Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-15 00:00:00

4 лютого 2015 року позивачка звернулась до суду із позовом до ФОП [PERSON] в якому просила поновити її на роботі продавця магазину продовольчих товарів, стягнути невиплачену заробітну плату за весь час роботи з 26 травня 2014 року по 26 грудня 2014 року, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 26 грудня 2014 року по день поновлення на роботі, зобов'язати відповідача виплатити їй грошову компенсацію за невикористану щорічну оплачувану відпустку та відшкодувати позивачці моральну шкоду в розмірі 1500 грн. Свої вимоги позивачка мотивувала тим, що вона працювала у ФОП [PERSON] на посаді продавця магазину продовольчих товарів з 26 травня 2014 року по 26 грудня 2014 року, проте з 26.12.2014 року роботодавець перестав допускати її до робочого місця. Позивачка працювала на підставі трудового договору належним чином зареєстрованого в Первомайському міськрайонному центрі зайнятості, за умовами якого вона повинна була працювати п'ять днів на тиждень по чотири години на день, а її заробітна плата була встановлена в розмірі 0,5 мінімальної заробітної плати + 20%. Проте за усною угодою між сторонами позивачка в дійсності працювала по 14 годин на день, п'ять днів через п'ять днів вихідних, о оплатою в сумі 3% від суми проданого товару. [PERSON] зазначила, що за весь час роботи відповідач жодного разу не виплатив їй заробітну плату. Про звільнення її було повідомлено 31.01.2015 року листом Первомайського міськрайонного центру зайнятості від 26.01.2015 року за № 04-151, після чого вона дізналась, що її було звільнено за прогули без поважних причин згідно п. 4 ст. 40 КЗпП. Таке звільнення позивачка вважає незаконним, оскільки з 20.12.2014 року по 26.12.2014 року були її вихідні згідно фактичного графіку роботи, а в подальшому відповідач не допускав її до робочого місця, а тому вона звернулась до суду із даним позовом. В судовому засіданні позивачка підтримала позов у повному обсязі та просила його задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити позивучу у його задоволенні. Пояснив, що [PERSON] дійсно працювала у нього, як у фізичної особи підприємця, на посаді продавця магазину продовольчих товарів з 26 травня 2014 року по 22 грудня 2014 року на умовах визначених трудовим договором. Під час проведення 20.12.2014 року переобліку в продовольчому магазині «[INFO]» за адресою [ADDRESS], де власне і працювала позивачка, було виявлено нестачу продуктового товару на суму 4500 грн. з вини [PERSON] Після цього, з 21.12.2014 року позивачка перестала ходити на роботу. Про неявку позивачки на роботу відповідачем за участю інших працівників магазину було складено відповідні акти та повідомлено Первомайський міськрайонний центр зайнятості, і 22.12.2014 року розірвано трудовий договір з підстав передбачених п. 4 ст. 40 КЗпП. Грошовий розрахунок з позивачкою відповідач здійснив шляхом надсилання залишку невиплаченої заробітної плати на домашню адресу [PERSON] [PERSON] зазначив, що заборгованості по заробітній платі перед [PERSON] він не має та заперечував проти зобов'язання виплати компенсації за невикористану щорічну оплачувану відпустку, так як позивачка пропрацювала менше ніж пів року. Представник третьої особи - Первомайського міськрайонного центру зайнятості в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову в повному обсязі, оскільки на її переконання звільнення було проведено у відповідності до вимог законодавства про працю. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши надані сторонами докази суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Так, судом встановлено, що [PERSON] працювала у ФОП [PERSON] на посаді продавця магазину продовольчих товарів з 26 травня 2014 року по 22 грудня 2014 року на підставі укладеного між робітником та роботодавцем трудового договору від 26 травня 2014 року. Даний трудовий договір був належним чином зареєстрований 26.05.2014 року за № 14521400230 у Первомайському міськрайонному центрі зайнятості. За умовами даного договору та доповнень до нього від 06.06.2014 року [PERSON] повинна була працювати п'ять днів на тиждень по чотири години на день, а її заробітна плата була встановлена в розмірі 0,5 мінімальної заробітної плати + 20%. 22 грудня 2014 року договір було розірвано за ініціативою роботодавця на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП за прогул. Будь яких записів до трудової книжки [PERSON], а ні про прийняття на роботу, а ні про звільнення позивачки відповідачем не вносилось. Як пояснили сторони, [PERSON] не надавала [PERSON] свою трудову книжку, так як тривалий час не могла забрати її з попереднього місця роботи. Наказів ФОП [PERSON] про прийняття на роботу та звільнення [PERSON] з роботи суду надано не було. Трудовий договір з [PERSON] був розірваний 22 грудня 2014 року, про що є відмітка Первомайського міськрайонного центру зайнятості в самому договорі. На підтвердження прогулів позивачки відповідачем та третьою особою було надано суду копії актів від 21, 22, 23 та 24 грудня 2014 року, якими підтверджується факт відсутності [PERSON] на роботі з 8.00 до 12.00 год. Актом від 21 грудня 2014 року також зазначено, що під час проведення 20.12.2014 року переобліку в продовольчому магазині «[INFO]» за адресою [ADDRESS], було виявлено нестачу продуктового товару на суму 4500 грн. з вини [PERSON] Пунктом 4 ст. 40 КЗпП України встановлено право роботодавця розірвати трудовий договір в разі прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Ретельно дослідивши всі надані сторонами докази, суд вважає, що позивачка була звільнена з порушенням вимог законодавства про працю. Роботодавець не надав доказів того, що звільняючи відповідачку він будь яким чином з'ясовував причини її відсутності на роботі а також не довів, що вона, [PERSON], повинна була працювати саме в ті часи та дні, за які складені акти про її відсутність на роботі. Так, в трудовому договорі визначено тривалість робочого дня позивачки - 4 години, проте не встановлено з якої по яку годину. Як було зазначено вище, позивачка наголошувала на тому, що в дійсності її робочий графік та умови оплати праці відрізнялись від тих, які визначені письмовим трудовим договором. Зі слів позивачки вона працювала по 14 годин на день протягом п'яти днів, після чого отримувала п'ять днів вихідних. Відповідач заперечував проти такого та пояснював, що позивачка працювала саме по чотири години на день, проте в різний час. Або чотири години до обіду, або чотири години після обіду. Те саме підтверджували і свідки, допитані за клопотанням відповідача. Отже графік роботи позивачки в будь якому разі відрізнявся від визначеного трудовим договором. Крім того акт про відсутність [PERSON] на робочому місці 21.12.2014 року, як і більшість інших актів, складений за підписами [PERSON], його дружини, яка є директором магазину, та найманих працівників, які є особами залежними від відповідача, що дає підстави для сумнівів у їх достовірності. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. З огляду на викладене, суд вважає, що позивачку слід поновити на роботі. Днем її звільнення суд вважає саме 22 грудня 2014 року, про що зазначено у трудовому договорі, наданому Первомайським міськрайонним центром зайнятості. Слід також стягнути з відповідача на користь позивачки середній заробіток за час вимушеного прогулу з 22 грудня 2014 року по 12 березня 2015 року в сумі 1922 (одну тисячу дев'ятсот двадцять дві) грн. 04 коп. Розрахунок зроблено виходячи із місячної заробітної плати в сумі 730,80 грн. за вересень - листопад 2014 року ( 730,80 х 3 місяці / 65 робочих днів = 33,72 середньоденна зарплата х 57 днів вимушеного прогулу = 1922,04 грн.) У задоволенні решти вимог позивачки слід відмовити виходячи з того, що відповідач надав суду на підтвердження виплати позивачці заробітної плати достатні докази, а саме розрахункові відомості та копії форми звітності № 1ДФ. Позивачка в свою чергу не зверталась із приводу невиплати їй заробітної плати до будь яких установ протягом всього часу роботи, а тому на переконання суду в порушення вимог ст.. 60 ЦПК України не довела будь якої заборгованості. Вимога про компенсацію невикористаної щорічної оплачуваної відпустки в даному випадку не підлягає задоволенню, оскільки судом поновлено позивачку на роботі, що дає їй можливість скористатись правом на відпустку в майбутньому. Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди, то в даному випадку суд вважає, що сам факт поновлення позивача на роботі, стягнення на його користь компенсації за вимушений прогул, є достатнім способом задоволення завданої позивачу моральної шкоди. Задовольняючи позов частково, суд відповідно до вимог ст.. 88 ЦПК стягує з відповідача судові витрати на користь держави пропорційно до задоволених вимог.

Outcome: partial