Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-10 00:00:00

31.05.2018 року [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що [INFO] , помер їх батько - [PERSON] . Після його смерті відкрилася спадщина. Вони подали заяву про прийняття спадщини, як спадкоємці першої черги, до Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області, але на момент подачі заяви виявилось, що батько за життя склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Кривенко І.В., яким заповів все майно [PERSON] , яка взагалі не є родичем батька. Заповіт порушує їхні права, як спадкоємців першої черги, на усе спадкове майно, так як вони є дітьми спадкодавця, та вони не усвідомлюють, яким чином померлий склав заповіт, якщо його стан здоров`я був нестабільний та батько сам по собі завжди потребував постійного стороннього нагляду. З 2000 року спадкодавець, [PERSON] , часто хворів, страждав провалами пам`яті. Відповідно до медичної картки батька, починаючи із березня 2000 року, записи різних лікарів підтверджують нестабільний психічний та емоційний стан померлого. Все це вказує, що [PERSON] був як фізично так і психічно нездоровий, отже, не міг усвідомлювати правильність та наслідки своїх дій. У зв`язку з цим, просили у судовому порядку визнати заповіт [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Кривенко І.В., недійсним. 02.07.2018 року, після усунення позивачами недоліків позову, судом прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 20.07.2020 року приватний нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Кривенко Ірина Василівна подала до суду письмові пояснення, в яких зазначила, що 28 серпня 2017 року до неї звернувся [PERSON] , [INFO] , уродженець міста Біла Церква Київської області, та висловив бажання скласти заповіт, яким все своє майно він заповідає [PERSON] , [INFO] . На виконання вимог ст. 43, 44 Закону України «Про нотаріат» було встановлено особу [PERSON] та перевірено його дієздатність за наданим ним паспортом серія [NUMBER] , виданим 20.09.2002 року міським відділом № 2Білоцерківського МУГУ МВС України в Київській області. Крім того, цивільна дієздатність [PERSON] була перевірена нею в результаті проведеної з ним розмови та роз`яснення наслідків вчинення нотаріальної дії, що надало їй переконаності у здатності [PERSON] усвідомлювати значення цієї нотаріальної дії, її наслідків та змісту її роз`яснень.Сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії - [PERSON] , у неї не виникло. З метою встановлення дійсних намірів [PERSON] , вона провела з ним розмову стосовно змісту його розпорядження на випадок смерті, на питання про наявність осіб, які є (можуть бути) його спадкоємцями за законом першої черги (діти) спадкодавця, батьки (усиновлювачі), подружжя) він відповів, що має двох дітей - позивачів по справі, в зв`язку з чим вона роз`яснила йому, що у випадку складення ним заповіту на все його майно на ім`я іншої особи, його діти не зможуть успадкувати та відповідно стати власниками його майна, крім випадку наявностіу них або одного з них права на обов`язкову частку у спадщині на підставі ст. 1241 ЦК України, на що [PERSON] повідомив, що він це розуміє і бажає щоб після його смертівсе його майно перейшло у власність його цивільної дружини [PERSON] . На підтвердження цього факту він надав їй власноручно написану ним заяву про бажання/намір скласти заповіт на все своє майно на ім`я [PERSON] , [INFO] , яка зберігається у справах приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області КривенкоІ.В. за вх. № 97/02-12 від 28.08.2017 року. Отже, сумнівів у тому, що [PERSON] розумів значення цього правочину - заповіту, його умови та правові наслідки у неї не виникло, його волевиявлення було вільним і відповідало його внутрішній волі. Підозр того, що [PERSON] не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними через власний психічний та емоційний стан, як про це зазначають позивачі, у неї не виникло. Після встановлення волевиявлення заповідача - [PERSON] , яке було вільним та відповідало його волі, після встановлення його дійсних намірів, було складено і посвідчено заповіт у приміщенні, яке є робочим місцем приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Кривенко І.В., за адресою: [ADDRESS] , яким [PERSON] усе своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що йому буде належати на день смерті і на що він за законом матиме право, заповів [PERSON] , [INFO] . На особисте прохання заповідача заповіт був записаний нотаріусом зі слів заповідача [PERSON] за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Цей заповіт був прочитаний заповідачем [PERSON] до його підписання уголос і власноручно підписаний ним у її присутності та посвідчений нею, приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Кривенко І.В., 28.08.2017 року за реєстровим № 380. Враховуючи вищевикладене, вважає, що позов є безпідставним та необґрунтованим та просила відмовити у його задоволенні в повному обсязі. 02.08.2018 року відповідач [PERSON] подала до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що позов не визнає і вважає, що він не підлягає до задоволення. Так, дійсно, [INFO] помер [PERSON] , який склав заповіт на її ім`я, посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Кривенко І.В. 22.12.2017 року. Другою Білоцерківською міською державною нотаріальною конторою за заявами спадкоємців була заведена спадкова справа після смерті [PERSON] . Однак, з наданих до позовної заяви додатків та зі змісту самої позовної заяви не зрозуміло, звідки позивачам стало відомо, коли і на чиє ім`я складено заповіт, адже такої інформації у роз`ясненні державного нотаріуса М.В. Мельничук від 17.05.2018 року не має. Із усього вказаного у позовній заяві дійсним фактом є те, що померлий [INFO] [PERSON] доводився рідним батьком позивачам [PERSON] та [PERSON] , які є спадкоємцями першої черги, як діти померлого. Також, дійсним є факт складання спадкодавцем заповіту на її ім`я. Разом з тим, позивачі в позовній заяві вказують на ряд обставин, які не відповідають дійсності, а фактично є надуманими і брехливими. Так, позивачі, вказуючи, що вона взагалі не є родичем їхнього батька, замовчують той факт, що вона з ним прожила однією сім`єю, як чоловік і жінка десять років, хоча їхній шлюб зареєстрований не був. Вони були вже немолодими людьми, мали своїх дітей і онуків, реєстрація шлюбу їм не була потрібна. Всі ці роки вона була єдиним членом його сім`ї, адже діти з батьком майже не спілкувались, ніколи і нічим йому не допомагали, не переймались його проблемами і станом здоров`я. Не допомагали діти і тоді, коли батька треба було іноді пролікувати в умовах стаціонару, придбати і принести ліки до лікарні, забезпечити належним харчуванням та доглядом, або допомогти просто здати аналізи, обслідуватись у лікарів. Всі ці проблеми [PERSON] допомагала вирішувати лише вона. Він був дуже вдячний їй за це, довіряв в усьому, адже за довгі спільно прожиті роки добре зрозумів, що лише на неї може розраховувати в любих ситуаціях. Очевидно, що саме з цих міркувань він і склав заповіт на її ім`я, водночас, дуже ображався на байдужість дітей, які навіть не цікавились нічим, бачили батька вкрай рідко, іноді один раз на рік, на день його народження. Тому стверджувати, що спадкодавець перебував у важкому стані та з 2000 року страждав провалами в пам`яті, був психічно не здоровий, не міг усвідомлювати правильність та наслідки своїх дій у позивачів немає жодних підстав. Він дійсно мав ряд захворювань, але жодне з них не викликало у нього психічних розладів та провалів у пам`яті. [PERSON] до останнього залишався адекватною, свідомою людиною. Отже, позовні вимоги є необґрунтовані, тому, просила в задоволенні позову відмовити повністю. 27.11.2018 року судом постановлено ухвали, про витребування доказів у справі та про призначення у справі судово-психіатричної експертизи та 08.11.2019 року на адресу суду надійшов висновок вказаної експертизи. 25.11.2019 року судом, за клопотанням представника відповідача, було призначено у справі судово-технічну експертизу медичних документів, яка не була проведена Державним науково - дослідним експертно-криміналістичним центром, зокрема, у зв`язку з невиконанням відповідачем вимог щодо її оплати. 19.05.2020 року судом постановлено ухвалу про поновлення провадження у справі та призначено підготовче засідання. 19.05.2020 року судом, за клопотанням представника відповідача, у справі було призначено судово-технічну експертизу медичних документів, проведення якої було доручено експертам Київського науково - дослідного інституту судових експертиз. 28.09.2020 року відповідач відмовилася від проведення вказаної експертизи в зв`язку з фінансовою неможливістю оплатити вартість експертизи. 28.09.2020 року судом постановлено ухвалу про поновлення провадження у справі та призначено підготовче засідання. 28.09.2020 року судом постановлено ухвалу про витребування доказів у справі та 28.10.2020 року до суду надані докази, витребувані судом. 16.11.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Позивач - [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі та просив вимоги задовольнити. Позивач - [PERSON] у судовому засіданні позов підтримала у повному обсязі та просила вимоги задовольнити. Представник позивача [PERSON] , адвокат Чередніченко Віталіна Анатоліївна, у судовому засіданні зазначила, що вважає позовну заяву обґрунтованою та такою, що підлягає до задоволення з наступних підстав. Позивачі по справі, які є дітьми померлого спадкодавця [PERSON] підтвердили, що з батьком в них були доброзичливі та сімейні стосунки, вони йому допомагали по господарству та в побуті, вказаний факт також підтвердили свідки, як зі сторони позивача, так і зі сторони відповідача. Також, наголошували, що [PERSON] не мав наміру складати заповіт, але висловлював побажання, що все його майно залишиться синові - [PERSON] . Крім того, є всі підстави вважати, що спірний заповіт віт 28.08.2017 року, було складено [PERSON] у стані, коли він не усвідомлював свої дії та не міг ними керувати. Той факт, що [PERSON] страждав на певні психічні розлади, які не давали йому в повному обсязі усвідомлювати свої дії підтверджується зокрема, поясненнями позивачів по справі, а також показаннями свідків, зокрема свідок [PERSON] вказував, що з [PERSON] знайомий близько 30-ти років, але при зустрічі навесні 2017 року останній його не впізнав, поводив себе дивно. Свідок [PERSON] вказувала, що знайома з [PERSON] з 2006 року, однак при зустрічі з ним в листопаді 2016 року він її не впізнав, при спробі з ним поговорити, він не відреагував, а у травні 2017 року вона його зустріла знову біля БК «Росава», але при цьому [PERSON] її знову не впізнав, та поводився дивно, коли приїхав його син - [PERSON] , то він також сина не впізнав. Свідок [PERSON] вказав, що з позивачем вони однокласники, а тому відповідно знає [PERSON] давно, часто бував в нього вдома, спілкувалися, але останнім часом батько позивача поводив себе дивно, не впізнавав свідка, при розмові замовкав на пів слові. Останній раз свідок бачив [PERSON] 29.08.2017 року, та стверджує, що той був «як овоч». Також свідок підтвердив, що знав про наміри [PERSON] щоб все його майно залишилося синові [PERSON] . Свідок [PERSON] пояснив, що з [PERSON] вони є сусідами. Останній раз бачив [PERSON] влітку 2017 року, та стверджує що при зустрічі [PERSON] «був зі скляними очима», не впізнав його, після того, як свідок назвався, [PERSON] все одно його не впізнав. Також, свідок підтвердив, що дітей [PERSON] бачив постійно, як ті провідували його. Крім того, медична документація, яка була досліджена під час судового розгляду справи містить дані про те, що дійсно [PERSON] страждав на ряд захворювань, зокрема неврологічного характеру, які могли впливати на його самопочуття та призвести до порушень психічної діяльності. Зокрема він був оглянутий лікарями: 31.08.2017 року: терапевт - головні болі, шум в вухах, зазначено, що при розмові з хворим -заговорюється, діагностовано - Старечий маразм, рекомендовано консультацію психіатра. 07.08.2017 року хворий не ходячий, скарги на порушення пам`яті, запаморочення, незадовільний сон, голово кружіння, діагноз - кардіосклероз, церебрастенічний синдром. Рекомендовано консультацію психіатра та стаціонарне лікування. 21.09.2017 року огляд терапевта на дому: скарги на погану свідомість та орієнтацію хворого, загальну слабкість, при огляді - свідомість спутана та рекомендовано консультацію психіатра та невролога. 08.05.2017 року на дому скарги на загальну слабкість, голово кружіння, заговорення, рекомендованоконсультацію невролога. 24.07.2017 року огляд на дому - скарги на головні болі, погану свідомість та орієнтацію в часі та просторі. Рекомендовано консультацію невролога для вирішення питання подальшого стаціонарного лікування в неврологічному відділенні. Крім того, 21.09.2017 року був проведений огляд [PERSON] на дому, де зазначено, що хворий пересувається в межах будинку, не міг ходити, та даний факт не узгоджується з поясненнями свідків сторони відповідача, які стверджують, що [PERSON] ходив по вулиці. Щодо відповіді на адвокатський запит №582, то відповідь містить лише дані про виклики. Безпосередньо в запиті вказано, «щодо викликів лікарів додому протягом липня-вересня 2017 р.». Відповідно до відповіді на адвокатський запит №622, відповідь надана щодо викликів лікарів додому протягом 2017 року до пацієнта [PERSON] , але не вбачається, що ставилося питання про рекомендації подальшого лікування чи призначення певних лікарських препаратів, або ж консультації. З вказаної відповіді вбачається, що [PERSON] неодноразово оглядали лікарі та встановлювали діагнози. При цьому 12.06.2017 року було встановлено діагноз: кардіосклероз атеросклеротичний, ГХ (Гіпертонічна хвороба) II ст., а також ДЕП (Дисциркуляторна енцефалопатія). Після цього виклику пацієнта оглядав невролог, діагноз ДЕП при ГХ II ст. (Дисциркуляторна енцефалопатія при Гіпертонічній хворобі). 24.07.2017 року діагноз ДЕП II при ГХ II ст 31.07.2017 р. Діагноз :ІХС (Ішемічна хвороба серця), кардіосклероз атеросклеротичний, ГХ II ст., ХСМН (Хронічна судинно-мозкова недостатність).04.08.2017 року -лікар-невролог Діагноз ДЕП II при ГХ II ст. (Дисциркуляторна енцефалопатія при Гіпертонічній хворобі). 05.09.2017 р. знову неврологом оглянуто хворого та встановлено діагноз ДЕП при ГХ.21.09.2017 року дільничним терапевтом знову встановлено діагноз - хронічна судинно-мозкова недостатність при церебросклерозі.Крім того, у відповіді на адвокатський запит №629 в копії історії хвороби стаціонарного хворого [PERSON] зазначено, що від консультації психіатра відмовився, тобто лікарі пропонували консультацію психіатра. В Епікризі знову вказано діагноз дисциркуляторна енцефалопатія, церебрастенічний синдром. Заява написана власноручно [PERSON] дійсно може свідчити про те, що він був не здоровий, та не в ясному розумі, оскільки почерк не розбірливий, а також в словах дуже багато помилок. По даній справі було проведено експертизу та в матеріалах справи наявний висновок експерта №545. Вважає, що висновок експерта є категоричним, не містить припущень, досліджена була медична документація померлого [PERSON] , також оглянуто заповіт та пояснення нотаріуса. Експертами прослухано диски записів судових засідань, де дають пояснення свідки-лікарі, також і враховано пояснення лікарів, які стверджували, що грубих порушень в поведінці [PERSON] не було. Але все ж таки проаналізувавши надані об`єкти експертизи експертна комісія дійшла висновку, що на час складання заповіту [PERSON] виявляв ознаки органічного ураження головного мозку судинного генезу (гіпертонічна хвороба, церебральний атеросклероз, дисциркуляторна енцефалопатія) із вираженим інтелектуально-мнестичним зниженням, а тому вказано, що [PERSON] у період часу, до якого відноситься підписання ним заповіту (28.08.2017 року) за своїм психічним саном не усвідомлював своїх дій та не міг керувати ними. Тобто, експертизою було зроблено висновок про абсолютну неспроможність [PERSON] усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Враховуючи всі викладені обставини, вважає, що наявні всі підстави вважати, що дійсно в момент складення заповіту [PERSON] не усвідомлював свої дії та не міг ними керувати, а тому складений ним заповіт просила визнати недійсним. Відповідач- [PERSON] у судовому засіданні позов не визнала та підтримала викладені у відзиві обставини у повному обсязі. Представник відповідача, адвокат Дідич Поліна Володимирівна, у судовому засіданні зазначила, що обставини справи і свої заперечення в липні 2018 року відповідач [PERSON] виклала у відзиві на позовну заяву, далі доповнювала і підтверджувала свої заперечення в ході слухання справи. Спадкодавець [PERSON] і відповідачка [PERSON] прожили як чоловік і жінка однією сім`єю без шлюбу майже 10 років, а точніше - з 2008 року - це була сім`я. [PERSON] вже був не молодою людиною (1936 р.н.) і не мав міцного фізичного здоров`я, адже був ще й ліквідатором ЧАЕС. Але він був дуже соціально активною людиною, був заступником голови ГО ветеранів ЧАЕС, мав світлий розум, був цікавим співрозмовником, мав свої політичні погляди, був активістом в громадському житті міста, відстоював свої переконання і т.д. Сусіди, знайомі його поважали, вважали серйозною, розумною, начитаною людиною.Діти (позивачі) проживали окремо. [PERSON] періодично відвідував батька, [PERSON] - надзвичайно рідко бачилась з батьком, навіть на дні народження не завжди вітала, і взагалі батьковими проблемами не цікавилась. Ймовірно таке відношення склалось через те, що батьки позивачів дуже давно розлучились і вони виросли без батька. До того ж, їхня мати не схвалювала навіть спілкування з батьком, а не те, щоб ще й турботу.Тому так склалось, що останні майже 10 років свого життя єдиною людиною, яка про нього постійно турбувалась, підтримувала, доглядала в разі потреби, була відповідачка. Коли стан фізичного здоров`я [PERSON] погіршився сильно, йому стало дуже важко ходити, загострились інші проблеми, - в середині серпня 2017 року відбулась розмова з дітьми, в ході якої [PERSON] заявив, що складе заповіт на все своє майно на того, хто буде його доглядати. [PERSON] відповів, що йому немає коли, у нього сім`я і робота, а [PERSON] сказала, що найме няньку, а сама глядіти батька не буде. Тоді [PERSON] сказав позивачам, що складе заповіт на [PERSON] . Тобто, діти фактично відмовились виконувати свої обов`язки по догляду за батьком, але добре засвоїли свої права спадкоємців 1-ї черги. Звісно, що няньку теж ніхто не найняв. Все, як і раніше, лягло на плечі [PERSON] , що дуже влаштовувало дітей - все, що треба, робиться, і платити за це не треба. Тому, [PERSON] зробив відповідні висновки і 28.08.2017 року звернувся до нотаріуса, де склав заповіт. Відповідач стверджує, що позивачами були підроблені медичні документи, оскільки вона сама передала після смерті [PERSON] його амбулаторну медичну карточку [PERSON] , який сказав, що це необхідно для оформлення документів на поховання. І в цій карточці не було записів лікарів за літо 2017 року. Лікарі дійсно викликались, але скарги були на болі в колінах і записи в цей період взагалі не вносились. Не був ніколи [PERSON] і лежачим хворим, не страждав провалами в пам`яті. Тому, такі записи при його огляді не могли з`явитись, оскільки [PERSON] не мав такого стану психічного здоров`я, який описаний деякими лікарями ( [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ) і який вказував би на будь-які психічні розлади чи захворювання. Ці ж лікарі ( [PERSON] 30.05.17 р. та [PERSON] 12.06.2017 р.) оглядали [PERSON] на дому, жодних вказівок на психічні розлади. З відповіді БЦ МЛ №1від 12.10.2018 р. № 622 вбачається, що жоден діагноз лікарів з вказівками на порушення в психічному здоров`ї [PERSON] до журналу первинної облікової документації Ф 031/о «Книга запису викликів лікарів додому» з січня по грудень 2017 р. не вказаний. Амбулаторна картка хворого в лікарні відсутня. Тобто, дві медичні картки спадкодавця були в руках [PERSON] тривалий час, коли і на яких підставах туди вклеювались різні спірні записи лікарів - не відомо. Були дільничні лікарі, невролог, але психіатрів не було, і не було записів про необхідність такої консультації чи лікування. Тому записи лікарів, достовірність яких, нажаль, перевірити експертним шляхом не вдалось через вартість експертизи (140тис.грн.), не є безспірними доказами, з яких можна робити однозначні висновки про стан психічного здоров`я [PERSON] станом на день підписання заповіту. Зрозумілим, з огляду на законодавство та судову практику, є значення судово-психіатричної експертизи в справах такої категорії. Але ЦПК України вказує на те, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Якщо проаналізувати висновок судово-психіатричної експертизи від 01.10.2019 р. і його обгрунтування, то він викликає серйозні сумніви і, на її переконання, не може свідчити безспірно, що [PERSON] в період часу (28.08.2017р.) за своїм психічним станом не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. Так, у судово-психіатричній експертизі висновки обґрунтовувались записами 2006 року (медична карта амбулаторного хворого № 151333), записами за 2017р.: 31.07.2017 (терапевт) «старечий маразм», 01.08.2017 (невролог) «дискуляторна енцефалопатія П-Шст. при церебральномуатеросклерозі, Церебрастенічний синдром. Мнестичне зниження», 07.08.2017р. (лікар-терапевт) «ішемічна хвороба серця, атерослеротичний кардіосклероз, гіпертонічна хвороба, церебрастенічний синдром, остеохондроз хребта. Серед інших встановлено д-з. «Астено-невротичний синдром». Рекомендувалася консультація лікаря-психіатра, призначалося лікування»; інша амбулаторна карта (без номера): з 24.07.17р. скарги на болі в попереку, головні болі, погану свідомість (погана орієнтація в часі та просторі), д-з. «Дисциркуляторна енцефалопатія П-Шст. при церебральному атеросклерозі» призначалась консультація невролога (не психіатра). Далі йде посилання на виписку з медичної карти стаціонарного хворого №8364 - БЦМЛ №1 з 27.09 по 09.10.2017р. з д-з. «Остеоартроз колінних суглобів, больовий синдром... Гіпертонічна хвороба, атеросклероз аорти, ...». Далі - оригінал медичної карти стаціонарного хворого №12219 БЦ МЛ №2 з 20.10.17 - 27.10.17р. оглянутий лікарем-невропатологом, д-з «хронічна недостатність мозкового кровообігу.. остеохондроз...»і посилання на огляд лікаря-хірурга «Хворий неадекватний.Дезорієнтований у просторі та часі. Поривається піти з відділення додому». Однак, нічого немає в експертизі про виклики: 30.05.2017р. лікаря терапевта [PERSON] , 12.06.2017р. лікаря терапевта [PERSON] , огляд 05.09.2017р. лікарем неврологом [PERSON] , огляд 21.09.2017 р. дільничним терапевтом [PERSON] , 20.10.2017 року лікарем терапевтом [PERSON] (відповідь №622). Пояснення свідків, які вказували на «психічні розлади» експерти почули і взяли до уваги ( [PERSON] , [PERSON] ), а пояснення лікарів, які вказували на повну адекватність [PERSON] , на відсутність необхідності огляду його психіатром або дещо спотворені, або не взяті до уваги, бо вони «не узгоджуються з даними медичної документації про ознаки старечої деменції»...( [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ).І це все дало експертам «підстави» для висновку, що у період підписання заповіту [PERSON] виявляв ознакиорганічного ураження головного мозку судинного генезу (гіпертонічна хвороба, церебральний атеросклероз, дисциркуляторна енцефалопатія) із вираженим інтелектуально-мнестичним зниженням. Ступінь вираженості наявних у нього психічних порушень була така, що позбавляла підекспертного в даний період усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Вона вважає такийвисновок необґрунтованим, необ`єктивним, побудованим на суперечливих доказах, без врахування частини доказів. Тому, висновок судово-психіатричної експертизи з відповідями на поставлені судом питання не є безспірним доказом, що за своїм психічним станом [PERSON] у період часу підписання заповіту 28.08.2017 р. не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.Також, висновки експертизи не узгоджуються з показами свідків, які були допитані в с/з, і які розповіли про те, що [PERSON] мав ясну свідомість до останніх днів свого життя, добре орієнтувався не лише у просторі і часі, айв багатьох інших питаннях - в політиці, в побуті і т.д. (свідок [PERSON] ), свідки (сусіди) [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] тісно і постійно спілкувались, адекватний, без будь-яких психічнихрозладів і т.д.; лікарі: [PERSON] - не потребував психіатричної допомоги; [PERSON] невролог - пацієнт галюцинацій, марень не мав, психозів ніяких, м.б. зниження пам`яті, але він адекватний; [PERSON] лікар стаціонару - у мене, як у лікаря, не було необхідності огляду психіатром, вів себе нормально, стан психічного здоров`я не викликав підозр; [PERSON] в с/з, на відміну від медичної картки, - він сам мені розповів, що болить, чому написав про рекомендацію огляду психіатра не пам`ятає, навіть [PERSON] ,яка за словами [PERSON] є співученицею позивачів, доброю знайомою, лікар - у нього не було психічних розладів, агресії). Отже, експертиза не є об`єктивною.Об`єктивні лікарі вказували на те, що жодних підстав для будь-яких консультацій психіатра у нього не було, а покази інших лікарів є суперечливими навіть між собою, («лежачий», а потім - ходить в лікарню, по вулиці, в лікарні, врешті - до нотаріуса пішов, і не лише заповіт підписав, а й власноручно написав заяву, в якій зазначив, що він робить, що він підписує і чому). Отже, жодного разу лікар психіатр [PERSON] не оглядав, жодної психіатричної допомоги йому не надавалось, жодних діагнозів психічних розладів чи захворювань при житті [PERSON] належним чином не встановлювалось.А якщо із нормальної, поважної людини після смерті батька діти зробили його психічно нездоровим, то тут, очевидно, вирішальне значення мають права спадкоємців 1-ї черги, а не права людини на власний розсуд розпорядитися своїм майном на випадок смерті. Тому, саме поведінка дітей і їхня відмова доглядати, допомагати - змусили [PERSON] скласти заповіт на [PERSON] . Це був усвідомлений вчинок людини яка в складні часи свого життя не могла розраховувати на своїх дітей.Тому, просила відмовити у задоволенні позову. Третя особа - приватний нотаріус Кривенко Ірина Василівна в судове засідання не з`явилася, про день час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини няевки суд не повідомила. Суд, заслухавши учасників справи, показання свідків: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ст. 4 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , батько [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копіями відповідних свідоцтв та паспортів (Т. 1 а.с. 8, 10, 11-12,14-16, 24, 113). 28.08.2017 року [PERSON] склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Кривенко І.В. та зареєстрований в реєстрі за №380 (Т. 1 а.с. 106, 110, 122-123, 126-127), з якого вбачається, що [PERSON] , [INFO] , на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження: «Усе своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що мені буде належати на день смерті і на що я за законом матиму право, заповідаю [PERSON] , [INFO] .». Зміст ст. 1235, 1236, 1248, 1254, 1241, 1307 ЦК України заповідачу нотаріусом роз`яснено. На особисте прохання заповідача заповіт складено та записано нотаріусом зі слів заповідача [PERSON] за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Заповіт до підписання прочитаний заповідачем [PERSON] уголос і власноручно підписаний ним у присутності нотаріуса. Також, встановлено, що 28.08.2017 року [PERSON] надав приватному нотаріусу Кривенко І.В. власноручно написану ним заяву про бажання/намір скласти заповіт на все своє майно на ім`я [PERSON] , [INFO] , яка зберігається у справах приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Кривенко І.В. за вх. № 97/02-12 від 28.08.2017 року (Т. 1 а.с. 109). З матеріалів спадкової справи №588/2017, яка заведена Другою Білоцерківською міською державною нотаріальною конторою, після померлого [INFO] [PERSON] , вбачається, що 22.12.2017 року позивачі [PERSON] та [PERSON] подали до нотаріальної контори письмові заяви №1485 та № 1487 про прийняття спадщини, як спадкоємці першої черги, та цього ж дня дізналися, про існування заповіту зареєстрованого в реєстрі за №380 від 28.08.2017 року. Судом встановлено, що на виконання вимог ухвали від 27.11.2018 року про призначення у справі судово-психіатричної експертизи 08.11.2019 року на адресу суду надійшов висновок судово-психіатричного експерта №545 від 01.10.2019 року, проведений експертами Київського міського центру судово-психіатричної експертизи, з якого вбачається, що експерти надали відповіді на поставлені запитання: [PERSON] у період часу, до якого відноситься підписання ним заповіту (28.08.2017 року) страждав на органічне ураження головного мозку судинного генезу (гіпертонічна хвороба, церебральний атеросклероз, дисциркуляторна енцефалопатія) із вираженим інтелектуально-мнестичним зниженням та [PERSON] у період часу, до якого відноситься підписання ним заповіту (28.08.2017 року) за своїм психічним станом не усвідомлював своїх дій та не міг керувати ними. При вирішенні спору суд виходить з наступного. Відповідно до норм ЦК України заповіт є особистим розпорядженням і складається від імені однієї фізичної особина випадок своєї смерті ст. 1233 ЦК України). Відповідно до ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно з ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Як визначено в ст. 1234 ЦК України, право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Згідно зі ст. 43 Закону України «Про нотаріат» встановлення особи здійснюється за паспортом громадянина України або за іншими документами, які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо особи громадянина, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії (паспорт громадянина України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, дипломатичний чи службовий паспорт, посвідчення особи моряка, посвідчення члена екіпажу, посвідка на проживання особи, яка мешкає в Україні, національний паспорт іноземця або документ, що його замінює, посвідчення особи з інвалідністю чи учасника Другої світової війни, посвідчення, видане за місцем роботи фізичної особи). Посвідчення водія, особи моряка, особи з інвалідністю чи учасника Другої світової війни, посвідчення, видане за місцем роботи фізичної особи, не можуть бути використані громадянином України для встановлення його особи під час укладення правочинів. Згідно зі ст. 44 Закону України «Про нотаріат» визначення обсягу цивільної дієздатності фізичної особи здійснюється за паспортом або іншими документами, передбаченими ст. 43 цього Закону (крім посвідчення водія, особи моряка, інваліда чи учасника Великої Вітчизняної війни, посвідчення, виданого за місцем роботи фізичної особи), які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії. У разі потреби нотаріусу надається довідка про те, що особа не страждає на психічний розлад, який може вплинути на її здатність усвідомлювати свої дії та (або) керувати ними. Так, на виконання вимог ст. 43, 44 Закону України «Про нотаріат» приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Кривенко І.В. було встановлено особу [PERSON] та перевірено його дієздатність за наданим ним паспортом серія [NUMBER] , виданим 20.09.2002 року міським відділом № 2Білоцерківського МУГУ МВС України в Київській області, що підтверджується матеріалами справи (Т. 1 а.с. 107) Відповідно до ст. 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. В ст. 1247 ЦК України визначені загальні вимоги до форми заповіту. Так, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем та посвідчений нотаріусом або іншими посадовими особами, визначеними в ст.ст. 1251-1252 цього Кодексу. Відповідно до частини 2 статті 1248 Цивільного кодексу України нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу). Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. При цьому, необхідно враховувати, що як заінтересовані особи, повноважні пред`являти позовні вимоги про визнання заповіту недійсним відповідно до частини другої статті 1257 ЦК України, можуть розглядатися виключно особи, суб`єктивні спадкові права яких, що виникають відповідно до норм книги шостої ЦК України (спадкоємців за законом, спадкоємців за іншим заповітом, відказоодержувачів), порушені у зв`язку із вчиненням (складанням) недійсного (за їх твердженням) заповіту. Згідно з ч. 1 ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Так, судом встановлено, що позивачі [PERSON] та [PERSON] є дітьми померлого [INFO] [PERSON] , тобто є спадкоємцями першої черги за законом, а отже, повноважні пред`являти позовні вимоги про визнання заповіту недійсним відповідно до частини другої статті 1257 ЦК України, оскільки їхні суб`єктивні спадкові права порушені у зв`язку із вчиненням (складанням) недійсного (за їх твердженням) заповіту. Заповіт є правочином, а тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо у книзі шостій ЦК немає відповідного правила. Відповідно до вимог статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання (ст. 30 ЦК України). Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо). Тому, відповідно до змісту наведених норм дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону, є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі. Відповідно до вимог п. 1.7, 1.10 Глави 3 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5: 1.7. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним, про що зазначається перед його підписом. 1.10. Нотаріус при посвідченні заповіту зобов`язаний роз`яснити заповідачу зміст статті 1241 Цивільного кодексу Українипро право на обов`язкову частку у спадщині та зміст статті 1307 Цивільного кодексу України щодо нікчемності заповіту на майно, яке є предметом спадкового договору. За загальним правилом роз`яснення вимог чинного законодавства з метою виконання нотаріусом обов`язків, покладених на нього ст. 5 Закону України «Про нотаріат», здійснюється в усній формі. Відповідно до вимог п. 1.10 глави 3 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, при посвідченні вказаного заповіту, заповідачу роз`яснено зміст ст. 1241 ЦК України про право на обов`язкову частку у спадщині та зміст ст. 1307 ЦК України щодо нікчемності заповіту на майно, яке є предметом спадкового договору. Зі змісту оспорюваного заповіту вбачається, що він складений у письмовій формі, в ньому зазначено місце, дату та час складання, він підписаний заповідачем, посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Кривенко І.В. 28 серпня 2017 року, зареєстрований за № 380, текст заповіту записаний нотаріусом за допомогою загальноприйнятих технічних засобів, а заповідач письмово підтвердив, що заповіт текст заповіту ним вголос прочитаний, про що свідчить власноручний підпис заповідача у заповіті (Т. 1 а. с. 106, 122-123). Разом з ти, позивачі у позовній заяві зазначають, що заповіт порушує їхні права, як спадкоємців першої черги, на усе спадкове майно, так як вони є дітьми спадкодавця, та зазначають, що вони не усвідомлюють, яким чином померлий склав заповіт, якщо його стан здоров`я був нестабільний та сам по собі батько завжди потребував постійного стороннього нагляду. З 2000 року спадкодавець, [PERSON] , часто хворів, страждав провалами пам`яті, починаючи із березня 2000 року, записи різних лікарів підтверджують нестабільний психічний та емоційний стан померлого. Спадкодавець [PERSON] був як фізично так і психічно, не здоровий, тому, не міг усвідомлювати правильність та наслідки своїх дій. Так, оспорюваним вважається заповіт, недійсність якого прямо не встановлена законом. Такий заповіт визнається судом недійсним за позовом заінтересованої особи, коли буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, а саме: заповіт складено у момент, коли особа не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними; та заповіт складеноособою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку іншої особи. Згідно із статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За правилами частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Тлумачення статті 225 ЦК України свідчить, що правила цієї статті поширюються на випадки, коли фізична особа хоча і є дієздатною, однак у момент вчинення правочину вона перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Так, в пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак, у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст.105 ЦПК Українизобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 89 ЦПК України. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК України суд відповідно до статті 105 ЦПК України за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Також, у пункті 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2000 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу. Крім того, вимоги про визнання угоди недійсною з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент укладення угоди особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними (Правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 13.03.2017 року у справі 6-2833цс16, постанові Верховного Суду України від 28.09.2016 р. у справі № 6-1531цс16, постанові Верховного Суду від 20.06.2018 р. у справі №161/17119/16-ц, постанові Верховного Суду від 12.09.2018 р. у справі №522/25597/13-ц та постанові Верховного Суду від 18 вересня 2019 р. у справі № 311/3823/15). На виконання вимог ст. 103, 105 ЦПК України, суд за клопотанням як позивача так і відповідача призначив у справі судово-психіатричну експертизу, проведення якої доручив експертам Київського міського центру судово-психіатричної експертизи (за згодою як позивачів та відповідача), з метою встановлення наявності стану спадкодавця (тимчасового психічного розладу та нервового потрясіння) у момент складення оспорюваного заповіту Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта №545 від 01.10.2019 року, [PERSON] у період часу, до якого відноситься підписання ним заповіту (28.08.2017 року) страждав на органічне ураження головного мозку судинного генезу (гіпертонічна хвороба, церебральний атеросклероз, дисциркуляторна енцефалопатія) із вираженим інтелектуально-мнестичним зниженням та [PERSON] у період часу, до якого відноситься підписання ним заповіту (28.08.2017 року) за своїм психічним саном не усвідомлював своїх дій та не міг керувати ними. Також, в судових засіданнях були допитані свідки, заявлені як позивачами так і відповідачем. Свідок [PERSON] (сусід, проживає за адресою: [ADDRESS] ) у судовому засіданні зазначив, що знає відповідача, коли вони купували будинок за адресою [ADDRESS] . Він живе вже 10 років по сусідству, знав [PERSON] , навіть ще раніше знав, коли він будував свій будинок і спілкувався з ним. В період (осінь 2017 року кінець листопада) коли він поїхав на оздоровлення, тоді саме помер [PERSON] , який хворів фізично, а в психічному стані був адекватний, начитаний, розмовляв на різні теми, до останнього його впізнавав і спілкувався. Його сина [PERSON] , він знав, оскільки він дуже часто приходив до батька, часто спілкувався, допомагав по господарству, а [PERSON] бачив 1 раз після смерті батька. Щодо спадкового майна він з ним не говорив, але відповідач та [PERSON] говорили лише про заповіт, він намагався їм сказати, що краще буде договір дарування, але вони так вирішили. Знає, що [PERSON] мав хвороби, але він доволі часто виходив надвір, любив когось зупинити, щоб ті з ним поговорили. Він не цікавився чим [PERSON] хворів, але [PERSON] говорив, що у нього хворе серце. Так, ззовні було видно, що він постарів, але у спілкуванні не змінився, міг годинами щось розповідати, основною темою у спілкуванні була політика. Так, перед смертю в листопаді 2017 року, він вже не був такий активний, як раніше, міг просто сидіти на лавці, мову він не тягнув, розмовляв нормально. Свідок [PERSON] (сусідка відповідача) у судовому засіданні зазначила, що знала [PERSON] та знала його сина [PERSON] , який часто приходив до батька. Знає їх близько 10 років. Зі [PERSON] вона спілкувалася як сусіди, він її зупиняв, щось запитував. Останній рік 2017 року бачила його, він запитував її про онуку, любив також поговорити про політику. Останнє літо він був менш активним, любив опертися на паркан і споглядати на когось. В кінці листопада бачила [PERSON] останній раз на вулиці, з ним привіталася. Він завжди любив поговорити про політику, на тему відносин з дітьми вони не говорили, казав, що [PERSON] до нього приходив. [PERSON] хвалився, що зробив заповіт на відповідача, чому так вирішив не пояснював, це було десь влітку. Вона не спеціаліст, але особливих змін у його поведінці не було, навіть тоді коли вони з ним зустрічалися, можливо ходив трохи повільніше, але «був живчик». [PERSON] бачила часто у батька - 1 раз на тиждень, може і більше, а дочку бачила вже коли його не стало. Свідок [PERSON] у судовому засіданні зазначив, що знає [PERSON] з середини 80-х років, був знайомий з його батьком [PERSON] , [PERSON] сестра [PERSON] , [PERSON] не знає. З [PERSON] спілкувався по шкільних справах. Зі [PERSON] зустрічався 1 раз в 2-3 місяці, або 1 раз в 6 місяців в місті, говорили про життя, він був людиною різносторонньою, дружелюбною та активною, у нас були спільні друзі. Десь у квітні та травні 2017 року зустрівся зі [PERSON] в центрі міста, і йому здалося, що щось у його поведінці було дивне - бігали очі, був заклопотаний, ніби не впевнений в собі, осунувся та коли він привітався, то [PERSON] на нього не відреагував, тобто йому здалося, що він його не впізнав. Це був останній раз, коли він його бачив. У 2016 році вони з ним зустрілися на мітингу, розмовляли 10-15 хв. про стан справ в країні та про дітей. Стосунки між батьком та дітьми були дружні, нормальні. Він ходив до них у школу на збори. З позивачем [PERSON] спілкувався після школи у 2017 році, то він говорив, що батько неважно себе почуває, потрапив у лікарню, а потім повідомив, що він помер. Свідок не пам`ятає, щоб з [PERSON] була поряд відповідач. Свідок [PERSON] у судовому засіданні зазначив, що знає [PERSON] з середини 80-х років, його однокласник, сестру позивача також знає, а відповідача знає з 2007-2008 року, вона співмешканка батька позивача [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] . Свідок бував часто у померлого раз в місяць, або один раз у два місяці разом з [PERSON] , коли він просив. В 2016-2017 році [PERSON] почав здавати, не впізнавав його. У 2017 році був з [PERSON] , коли було це потрібно. [PERSON] в останні роки почав заговарютися, мова затягнулася, були провали у пам`яті. В липні 2017 року був взагалі поганий, на відміну 2015 року, коли він до нього приходив навіть на базар. Останній раз бачив його 29.08.2017 року, ключа від дверей не знайшов, на місці ключа не було. Через вікно побачили, що він лежить на підлозі, був як овоч, поклали його на ліжко. Також, одного разу (влітку 2017 року) прийшли, а він лежав біля вигрібної ями. Взагалі, у 2017 році бував у нього 1 раз на місяць, інколи щось привезти, провідати, [PERSON] купував ліки, продукти, оплачував комунальні платежі, оплатив поховання. [PERSON] доглядав то [PERSON] , то відповідач, якій [PERSON] довіряв. І вже коли батька поховали, то [PERSON] пішовши до нотаріальної контори довідався про заповіт на [PERSON] , але батько [PERSON] говорив інакше, що все майно належить [PERSON] , що він хазяїн, то і буде господарювати. Свідок [PERSON] у судовому засіданні зазначив, що проживає за адресою: [ADDRESS] , знає позивача [PERSON] , вона сестра позивача [PERSON] . Відповідача знає приблизно 5-7 років, оскільки жила з [PERSON] по сусідству, через дві хати, були нормальні стосунки. Протягом 2016-2017 року приблизно 4-5 разів був у них, 1-2 рази на тиждень бачив [PERSON] на вулиці, а останній раз бачив його за 1-2 місяці до смерті. Спілкувався з ним один раз влітку 2017 року біля школи за 100-200 м від будинку, то він говорив йому «хто ти?», був скляний погляд, а свідок у відповідь: « [PERSON] , сусід», але він нічого не відповів. Тому, свідок зрозумів, що немає про що балакати і пішов. Позивача [PERSON] бачив, коли той приходив до батька, пиляв дерева, і сестра приходила до батька. [PERSON] жила зі [PERSON] як у шлюбі, тому бачив її постійно. З [PERSON] та із позивачем про [PERSON] не говорили, також, не говорили і про спадщину. Коли свідок побачив [PERSON] , то зрозумів, що той потребує стороннього догляду, до цього за рік він показував хворі ноги і також потребував допомоги. Але про те, що [PERSON] лежав у лікарні йому не було відомо. Свідок [PERSON] (позивач [PERSON] зять) у судовому засіданні зазначила, що знає [PERSON] з 2006 року, коли її дочка з ним познайомилася. [PERSON] - це сестра [PERSON] , а Сумовську бачила 3 рази: перший раз у 2010 році - коли вони зі [PERSON] продавали малину, другий раз - в тролейбусі саму, третій раз - похорони [PERSON] .. Зі [PERSON] познайомилася в грудні 2007 року, коли прийшли до [PERSON] знайомитися із батьками, вона була з чоловіком. Останній раз бачила [PERSON] в квітні-травні 2017 року, зустріла біля собору, та він її не впізнав, але вона з ним балакала, намагалася заговорити, але він її не впізнав і пішов далі. Також, коли зустріла його в листопаді 2016 року біля БК «Росава» він також її не впізнав. При цьому, якась жінка сказала їй, що він ходить і щось шукає, але вона подзвонила [PERSON] , і той його забрав. Тоді, в листопаді 2016 року, вона думала, що він їде із союзу ветеранів, казала йому, що він не погоді вдягнений, але він лише посміхнувся і на неї е відреагував. 01.03.2017 року в [PERSON] було його день народження, тому вона йому подзвонила привітати, однак, він не зміг відповідати на її слова, розмова не склалася. А до цього він часто до неї телефонував, навіть на день народження читав вірші. З дітьми у нього були прекрасні відносини, вони піклувалися про батька. [PERSON] говорив, що [PERSON] постійно відвідує його, приносить продукти, допомагає по господарству. Вона також знає, що померлий був у лікарні, адже її дочка носила йому їсти, памперси, переодягала його, казала, що він неадекватний, у важкому стані, дуже хворий, людей не впізнає, була якась агресія, його заспокоювали. З [PERSON] вона часто спілкується, який у 2017 році говорив про здоров`я батька - щось з головою, адже він не впізнавав рідних та знайомих. В 2017 році її дочка відвідувала в лікарні [PERSON] , але до [PERSON] додому вона не приходила з часу, коли там з`явилася відповідач. Свідок [PERSON] (проживає: [ADDRESS] ) у судовому засіданні зазначила, що [PERSON] знає приблизно 10 років, із [PERSON] проживали за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] [PERSON] бачила, коли він приїздив до батька 1 раз в неділю, з ним спілкувалася. Зі [PERSON] спілкувалися, бачилися на вулиці, вони завжди ходили по воду, любив поспілкуватися. Останній раз бачилася з [PERSON] у вересні-жовтні 2017 року, коли зустрілися на дорозі, розмовляли про справи, і він їй повідомив, що був у лікарні - лікував серце, але змін у поведінці не помітила. Він також її запитував про здоров`я, спілкувався із її чоловіком, любив поговорити про політику, її він впізнавав. Свідок майже щодня проходила повз їх будинок, інколи лише здоровалися, але інколи і балакали. Останнім часом йому було важко ходити, жалівся на біль у ногах. У жовтні- грудні 2017 року вона його бачила не часто, але [PERSON] та відповідач завжди були разом, коли вона їх зустрічала. Про дітей [PERSON] нічого не розповідав. Свідок [PERSON] (голова громадської організації ветеранів Чорнобиля) у судовому засіданні зазначив, що позивача бачив 1 раз в серпні 2017 року на дні народження батька, був там 1,5-2 години, ще були онук, дружина [PERSON] і відповідач. Позивача [PERSON] не знає, а відповідача знає приблизно 10-15 років. За період 2016-2017 року щомісяця приїздив до громадської організації інвалідів-ветеранів Чорнобиля. Останній раз в серпні 2017 року [PERSON] приїздив на 1,5 години, він був як завжди, чесна грамотна людина, відхилень не було. Крім того на зборах було багато людей, але ніхто не казав, що з [PERSON] щось не так. Він знав [PERSON] 35 років, та знав, що він має дітей. Він бував у нього, допомагав обрізати дерева, знає, що загалом за ним доглядала відповідач, вони робили все разом і вели спільне господарство. [PERSON] був його заступником, до 2017 року, але потім за його проханням, через неможливість виконання обов`язків (йому було важко, вік не той, ноги болять), обрали другого заступника. Однак, суд критично оцінює зазначені покази свідків, оскільки вони є суперечливими між собою, разом з цим, з показів свідків достеменно можна стверджувати, що позивач [PERSON] не залишав батька до смерті, постійно йому допомагав, купував продукти, доглядав його та в період з літа 2017 року почалися проблеми зі здоров`ям [PERSON] , які в подальшому вплинули на його здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Крім того, висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними (постанова Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12). Відповідач та її представник заперечуючи позовні вимоги, стверджували, що позивачами були підроблені медичні документи, оскільки вона сама передала після смерті [PERSON] його амбулаторну медичну карточку [PERSON] , і в цій карточці не було записів лікарів за літо 2017 року. Лікарі дійсно викликались, але скарги були на болі в колінах і записи в цей період взагалі не вносились. Не був ніколи [PERSON] і лежачим хворим, не страждав провалами в пам`яті. Тому, такі записи при його огляді не могли з`явитись, оскільки [PERSON] не мав такого стану психічного здоров`я, який описаний деякими лікарями ( [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ) і який вказував би на будь-які психічні розлади чи захворювання. Ці ж лікарі ( [PERSON] 30.05.17р. та [PERSON] 12.06.2017р.) оглядали [PERSON] на дому, жодних вказівок на психічні розлади. З відповіді Білоцерківської міської лікарні №1від 12.10.2018 року № 622 вбачається, що жоден діагноз лікарів з вказівками на порушення в психічному здоров`ї [PERSON] до журналу первинної облікової документації «Книга запису викликів лікарів додому» з січня по грудень 2017р. не вказаний, амбулаторна картка хворого в лікарні була відсутня. Тобто, дві медичні картки спадкодавця були в руках [PERSON] тривалий час, тому невідомо, коли і на яких підставах туди вклеювались різні спірні записи лікарів. Також, представник відповідача зазначає, що записи лікарів, достовірність яких перевірити експертним шляхом не вдалось, не є безспірними доказами, з яких можна робити однозначні висновки про стан психічного здоров`я [PERSON] станом на день підписання заповіту. Однак, судом за клопотанням представника відповідача неодноразово призначалися судово-технічні експертизи: 25.11.2019 року було призначено судово-технічну експертизу медичних документів, яка не була проведена Державним науково - дослідним експертно-криміналістичним центром, зокрема, у зв`язку з невиконанням відповідачем вимог щодо її оплати та 19.05.2020 року було призначено судово-технічну експертизу медичних документів, проведення якої було доручено експертам Київського науково - дослідного інституту судових експертиз, однак, 28.09.2020 року відповідач відмовилася від проведення вказаної експертизи в зв`язку з фінансовою неможливістю оплатити вартість експертизи. Також, відповідач зазначає, що висновок судово-психіатричної експертизи від 01.10.2019 року і його обґрунтування, викликає серйозні сумніви і, на її переконання, не може свідчити безспірно, що [PERSON] в період часу (28.08.2017р.) за своїм психічним станом не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. Так, відповідно до ст. 113 ЦПК України якщо висновок експерта буде визнано неповним або неясним, судом може бути призначена додаткова експертиза, яка доручається тому самому або іншому експерту (експертам). Якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам). Однак, будь-яких клопотань про призначення додаткової чи повторної експертизи відповідач до суду не подала та будь-яких інших доказів, які спростовували висновок судово-психіатричної експертизи від 01 жовтня 2019 року №545 та підтверджували, що [PERSON] під час складання 28серпня 2017 року заповіту на користь [PERSON] , все ж таки усвідомлював значення своїх дій, їх правові наслідки та міг керувати ними, відповідач не надала. Разом з тим, при проведенні експертизи, експертами Київського міського центру судово-психіатричної експертизи було досліджено надані судом медичні карти амбулаторного хворого №151333 (з 2006 року по 2017 рік), медичну карту стаціонарного хворого №12219, виписку з медичної карти стаціонарного хворого №8364 та іншу медичну документацію, яка містилася в матеріалах справи. Так дійсно, основними об`єктами дослідження при проведенні посмертної судово-психіатричної експертизи є медична документація та матеріали справи. Медична документація може бути первинною (історія хвороби, амбулаторна картка, консультативне заключення) та вторинною (виписка з історії хвороби, довідка з медичної установи тощо). Крім того, матеріали справи становлять інтерес для експерта не в цілому, а лише в тій частині, де безпосередньо чи опосередковано відображені особливості психічного стану підекспертної особи. Зазвичай вказані дані можуть міститися у особистих записах, листах особи, показаннях свідків, інших юридичних документах, у яких відображено ті чи інші сторони його психіки. Також, на виконання клопотання експерта від 22.03.2019 року про надання додаткових матеріалів в судовому засіданні 07.05.2019 року та 28.05.2019 року були допитані свідки лікарі: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] та зазначений диск запису судових засідань №11494 був досліджений експертами. З наданої на запит суду медичної карти амбулаторного хворого №151333 (з 2006 по 2008 рік) вбачається, що померлий [PERSON] був ліквідатором наслідків ЧАЕС, з 1987 по 2008 рр. йому встановлювалися наступні діагнози: «Ішемічна хвороба серця. Атеросклеротичний кардіосклероз. Симптоматична гіпертонія. Хронічний гастрит. Хронічний пієлонефрит. Хронічний холецистит. Остеохондроз хребта». З 2006 р. встановлювалися діагнози: «Дисциркуляторна енцефалопатія II, церебральний атеросклероз». З наявного в медичній карті амбулаторного хворого №151333 (з 2006 по 2008 рік) виписного епікризу №3484 вбачається, що [PERSON] лікувався стаціонарно в нейрохірургічному відділенні Білоцерківської міської лікарні №2 з 20.03.2006 по 31.03.2006 року з діагнозом «Закрита черепно-мозкова травма. Струс головного мозку, забійна рана голови, забій м`яких тканин гомілок». У подальшому, згідно записів в амбулаторній карті від 02.04.2006, 18.04.2006, 01.06.2006, 21.06.2006, 23.10.2006 оглядався лікарями терапевтом та невропатологом, при цьому висловлював скарги на головний біль, запаморочення, загальну слабкість, поганий сон, зниження пам`яті, нудоту. Встановлювався діагноз «Наслідки ЗЧМТ. Струс головного мозку. Посттравматична церебрастенія. Дисциркуляторна енцефалопатія II ст. при церебральному атеросклерозі». Із запису від 31.07.2017 року, що міститься в зазначеній вище карті, вбачається, що [PERSON] був оглянутий терапевтом на дому, висловлював скарги на головний біль, шум у вухах, скованість при рухах. Серед інших встановлено діагноз: «Старческий маразм». При огляді лікарем-терапевтом 07.08.2017 висловлював скарги на порушення пам`яті, запаморочення, незадовільний сон, постійні головні болі, встановлено діагноз: «ішемічна хвороба Серця. Атеросклеротичний кардіосклероз. Гіпертонічна хвороба. Церебрастенічний синдром. Остеохондроз хребта». Серед інших встановлено діагноз: «Астено-невротичний синдром». Рекомендувалася консультація лікаря-психіатра, призначалося лікування. Слід зазначити, що зазначені записи лікарів-терапевтів, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні при допиті лікарів [PERSON] та [PERSON] , та стверджувати, що ці записи підроблені позивачами підстав немає, оскільки карта амбулаторного хворого №151333 (з 2006 по 2008 рік), була надана на запит суду. Так, свідок [PERSON] (заступник головного лікаря з експертизи тимчасової непрацездатності) у судовому засіданні зазначила, що в 2017 році вона працювала дільничним терапевтом, їздила на виклик до [PERSON] , бачила відповідача і позивача [PERSON] . Влітку 2017 року 2-3 рази була на виклику, встановлювала: больові синдроми, погано пересувався в межах кімнати, погано орієнтувався в часі і просторі, був трохи дезорієнтований, була заторможеність свідомості. Призначала ліки: знеболюючі, неотропні препарати та консультацію невролога на дому. Вона запитувала, чи він впізнає її, але він її не впізнавав, хоча знав її приблизно 10 років. Адекватно не міг зазначити свої скарги, конкретно не міг нічого сказати, на запитання: «хто ви?», «який день?» не міг відповісти. На другий, третій раз як її викликали, вона почала помічати, що він її не впізнавав, однозначних відповідей не давав, відповідача на запитання його співмешканка. Вона призначала йому судинні (неотропні) препарати. Свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначив, що позивача не знає, відповідача та [PERSON] не пам`ятає, в амбулаторній картці з 2009 по 2014 року його записів немає, в амбулаторній картці з 2006 по 2008 року міститься його запис від 07.08.2017 року, в якому він призначав консультацію лікаря психіатра, та лікування, однак, призначені ним ліки не впливають на психічний стан особи. Запис вклеїв у картку, оскільки картка була в реєстратурі, щодо консультації психіатра написав на власний розсуд, оскільки були скарги хворого, а саме: порушення пам`яті, запаморочення, незадовільний сон, постійні головні болі. Згідно іншого примірника медичної карти амбулаторного хворого №151333 (з 2009 по 2014 рік), яка була надана позивачем вбачається, що 01.08.2017 року [PERSON] був оглянутий лікарем-неврологом на дому та встановлено діагноз: «Дисциркуляторна енцефалопатія ІІ-ІІІст. при церебральному атеросклерозі. Церебрастенічний синдром. Мнестичне зниження».Із запису від 12.06.2017 року та 24.07.2017 рокувбачається, що [PERSON] був оглянутий на дому, висловлював скарги на загальну слабкість, головокружіння, «заговорення», зниження пам`яті, болі в попереку, головні болі, погану свідомість (погана орієнтація в часі та просторі). Діагноз: «Дисциркуляторна енцефалопатія ІІ-ІІІ ст. при церебральному атеросклерозі», призначалась консультація невролога, подальше лікування в неврологічному відділенні. Зазначені обставини, також підтвердила свідок - лікар [PERSON] , яка зазначила що призначила огляд невропатолога, оскільки було під питанням «гостре порушення мозкового кровообігу (інсульт)». В нього порушень психіки не було, не було ні агресії, ні неадекватної поведінки, його поведінка їй нагадувала скоріше гостре порушення мозкового кровообігу, тому психіатра не призначала. При церебросклерозі йде відмирання клітин мозку. Як ліквідатор він проходив щороку огляд всіх спеціалістів і до літа 2017 року все було в порядку. Спершу [PERSON] почав жалітися на болі в колінах та попереку, а потім приєдналося хронічна судинно-мозкова недостатність. 21.09.2017 року вона запропонувала огляд психіатра, однак хворий відмовився. 12.06.2017 року при огляді не було встановлено діагнозу «старечої деменції», 24.07.2017 року при огляді було призначено консультацію невропатолога та вже 01.08.2017 року хворого оглянув невропатолог. 21.09.2017 року відмовились від лікування в неврологічному відділенні та згодилися лише на ревматолога. Також, лікар невропатолог [PERSON] зазначила, що вносила запис від 01.08.2017 року до картки та оглядала [PERSON] на дому, який на питання, які скарги не відповідав, при огляді була присутня дружина, був в`ялий, не контактував, нічого не говорив та зазначила про зниження пам`яті, мнестичне зниження та [PERSON] постійно лежав та не реагував на її питання. Згідно наданого до суду оригіналу медичної карти стаціонарного хворого №12219 вбачається, що [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні в Білоцерківській міській лікарні №2 з 20.10.2017 по 27.10.2017 року. За час лікування був оглянутий, зокрема, лікарем-невропатологом, який встановив діагноз: «Хронічна недостатність мозкового кровообігу II-ІІІст. з церебрастенічним синдромом. Остеохондроз поперекового відділу хребта» та рекомендував лікування в неврологічному відділенні. Також, був оглянутий лікарем-хірургом, який зробив запис, що «Хворий неадекватний. Дезорієнтований у просторі та часі, зривається піти з відділення додому. Для седації призначено препарат діазепам. При виписці був встановлений діагноз: Вправлена лівобічна пахова грижа». У матеріалах справи також наявна копія виписки з медичної карти стаціонарного хворого №8364 (Т. 1 а.с 22), з якої вбачається, що [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні в Білоцерківській міській лікарні №1 з 27.09 по 09.10.2017 з діагнозом: «Остеоартроз колінних суглобів, больовий синдром. Остеохондроз поперекового відділу хребта. Гіпертонічна хвороба II ст. Атеросклероз аорти. Дисциркуляторна енцефалопатія II ст. при церебральному атеросклерозі. Церебрастенічний синдром». Допитані свідки - лікарі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , зазначають, що [PERSON] не сильно пам`ятають, особисто з ним не знайомі, зокрема [PERSON] відзначив, що у період перебування [PERSON] у лікарні, перебував у відпустці, лікар [PERSON] відзначила, що сторін у справі не знає, виїздила та оглядала [PERSON] як черговий лікар та не пам`ятає стан його здоров`я, в період з 20.01.2017 року його не бачила, лікар [PERSON] оглядав його у 2017 році, ставилось питання чи він адекватний, при огляді був виявлений церебральний атеросклероз мозку, але пацієнт галюцинацій і афектного стану не мав, просто був людиною похилого віку. Лікар [PERSON] зазначила, що вона призначила огляд лікаря психіатра, але відповідач та [PERSON] відмовились від нього огляду, водночас перебуваючи в лікарні 2дні з ним була відповідач, але на 3 день йому вдягли памперс, якй він ножицями хотів зняти. Жодний підстав, у неї як у лікаря, не було для заключення психічного стану, лише коли є загроза життю людей вони запрошують психіатра. Всі вони відзначили, що грубих порушень з боку психіки у [PERSON] не було, був психічно адекватним, при цьому лікар [PERSON] відзначив про зниження його пам`яті. Так, висновком експертизи №545 від 01.10.2019 року було встановлено, що [PERSON] протягом свого життя на обліку в лікаря-психіатра не перебував та стаціонарно в психіатричних закладах не лікувався, що також підтверджується показами свідків, згідно наданої медичної документації йому, лікарями терапевтом та невропатологом, починаючи з 2006 р. серед інших встановлювалися діагнози: «Ішемічна хвороба. Дисциркуляторна енцефалопатія. Церебральний атеросклероз». У 2006р. підекспертний лікувався в Білоцерківській лікарні №2 з приводу отриманої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку. Згідно подальших записів у медичній карті амбулаторного хворого, у період з 2006 по 2017рр. [PERSON] висловлював скарги церебрастенічного характеру на головний біль, запаморочення, загальну слабкість, шум у вухах. Починаючи з липня 2017р. відмічалися мнестичні порушення, погана орієнтація в часі та просторі, а також, що хворий заговорюється, а тому лікарями, серед інших почав встановлюватися діагноз:. «Старечий маразм» та «Стареча деменція». Вперше цей діагноз був встановлений 31.07.2017 року. Також, підекспертному з цього приводу рекомендувалась консультація психіатра. У подальшому ця рекомендація виконана не була та підекспертний лікарем-психіатром не оглядався. Після підписання заповіту, а саме в жовтні 2017р. [PERSON] проходив лікування в Білоцерківській міській лікарні №2, де при огляді лікарем-хірургом зазначалось, що він неадекватний, дезорієнтований у просторі та часі, намагається піти додому, для седації підекспертного був призначений розчин діазепаму. Експерти зазначають, що свідки-лікарі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , будь-яких значно виражених порушень психіки в підекспертного не описують, хоча свідок [PERSON] зазначає, що підекспертний «забувався», та покази цих свідків не узгоджуються з даними, які містяться в наданій медичній документації.У той же час інші свідки, а саме [PERSON] та [PERSON] зазначають, що [PERSON] погано орієнтувався в часі, не визнавав оточуюче, не відповідав на запитання «загружався», лежав і дивився в стелю, ні з ким не спілкувався та покази цих свідків узгоджуються з даними, які містяться в наданій медичній документації і відповідають тому діагнозу, що йому виставлявся. Отже, медична документація, яка була досліджена під час судового розгляду справи містить дані про те, що дійсно [PERSON] страждав на ряд захворювань, зокрема неврологічного характеру, які могли впливати на його самопочуття та призвести до порушень психічної діяльності. Також, слід зазначити, що відповідь на адвокатський запит №582 від 21.09.2018 року та відповідь на адвокатський запит №622 від 12.10.2018 року, на які зокрема посилається відповідач, як на спростування даних медичної документації, суд оцінює критично, оскільки вони містить лише дані про виклики лікарів додому до [PERSON] за період з липня по вересень 2017 року та за період з січня по грудень 2017 року та з даних відповідей вбачається, лише те, що [PERSON] неодноразово оглядали лікарі, які встановлювали діагнози, зокрема, гостре порушення мозкового кровообігу, кардіосклероз атеросклеротичний, ГХ (Гіпертонічна хвороба) II ст., а також ДЕП (Дисциркуляторна енцефалопатія). Тому, суд, оцінюючи висновок експерта від 01.10.2019 року у сукупності з іншими доказами, приходить до висновку, що зазначений висновок експертизи не викликає сумнівів в його правильності, оскільки експертиза була проведена відповідною експертною установою, яка обрана за взаємною згодою сторін, за ухвалою суду, постановленою на задоволення клопотання як позивача так і відповідача, для проведення експертизи експертам було надано матеріали цивільної справи №357/5924/18 за позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Кривенко Ірина Василівна, про визнання заповіту недійсним, медичну документацію, яка містилася в матеріалах справи, медичну карту стаціонарного хворого №15333(з 2006 по 2017 рік) на ім`я [PERSON] , медичну карту стаціонарного хворого№12219 на ім`я [PERSON] . Під час проведення експертизи експерти використовували дані із матеріалів зазначеної цивільної справи та медичних документів на ім`я [PERSON] , які містяться в матеріалах зазначеної цивільної справи. Висновок цієї експертизи стосується стану [PERSON] саме на момент складання і підписання заповіту від 28 серпня 2017 року та узгоджується з іншим доказам у справі. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно із ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи , а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Суд, даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення у повному обсязі. Щодо вимоги позивачів про стягнення судових витрат на проведення судово-психіатричної експертизи, слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Відповідно до ч. 4, 6 ст. 139 ЦПК України суми, що підлягають виплаті залученому судом експерту, спеціалісту, перекладачу або особі, яка надала доказ на вимогу суду, сплачуються особою, на яку суд поклав такий обов`язок, або судом за рахунок суми коштів, внесених для забезпечення судових витрат. Розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. Розмір витрат на оплату робіт залученого стороною експерта, спеціаліста, перекладача має бути співмірним зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Відповідно до ч. 8, 9 ст. 139 ЦПК України у разі недотримання вимог щодо співмірності витрат суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на оплату послуг експерта, спеціаліста, перекладача, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат, які підлягають розподілу між сторонами. Представник позивача адвокат Чередніченко Віталіна Анатоліївна на підтвердження понесених витрат на проведення експертизи та їх відшкодування надала квитанцію про оплату вартості проведеної експертизи від 11.02.2019 року на суму 5663,28 грн., що підтверджується матеріалами справи (Т. 2 а.с. 160,161). Разом з тим, представником відповідача адвокатом Дідич П.В., в порядку ч. 8 ст. 139 ЦПК України в судовому засіданні було заявлено клопотання про необґрунтованість витрат на проведення експертизи, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Однак, представник відповідача належних та допустимих доказів на підтвердження неспівмірності витрат на професійну правничу допомогу, до заперечень не надала. Разом з тим, представник відповідача зазначила, що позивачі не повідомили суд та їх, як сторону по справі, в порушення вимог ч. 1 ст. 134 ЦПК України, що у майбутньому буде понесено витрати на проведення експертизи чи будь-які інші витрати, оскільки вони не скористались своїм правом і не подали до суду заяву по суті спору (позовну заяву, відповідь на відзив), в якій повинні були б вказати про очікувані витрати. Відповідно до ч. 1, ч.2 ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Відповідно до ч. 2 ст. 174 ЦПК України, заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву; відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Тобто, позивачі повинні були надати до суду разом з першою заявою по суті спору (позовна заява) попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вони понесли і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Однак, як вбачається із позовної заяви, попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат позивачів, які вони понесли і які очікували понести в зв`язку із розглядом справи, відсутній, а їх представником лише 11.05.2021 року було заявлено клопотання, про стягнення зазначених витрат з відповідача. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.12.2019 року у справі № 904/4494/18, Суд дійшов висновку, що невиконання стороною у справі свого обов`язку щодо повідомлення суду у першій заяві по суті спору попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які він поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи, є підставою для відмови у задоволенні вимог такої сторони про відшкодування витрат. Таким чином, враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що вимога позивачів про стягнення з відповідача [PERSON] судових витрат на проведення експертизи у розмірі 5663,28 грн., не підлягає до задоволення. Разом з тим, відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та у разі задоволення позову - на відповідача. Тому, враховуючи, що позов задоволено в повному обсязі, то судові витрати позивачів (сплачений судовий збір) підлягають відшкодуванню та суд стягує з відповідача на користь кожного з позивачів судовий збір у розмірі 704,80 грн.

Outcome: approved