Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-08 00:00:00

30.06.2020 року до суду звернулася позивач [PERSON] з позовом про розірвання шлюбу та стягнення аліментів до відповідача [PERSON] 28.08.2020 року отримана довідка про реєстрацію місця проживання відповідача - фізичної особи. 01.09.2020 року ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду за правилами спрощеного провадження з викликом сторін на 30 вересня 2020 року. 30 вересня 2020 року розгляд справи було відкладено на 09 жовтня 2020 року у зв`язку із знаходженням головуючої судді на лікарняному. Фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось відповідно до положень ст. 247 ЦПК України. Згідно заявлених позовних вимог позивач просить розірвати шлюб, укладений між нею та відповідачем, зареєстрований 24 вересня 2005 року відділом реєстрації актів цивільного стану Верхньодніпровського районного управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 123 та стягнути з відповідача аліменти на утримання двох дітей в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до повноліття дітей. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступне: 24 вересня 2005 року вона уклала шлюб з відповідачем по справі, який був зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Верхньодніпровського районного управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 123. В період шлюбу у них народилося двоє дітей: донька - [PERSON] , [INFO] і донька - [PERSON] , [INFO] . Шлюбні відносини, спільне проживання та ведення спільного господарства між ними припинене останні чотири роки. Вони припинили шлюбні відносини у зв`язку з різними поглядами на сімейне життя, через що між ними постійно виникали сварки та суперечки. У зв`язку з чим позивач вважає подальше збереження шлюбу неможливим. На час пред`явлення позову між нею та відповідачем не досягнуто згоди щодо матеріального утримання дітей, що й стало причиною звернення до суду. В судове засідання позивач не з`явилась, подавши заяву про розгляд справи у її відсутність, згідно якої позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав заяву про розгляд справи без його участі, позов визнав. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, з`ясувавши зміст позовних вимог, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Між сторонами виникли сімейні правовідносини, пов`язані із розірванням шлюбу та наданням матеріального утримання на дітей. Судом встановлено, що 24 вересня 2005 року позивач уклала шлюб з відповідачем по справі, який був зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Верхньодніпровського районного управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 123, що підтверджується свідоцтвом про шлюб. Від шлюбу у сторін народилося двоє дітей: донька - [PERSON] , [INFO] і донька - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження, в яких сторони записані батьками дітей. За доводами позивача судом встановлено, що шлюбні відносини, ведення спільного господарства та спільне проживання сторони припинили з 2016 року. Відповідач будь-яких заперечень та доказів на спростування даного факту не надав, тому даний факт суд вважає встановленим. Причиною розпаду сімейних відносин стало те, що між сторонами відсутнє взаємопорозуміння в результаті протилежних поглядів на сімейне життя, що створило неможливі умови для спільного проживання сторін та збереження шлюбних стосунків, та має наслідком втрату любові та взаємоповаги один до одного. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Виходячи з вищевикладеного, суд вважає, що причини, які спонукали позивача на розірвання шлюбу є обґрунтованими, подальше проживання сторін та їх примирення стало не можливим, сторони проживають окремо одне від одного та не підтримують шлюбні відносини протягом тривалого періоду. З чого суд робить висновок, що у сторін було достатньо часу для прийняття зваженого рішення про продовження перебування в шлюбі. За даних обставин суд вважає за можливе прийняти рішення про розірвання шлюбу між сторонами, так як подальше перебування сторін у шлюбі на думку суду суперечитиме їхнім інтересам та інтересам їхніх дітей. Дане рішення приймається судом у відповідності із способом захисту обраним позивачем та передбаченим нормами Сімейного кодексу України. Після розірвання шлюбу суд відповідно до прохання позивачки вважає за можливе залишити їй прізвище,обране під час реєстрації шлюбу - [PERSON] . Відповідно до ст. 115 СК України рішення суду після набрання ним законної сили надсилається органу державної реєстрації актів цивільного стану громадян для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. Враховуючи вину обох із сторін у розірванні шлюбу та те, що з позивачкою залишаються проживати двоє неповнолітніх дітей, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивачки 420 грн. 40 коп., на відшкодування понесених судових витрат по сплаті судового збору. В іній частині понесені судові витрати по сплаті судового збору покласти на позивача. Витрати за реєстрацію розірвання шлюбу в органах державної реєстрації актів цивільного стану покласти на відповідача. Вирішуючи питання про задоволення позовних вимог про стягнення аліментів суд виходить з наступного. Судом встановлено, що на даний час, сторони спільно не проживають та судом приймається рішення про розірвання шлюбу між ними. Відповідач матеріальну допомогу на утримання дітей за доводами позивача в добровільному порядку не надає. Будь-яких доказів та заперечень на спростування даного факту відповідач не надав. За таких обставин знайшов своє підтвердження факт порушення прав позивачки, щодо участі другого із подружжя в матеріальному забезпеченні дітей. З чого суд приходить до висновку, що існують підстави для стягнення з відповідача аліментів на утримання дітей відповідно до способу захисту порушених прав, обраному позивачкою та який передбачений нормами Сімейного кодексу України. Так як відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати свою дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до п. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу матері, батька і (або) в твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. 1. 2 ст. 182 СК України - При визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів 4) інші обставини, що мають істотне значення. 2. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 183 СК України - Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Відповідач до суду не з`явився та доказів того, працює він чи ні, а також про наявність інших обставин, які враховуються при визначенні розміру аліментів, не надав. Проте відповідач є особою працездатного віку та на думку суду може надавати допомогу на утримання дітей. Позивачем обраний спосіб стягнення аліментів у частці від заробітку відповідача. Тому суд приходить до висновку, що аліменти повинні бути стягнені саме у такий спосіб, оскільки спосіб стягнення аліментів обирається стягувачем аліментів . За даних обставин суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги та стягнути з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання двох дітей в розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку (прибутку), але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до повноліття старшої дитини. Дана сума з урахування обов`язку матері матеріально утримувати дітей на думку суду буде необхідною та достатньою для гармонійного розвитку дитини даного віку. Після досягнення повноліття найстаршою дитиною, якщо ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягувати за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду з дня пред`явлення позову. Відповідно до реєстраційного номеру позивачка звернулась до суду з позовом про стягнення аліментів 30.06.2020 року. Тому аліменти на утримання дітей суд вважає за потрібне стягнути саме з цієї дати, так як відповідачем не надано відомостей про надання коштів на утримання дитини за попередній період. Відповідно п. 1 ч.1 ст. 430 ЦПК України - Суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах платежу за один місяць. Тому суд вважає за можливе допустити негайне виконання рішення суду про стягнення з відповідача аліментів в межах платежу за один місяць Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь держави в суму 840.80 грн., так як позивач звільнена від сплати судового збору відповідно до ЗУ «Про судовий збір» . На основі ст. 110, 112, 180, 182, 183, Сімейного Кодексу України,

Outcome: approved