Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-14 00:00:00

31.05.2016 року позивач [PERSON] звернулась до суду із вищевказаної позовною заявою. Вказувала, що відповідач [PERSON] з травня 2013 року розповсюджував в установах та організаціях відносно неї недостовірні дані, а саме: що вона шахрайка, злодійка та психічно хвора людина, внаслідок чого позивач була змушена звертатись до правоохоронних органів через постійні наклепи та звинувачення, а також до лікаря через погіршення стану її здоровя. Зазначала, що під час судових проваджень в Білоцерківському міськрайонному суді Київської області, в залі судових засідань та під дверима зали судових засідань, в присутності багатьох осіб обзивав її шахрайкою, злодійкою та психічно хворою людиною. Посилаючись на ст.ст. 16, 277 ЦК України позивач просила зобовязати відповідача спростувати перед всіма тими, перед ким поширював, поширені ним недостовірні відомості, що вона психічно хвора людина, що вона викрала гроші приватних підприємців, що вона шахрайка, а також зобовязати [PERSON] вибачитись перед нею за безпідставні образи, стягнути судові витрати та витрати на адвоката. В судовому засіданні позивач підтримала заявлений позов та просила його задовольнити. Крім того, позивач зазначила, що згодна розпочати та закінчити розгляд справи без участі свого адвоката. Відповідач в судовому засіданні в задоволенні позову просив відмовити, пояснивши, що будь-яких образливих висловлювань з його боку відносно [PERSON] не було. Доказом того, що вона шахрайка є матеріали кримінальної справи по факту зловживання, які повязані із спілкою дрібних підприємців міста Біла Церква. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. 31.03.2016 року слідчим СВ Білоцерківського відділу поліції відносно [PERSON] винесено постанову про закриття кримінального провадження. 10.05.2016 року ухвалою слідчого судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області скасовано вказану постанову від 31.03.2016 року про закриття кримінального провадження, порушеного за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 190 КК України. 05.06.2016 року ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області позовну заяву [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про стягнення боргу залишено без розгляду. З наданих в судовому засіданні пояснень сторін вбачається про наявність між ними інших судових справ з різних правовідносин. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України. За змістом ч. 1 ст. 28, ч. 4 ст. 32 Конституції України та ч. 1 ст. 270 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Згідно ч. 4 ст. 277 ЦК України, спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена (ч. 7 ст. 277 ЦК України). Згідно ст. 1 Закону України «Про інформацію», інформація - будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Постановою Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» у пунктах 15 та 19 розяснено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, якої шкоди завдає особистим немайновим правам. Відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 60 ЦПК України). Враховуючи вищевикладене та оцінюючи наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки судом не встановлено, а позивачем не доведено про поширення відповідачем недостовірної інформації відносно позивача, яка вказана у вимогах позовної заяви.

Outcome: dismissed