивачем зазначено, що з 01.09.2014 року відсотки за користування кредитом була збільшена до 34,80%, а з 01.04.2015 року - до 43,20%. Пунктом 1.1.3.2.3 наданих до суду Умов та правил надання банківських послуг передбачена можливість односторонньої зміни Тарифів та інших невід'ємних частин. Між тим, у відповідності до ч.3 ст. 1056-1 ЦК України фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитором в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитора змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Суду не надано достатніх та допустимих доказів того, що збільшення фіксованої процентної ставки відбувалося за погодженням з [PERSON], як і не надано доказів того, з якими саме Умовами та правилами надання банківського кредиту (в якій редакції, з якими змінами) [PERSON] ознайомлювалася при укладенні кредитного договору. Відсутність позову про визнання кредитного договору в цій частині, як оспорюваного правочину, не може бути перешкодою для неврахування його інтересів при вирішенні цього спору. Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов ПАТ КБ «ПриватБанк» в цій частині задоволенню також не підлягає, суду не доведено розмір процентної ставки за користування кредитом. Крім того, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача належить стягнути сплачений позивачем при подачі позову судовий збір у розмірі 1600 грн (а.с.38). На підставі викладеного,

Outcome: partial