Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-19 00:00:00

30 травня 2017 року, [PERSON] звернулася до суду з позовом, який в подальшому уточнила, та в остаточній редакції якого від 01.08.2017 р. просила суд, визнати незаконним рішення відповідачів [PERSON] соціального захисту населення Овідіопольської РДА та поновити її у статусі члена сімї загиблого (померлого) ветерана війни, зобовязати відповідачів відшкодувати їй завдану матеріальну шкоду у розмірі 1900 грн. та моральну шкоду у розмірі 25000 грн., мотивуючи це порушенням відповідачами вимог ст. 15 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та її законних пільг, визначених абз. 5 п. 23 вказаної статті Закону щодо отримання нею щорічної грошової виплати. В судовому засіданні позивачка повністю підтримала свої уточнені позовні вимоги. Представник відповідачів в судове засідання не зявився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, особисто під розписки та поштовими повідомленнями, надіславши до суду свої письмові заперечення на позов, в яких просив суд, відмовити повністю у задоволенні безпідставного і необґрунтованого позову та проханням про слухання справи за відсутності представника у звязку з неможливістю приймання участі у судових засіданнях (а.с. 17-19,28,29,35-37). Заслухавши пояснення позивачки та дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 3 ЦПК України). Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України. Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи та розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін на інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частинами 3,4 статті 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Статтею 22 ЦК України передбачено особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), які відшкодовуються у повному розмірі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Відповідно до статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав і полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із знищенням чи пошкодженням її майна і т.і. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При вирішенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не повязана з розміром цього відшкодування (ст. 23 ЦК України). Статтею 1167 ЦК України, передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами до пункту 9, внесеними постановою від 25.05.2001 р. № 5), розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. З позову вбачається, що у травні 2015 р., позивачка звернулася до відповідачів з заявою про відновлення її в статусі члена сімї загиблого (померлого) ветерана війни та видачі дубліката відповідного посвідчення та проханням надання інформації про підстави позбавлення її такого статусу, на що отримала письмову відповідь відповідачів про необхідність надання нею документів, які підтверджують причинно-наслідковий звязок між смертю її батька та його участю в бойових діях. Позивачка стверджує, що її батько [PERSON] був інвалідом ВВВ І групи, що підтверджується довідкою 056Ж№188887 від 12.02.1958 р. та витягом з акту переосвідчення серії 57Ц№435504 від 04.02.1960 р. з відповідним діагнозом батька «хронічний фіброзно-кавернозний туберкульозний парапроктит та легенево-серцева недостатність». Крім того, як стверджує позивачка, у свідоцтві про смерть її батька причиною смерті батька вказано «легенево-серцева недостатність», у звязку з чим, 19.10.1997 р. Таїровським УСЗН на її імя було видане безтермінове посвідчення члена сімї загиблого (померлого) ветерана війни серії Г№ 211624 (а.с. 6-13). Також, позивачка наполягає на тому, що до 1997 р. вона користувалась пільгами, що надаються членам сімї загиблого (померлого) ветерана війни, яких вона була позбавлення незаконним рішенням відповідачів про позбавлення вказаних пільг, у звязку з чим, вона понесла матеріальні збитки у розмірі 1900 грн., враховуючи, що вона була позбавлена пільг щодо безплатного одержання ліків, лікарських засобів і т.і., першочергового зубопротезування, забезпечення санаторно-курортним лікуванням або одержанням компенсації самостійного санаторно-курортного лікування, 50% знижки по оплаті за користування житлом та комунальними послугами, позачергового безоплатного капітального ремонту свого житла, щорічного медичного обстеження і диспансеризації, виплати щорічної грошової разової допомоги до 5 травня, пенсійного забезпечення нарівні з військовослужбовцями строкової служби та членами їхніх сімей. Крім цього, позивачка просить стягнути з відповідачів моральну шкоду у розмірі 25000 грн., мотивуючи це порушенням своїх пільгових прав, на підтвердження яких вона була змушена як інвалід ІІ-ої групи збирати підтверджуючи документи на протязі 2-х років. Однак, з письмових заперечень за позов УСЗН Овідіопольської РДА вбачається, що [PERSON] ніколи не перебувала на обліку в Єдиному державному автоматизованому реєстрі пільгових категорій громадян як член сімї загиблого (померлого) ветерана ВВВ та не користувалась пільгами при сплаті за користування комунальними послугами в межах середніх норм споживання (енергопостачання, газопостачання, водопостачання). Крім цього, померлий батько позивачки [PERSON] як інвалід війни також, не перебував на вказаному обліку. [PERSON] 03.06.2015 р. звернулася до УСЗН Овідіопольської РДА з питання відновлення в статусі члена сімї загиблого (померлого) ветерана війни та видачі дублікату посвідчення. Однак, як встановив суд, жодного будь-якого рішення відповідачами УСЗН Овідіопольської РДА з цього приводу не приймалось у встановленому Законом порядку і позивачці не було відмовлено у поновленні в статусі члена сімї загиблого (померлого) ветерана війни. Тобто, рішення, яке оскаржує позивачка відповідачами не приймалось і не ухвалювалось, а тому на сьогодні відсутній предмет спору з огляду на письмові рекомендації позивачки з приводу надання не відповідачам відповідних документів відповідно до Постанови КМУ від 29.01.2003 р. № 117 «Про Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги», відповідно до якого, пільговик повинен надати УСЗН пакет документів : паспорт, ідентифікаційний номер та посвідчення. Згідно із п. 1 ст. 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» - статус члена сімї померлого (загиблого) ветерана війни мають право сімї військовослужбовців, партизанів, підпільників, учасників бойових дій на території інших держав, прирівняних до них осіб, які загинули або померли внаслідок поранення, контузії чи каліцтва, одержаних під час захисту Батьківщини або виконання інших обовязків військової служби, а також внаслідок захворювання, повязаного з перебуванням на фронті або одержаного в період проходження військової служби чи на території інших держав під час воєнних дій та конфліктів. До членів сімей загиблих (тих, які пропали безвісти) військовослужбовців, партизанів та інших осіб, зазначених у цій статті, належать : утриманці загиблого або того, хто пропав безвісти, яким у звязку з цим виплачується пенсія, батьки, один з подружжя, який не одружився вдруге, незалежно від того, виплачується йому пенсія чи ні, діти, які не мають (і не мали) своїх сімей, діти, які мають свої сімї, але стали інвалідами до досягнення повноліття, діти, обоє з батьків яких загинули або пропали безвісти. Суд встановив, що на момент звернення позивачки до відповідачів, [PERSON] надала відповідачам затерте посвідчення пільговика (а.с. 12). Відповідно до ст. 7 Закону покійний батько позивачки дійсно був інвалідом війни, але при розгляді пенсійної справи позивачки, підтвердження, що смерть її батька повязана з захворюванням, повязаного з перебуванням на фронті у відповідачів немає, копії посвідчення інваліда війни померлого також немає, у звязку з чим, відповідачами було надіслано запит до Одеської спеціалізованої МСЕК щодо надання довідки про причину смерті [PERSON], [INFO], який помер 31.01.1962 р. Однак, на даний час, такої відповіді не отримано. Таким чином, на сьогодні, документів, які підтверджували б статус члена сімї померлого (загиблого) ветерана війни, ні відповідачам, ні суду - позивачкою не надано, а тому суд вважає, що будь-яких підстав для поновлення статусу позивачки немає, з урахуванням того факту, що позивачка не зверталась до відповідачів з питання відновлення її в статусі члена сімї загиблого (померлого) ветерана війни та видачі дубліката посвідчення ні в 2016 р., ні в 2017 р. Будь-яких належних та допустимих документальних доказів, передбачених ст.ст. 10,57-60 ЦПК України нібито спричинення матеріальної та моральної шкоди діями відповідачів, позивачка не довела суду і не надала відповідних доказів, які відсутні в матеріалах справи. Жодного правового документального обґрунтування матеріальної і моральної шкоди спричиненої позивачці відповідачами також суду не надано. На підставі викладеного, суд дійшов висновку про безпідставність і необґрунтованість даного позову, в задоволенні якого слід відмовити повністю.

Outcome: dismissed