Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-12 00:00:00

29.10.2019р. [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення його батьківських прав відносно [PERSON] , [INFO] , визначивши третьою особою - Орган опіки та піклування Соборної районної у місті Дніпрі ради. Ухвалою судді від 18.11.2019р. прийнята позовна заява до розгляду і відкрито провадження по справі, а також зобов`язано Орган опіки та піклування Соборної районної в місті Дніпрі ради надати письмовий висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] у відношенні його доньки [PERSON] , [INFO] (а.с. 26 - 27). 20.01.2020р. позивачка надала до суду заяву про залучення до участі у розгляді справи у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Органу опіки та піклування Новокодацької районної у місті Дніпрі ради, а також про витребування у Органу опіки та піклування висновку щодо доцільності позбавлення батьківських прав відповідача у відношенні його доньки - [PERSON] , [INFO] (а.с. 41). 20.01.2020р. ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Орган опіки та піклування Новокодацької районної у місті Дніпрі ради та витребувано від останнього висновок про доцільність (недоцільність) позбавлення батьківських прав [PERSON] у відношенні його доньки [PERSON] , [INFO] (а.с. 42 - 43). В обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилається на те, що вона з 10.07.2009р. перебувала у шлюбі з відповідачем [PERSON] . Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 30.09.2014р. шлюб розірваний. Від шлюбу сторони мають малолітню доньку [PERSON] , [INFO] , яка проживає з позивачкою та знаходиться на її утриманні. Шлюбні відносини з відповідачем [PERSON] позивач припинила в березні 2013 року, дитина [PERSON] проживає з нею. З березня 2013 року позивач з відповідачем проживають окремо. Як зазначає позивачка, відповідач [PERSON] ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дочки [PERSON] , вихованням дитини з моменту припинення шлюбних відносин не займається, не піклується про неї, не дбає про її розвиток та становлення. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04.09.2014р. з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуті аліменти в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку щомісяця на дочку [PERSON] , [INFO] , але не менш ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до її повноліття, починаючи з 23.07.2014р. З березня 2013 року відповідач [PERSON] до теперішнього часу зовсім не цікавився дочкою, не приймав участь в її вихованні, не піклувався про стан її здоров`я, не надавав ніякої матеріальної допомоги на утримання дочки, тим самим проявляє байдужість до її подальшої долі та ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. Відповідач не виявляв бажання бачити свою дочку і спілкуватись з нею. Як зазначає позивачка, з березня 2013 року [PERSON] не надавав їй ніякої матеріальної допомоги на утримання дочки, заборгованість зі сплати аліментів за період з липня 2014 року по серпень 2019 року складає 95 549,07 грн., на даний момент відповідач ні аліменти, ні заборгованість за аліментами не виплачує. Позивач одна виховує дочку, працює за разовими договорами, з березня 2013 року повністю утримує дитину матеріально, дбає про її фізичний та духовний розвиток, слідкує за станом її здоров`я. І за місцем реєстрації, і за місцем фактичного проживання дитина має індивідуальне місце для сну, гри та відпочинку, має всі необхідні речі, приладдя для навчання, одяг, взуття, продукти харчування. Дівчинка навчається у 4-А класі в КЗО «СЗШ №50» ДМР, згідно з наданою характеристикою характеризується як старанна, дисциплінована, зацікавлена та уважна учениця. В характеристиці зазначається, що мати дитини активно займається вихованням дитини, стежить за успішністю, за побутовими умовами, харчуванням, виконує функцію грошового забезпечення дитини. Батько участі у вихованні та догляді за дитиною не бере, її фізичним, моральним та духовним розвитком не займається. За три роки навчання дитини жодного разу не з`являвся у школі. Також дівчинка займається в секції танців в комунальному закладі освіти «СЗШ №50», додатково відвідує заняття з іноземних мов. Позивач вказує у позові, що вона сама оплачує всі витрати, пов`язані з навчанням і розвитком дитини. Отже, оскільки відповідач [PERSON] ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню своєї дочки, позивачка, як особа, з якою проживає дитина і знаходиться на її утриманні, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України, звернулась до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою про позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав. Позивачка надала до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити, справу просила розглянути за її відсутності та без фіксування судового процесу технічними засобами, проти заочного розгляду справи не заперечувала (а.с. 53). Відповідач в підготовчі і судові засідання, призначені на 16.12.2019р., 20.01.2020р., 10.03.2020р. та 13.04.2020р. не з`явився, про дату, час та місце слухання повідомлявся шляхом направлення судових повісток на останню відому адресу його мешкання та шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному сайті Судової влади України (а.с. 28 - 29, 33 - 34, 45 - 46, 57 - 58). Конверти, якими були направлені судові повістки, повернуті до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 40, 51 - 52, 62 - 63). Представник Органу опіки та піклування Соборної районної у місті Дніпрі ради Голик О.І. (діє на підставі довіреності від 28.12.2018р. - а.с. 39) надала до суду заяву, в якій зазначила, що співробітники Управління - служби у справах дітей Соборної районної у м. Дніпрі ради здійснили вихід за відомою їм адресою мешкання відповідача, проте останній там не проживає. Просила суд розглядати справу без участі представника Органу опіки та піклування Соборної районної у місті Дніпрі ради (а.с. 38). Представник Органу опіки та піклування Новокодацької районної у місті Дніпрі ради в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, докази чого наявні в матеріалах справи (а.с. 61). Надано висновок від 21.02.2020р., згідно з яким Орган опіки та піклування Новокодацької районної у місті Дніпрі ради вважає за доцільне в інтересах малолітньої дитини позбавити батьківських прав [PERSON] у відношенні до його малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] (а.с. 54 - 55). Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами. Дослідивши та оцінивши надані докази, у їх сукупності з увагою на їх належність, допустимість та достатність, проаналізувавши доводи, які викладені в позовній заяві і співставивши їх з матеріалами справи, суд встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статтею 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ст. 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 3 Конвенції про права дитини визначено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч. 1, 2 статті 27 Конвенції про права дитини, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно положень ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно із ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; батьки зобов`язані поважати дитину; передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї; забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини; забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Положеннями вищевказаної статті визначено основні положення з виховання дітей. Для здійснення цього завдання батьки наділяються батьківськими правами, тобто правом на особисте виховання своїх дітей. Батьківські права є в той же час і обов`язками батьків по вихованню дітей, тому що батьки не тільки володіють правом на виховання дитини, а й мають обов`язок її виховувати. Нездійснення ними своїх прав тягне за собою або повну їх втрату, або тимчасове позбавлення цих прав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, копія якого наявна в матеріалах справи (а.с. 11). Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04.09.2014р. у справі № 205/6325/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дитини стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менш ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення повноліття [PERSON], починаючи стягнення з 23.07.2014р. (а.с. 14). Згідно з розрахунком заборгованості зі сплати аліментів, виданим Соборним відділом державної виконавчої служби м. Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, на виконанні якого перебуває виконавче провадження №58428401, заборгованість відповідача зі сплати аліментів за період з липня 2014 року по серпень 2019 року складає 95 549,07 грн. (а.с. 15). Батько дитини - [PERSON] з сім`єю не проживає з 2013 року, вихованням дитини не займається, не створює належних умов для проживання, не проявляє зацікавленості у навчанні та розвитку дитини. Згідно акту обстеження житлово - побутових умов, малолітня [PERSON] , [INFO] , проживає за адресою: [ADDRESS] , разом з матір`ю [PERSON] , яка знаходиться повністю на її утриманні, умови проживання задовільні, дитина має всі необхідні умови для виховання, проживання та розвитку (а.с. 20, 54 - 55). Відповідно до характеристики КЗО «СЗШ № 50» ДМР, [PERSON] , [INFO] , навчається в школі з 2016 року. За час навчання зарекомендувала себе як старанна, здібна, активна, комунікабельна учениця. Має хороші здібності по засвоєнню навчального матеріалу. Проявляє високий інтерес до навчання. До уроків готується систематично. Дівчинка за характером спокійна, неконфліктна. [PERSON] проживає з мамою. Матеріально-житлові умови проживання задовільні, сім`ю можна вважати в цьому плані стабільною, з середнім достатком. Функцію грошового забезпечення на даний момент виконує мати, [PERSON] .. Вона активно займається вихованням дитини, стежить за успішністю, за побутовими умовами, харчуванням, одягом. Активно цікавиться життям доньки в школі, допомагає їй з заняттями. [PERSON] дотримується демократичного стилю в спілкуванні і вихованні дитини. Атмосфера в родині дружелюбна, тепла. Відносини між членами сім`ї довірливі, близькі. Батько участі у вихованні та догляді за дитиною не бере, її фізичним, моральним та духовним розвитком не займається. За три роки навчання дівчинки, жодного разу не з`являвся в школі (а.с. 17). Органом опіки та піклування Новокодацької районної у місті Дніпрі ради 21 лютого 2020 року складено висновок № 1/14-48, відповідно до якого останній вважає за доцільне в інтересах малолітньої дитини позбавити батьківських прав [PERSON] у відношенні до його малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] (а.с. 54 - 55). Відповідно до ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України підставами для позбавлення батьківських прав батьків є: якщо мати, батько не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. п. 15, 16 постанови № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно із ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У рішенні по справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) Європейський суд з прав людини висловлює таку правову позицію, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, N 250, ст. 35 - 36, п. 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (див. рішення у справі Johansen v. Norway від 7 серпня 1996 року, п. 78). Зокрема, якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує (див., mutatis mutandis, справу «Хазе проти Німеччини», № 11057/02, п. 99, ЄСПЛ 2004-III (витяги)). Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я (див. справи «Валлова і Валла проти Чеської Республіки», № 23848/04, п. 72, від 26 жовтня 2006 року; і «Гавелка та інші проти Чеської Республіки», № 23499/06, № 57, від 21 червня 2007 року). З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків (див., наприклад, справу «К. А. проти Фінляндії», № 27751 /95, п. 92, ЄСПЛ 2003-I). Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (див., наприклад, справу «Мозер проти Австрії», № 12643/02, п. 68, від 21 вересня 2006 року; згадані вище рішення у справі «Валлова і Валла проти Чеської Республіки» пп. 73 - 76, та у справі Гавелка та інші, п. 61). Із рішення Європейського суду з прав людини у справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року вбачається, що вказане рішення підтвердило сталу позицію Європейського Суду, яка зводиться до визначення насамперед «якнайкращих інтересів дитини», а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. Окрім того, суд має виходити з того, що батьки мають рівні права у спорах про опіку над дітьми, і жодні презумпції, які ґрунтуються на ознаці статі, не повинні братись до уваги. В даному випадку, згідно з наданими доказами суд приходить до висновку, що відповідач дійсно ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню своєї дитини [PERSON] , [INFO] , свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками і не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не спілкується з нею в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до внутрішнього світу дітей, не піклується про стан його здоров`я, хоча мав би це робити, тобто з власної волі ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню доньки, ніякого інтересу до дитини не проявляє. З огляду на викладене, суд доходить до висновку про те, що позбавлення батьківських прав відповідача відповідатиме інтересам дитини. Судові витрати необхідно розподілити відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved