Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-30 00:00:00

31 травня 2019 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до Теофіпільської сільської ради Козівського району Тернопільської області про визнання права власності на спадкове майно. Позовна заява [PERSON] мотивована тим, що [INFO] помер її батько [PERSON] , після смерті якого відкрилася спадщина на належне йому майно, а саме на земельні ділянки, які розташовані на території Теофіпільської сільської ради Козівського району Тернопільської області загальною площею 2,43 га., які належали померлому на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 01.09.2005 року. За життя [PERSON] розпорядився своїм майном та 27.03.2001 року склав заповіт, згідно якого все належне йому майно заповів позивачці. Для переоформлення земельних ділянок позивачкою 06.05.2019 року одержано Витяг з Державного земельного кадастру, згідно якого одна із земельних ділянок, яка вказана в вищезгаданому державному акті, а саме земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 0,3012 га. розміщена на території Вікторівської сільської ради Козівського району Тернопільської області з кадастровим номером [NUMBER] . Маючи намір оформити спадщину, позивач звернулася до нотаріуса для оформлення своїх спадкових прав, однак їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку у зв`язку з тим, що існують розбіжності у зазначенні місця розташування та кадастрового номера земельної ділянки. Посилаючись на викладені обставини позивачка просила суд визнати за нею в порядку спадкування за заповітом після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] , право власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 0,3012 га., кадастровий номер [NUMBER] , що розташована на території Вікторівської сільської ради Козівського району Тернопільської області. Ухвалою Козівського районного суду Тернопільської області від 05 червня 2019 року відкрито провадження в указаній справі. В підготовче засідання позивач [PERSON] не з`явилася, подала до суду клопотання від 01.07.2019 року, в якому позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила суд їх задовольнити та справу слухати у її відсутності. Представник відповідача Теофіпільської сільської ради Козівського району Тернопільської області у підготовче засідання не з`явився, подав до суду лист від 01.07.2019 року, в якому просить справу розглядати без його участі, не заперечує проти задоволення позовних вимог. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для цього законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що батьками [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] . [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] виданим 29.10.2018 року Теофіпільською сільською радою Козівського району Тернопільської області. 27.03.2001 року [PERSON] розпорядився своїм майном та склав заповіт, згідно якого все належне йому на день смерті майно заповів [PERSON] . Даний заповіт було посвідчено 27.03.2001 року секретарем Теофіпільської сільської ради Козівського району Тернопільської області та зареєстровано в реєстрі за № 32. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, до якої серед іншого входили земельні ділянки, які розташовані на території Теофіпільської сільської ради Козівського району Тернопільської області, площею 2,13 га., кадастровий номер [NUMBER] та площею 0,30 га., кадастровий номер [NUMBER] , які належала йому згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 01.09.2005 року. Як вбачається із витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-6109661122019 від 06.05.2019 року, [PERSON] на підставі Державного акту серії [NUMBER] від 01.09.2005 року належить на праві приватної власності земельна ділянка, площею 0,3012 га., кадастровий номер [NUMBER] , що розташована на території Вікторівської сільської ради Козівського району Тернопільської області, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. [PERSON] спадщину після смерті [PERSON] прийняла своєчасно, що підтверджується матеріалами спадкової справи № 75/2019. Відомості про прийняття спадщини іншими особами відсутні. Однак, у вчиненні нотаріальної дії щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку площею 0,3012 га., розташовану на території Теофіпільської сільської ради Козівського району Тернопільської області, кадастровий номер [NUMBER] позивачці відмовлено, у зв`язку з наявними розбіжностями у зазначенні місця розташування та кадастрового номера земельної ділянки, що підтверджується постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 364/02-31 від 07.05.2019 року. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). У відповідності до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Згідно ч. 1 ст. 81 Земельного кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України (надалі ЗК України) право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, а також право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується: цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною у порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою; свідоцтвом про право на спадщину (ч.1 і ч.2 ст. 126 ЗК). Згідно п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 30.05.2008р. «Про судову практику у справах про спадкування», у відповідності до статті 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут). Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвічує його право власності. У відповідності до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У відповідності з п. 4.15 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві. Судом встановлено, що такі умови для одержання в нотаріуса свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку у позивачки відсутні з причин, зазначених вище, тому її вимоги щодо визнання права власності на спадкове майно за нею при таких обставинах є обгрунтованими. Ці вимоги доведені вищевказаними доказами, а тому підлягають задоволенню.

Outcome: approved