Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-20 00:00:00

29.09.2017 року ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» звернулось до Покровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до відповідачки [PERSON] про стягнення заборгованості, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 22.01.2007 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 5000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між нею та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві. Банк зобов'язання виконав в повному обсязі, а відповідачка не виконала зобов'язань належним чином та у повному обсязі, в зв'язку з зазначеними порушеннями зобов'язань за кредитним договором відповідачка станом на 31.08.2017 року має заборгованість - 17174,49 грн, яка складається з наступного: 2051,73 грн. - заборгованість за кредитом; 13828,74 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 794,02 грн. - штраф (процентна складова). На даний час відповідачка продовжує ухилятись від виконання зобов'язання і заборгованість за договором не погашає. Просять стягнути зазначену суму з відповідачки на користь позивача та судові витрати по справі. Ухвалою Покровського районного суду Дніпропетровської області від 29.11.2017 року провадження у зазначеній справі було відкрито та розгляд справи було призначено на 11.12.2017 року в попередньому судовому засіданні. Ухвалою Покровського районного суду Дніпропетровської області від 11.12.2017 року справу було призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 20.12.2017 року. Ухвалою Покровського районного суду Дніпропетровської області від 20.12.2017 року було здійснено перехід до розгляду справи в загальному позовному провадженні за нормами внесених змін до ЦПК України. Ухвалою Покровського районного суду Дніпропетровської області від 20.12.2017 року було задоволено клопотання представника відповідачки та відкладено розгляд справи на 18.01.2018 року. Ухвалою Покровського районного суду Дніпропетровської області від 18.01.2018 року було задоволено клопотання представника відповідача та відкладено розгляд справи на 14.02.2018 року. В зв'язку із відрядженням судді 14.02.2018 року справу було відкладено на 15.02.2018 року. Ухвалою Покровського районного суду Дніпропетровської області від 15.02.2018 року було задоволено клопотання представника відповідачки та відкладено розгляд справи на 16.03.2018 року. 21.02.2018 року представник відповідачки - [PERSON] надав суду письмовий відзив проти позову в якому послався на те, що позивачем при зверненні до суду пропущений строк позовної давності за всіма вимогами (як загальний, так і спеціальний), оскільки заборгованість у [PERSON] виникла з 01.06.2008 року, а позивач звернувся до суду лише 15.09.2017 року. У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. При цьому право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином представник відповідачки вважає, що до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - строк позовної давності сплинув 01.06.2009 року, а до інших вимог - 01.06.2011 року. Просить застосувати позовну давність, згідно із поданою завою від 21.02.2018 року та відмовити в позові. Ухвалою Покровського районного суду Дніпропетровської області від 16.03.2018 року було задоволено клопотання представника відповідачки та витребувано у позивача ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК»: оригінал кредитної справи на отримання [PERSON], [INFO] кредиту; оригінали платіжних документів, відповідно до яких [PERSON], [INFO] погашала заборгованість за кредитним договором. Надано строк для виконання ухвали 7 календарних днів з дня отримання ухвали. Ухвалою Покровського районного суду Дніпропетровської області від 16.03.2018 року було відкладено розгляд справи на 23.04.2018 року в зв'язку із витребуванням доказів. 11.04.2018 року (електронною поштою) та 19.04.2017 року (поштою) до суду надійшли письмові пояснення ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» в яких зазначено, що на спірні правовідносини не поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, позовна давність позивачем не пропущена, оскільки відповідачкою дійсно були вчинені дії, що свідчать про визнання нею свого боргу перед Банком. Так, згідно виписки Клієнт неодноразово здійснював погашення заборгованості, останнє з яких було внесено 24.10.2014 року, що підтверджується випискою з рахунку. Тобто строк позовної давності розпочався 24.10.2014 року і закінчується 24.10.2017 року. Позивач звернувся до суду 24.09.2017 року - до спливу позовної давності. Ухвалою Покровського районного суду Дніпропетровської області від 23.04.2018 року розгляд справи було відкладено в зв'язку з відсутністю в матеріалах справи доказів вручення позивачу копії ухвали від 16.03.2018 року - на 21.05.2018 року. Згідно поштового повідомлення про вручення, копію ухвали від 16.03.2018 року ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» отримало 27.04.2018 року. В судовому засіданні представник ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» позовні вимоги підтримав в повному обсязі, спираючись на доводи поданої позовної заяви та зазначив, що ухвалу Покровського районного суду Дніпропетровської області від 16.03.2018 року не виконано, замість цього надано суду виписку з рахунку відповідачки, з якої видно погашення заборгованості, в тому числі 24.10.2014 року. Доказів того, що саме відповідачка здійснила погашення 24.10.2014 року у нього не має, окрім вказаної виписки. З кредитної справи було б видно, коли змінювались номери карток за даним кредитом, і з якими номерами картки видавались. Але в нього немає цих документів. Крім того, термінал самообслуговування ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» здійснює фото фіксацію того, хто вносить кошти, але в нього доказів за 24.10.2014 року немає і такого фото також, що це саме відповідачка вносила кошти. Такі докази можуть бути надані за запитом правоохоронних органів. Відповідачка отримувала ПІН-код для здійснення будь-яких маніпуляцій за карткою. Для здійснення поповнення картки ПІН-код не потрібний. Останній платіж 02.03.2015 року був здійснений шляхом автоматичного списання коштів з бонусного рахунку, який створений банком. Про ці дії відповідачка не знала і самостійно такий платіж не здійснювала. Вказує, що виписка з карткового рахунку є підтвердженням розрахункових операцій по карткам. Представник відповідачки [PERSON] просив відмовити в задоволенні позову спираючись на доводи, викладені у відзиві на позов та зазначив, що 24.10.2014 року відповідачка платежу не здійснювала, а останні платежі здійснювались відповідачкою в 2013 році. Картку міг поповнити будь-хто, знаючи її номер і для цього ПІН-код не потрібний, і навіть не потрібна картка, це міг зробити і працівник банку. Просить застосувати строки позовної давності. Доказів того, що саме відповідачка здійснювала поповнення картки 24.10.2014 року немає. Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі, виходячи з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що відповідно до укладеного договору № б/н від 22.01.2007 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 5000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, шляхом підписання заяви (а.с. 9). Згідно розрахунку заборгованості за договором б\\н від 22.01.2007 року станом на 31.08.2017 року за [PERSON] рахується заборгованість в сумі 17174,49 грн, яка складається з наступного: 2051,73 грн. - заборгованість за кредитом; 13828,74 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; а також заборгованість по судовим штрафам 1294,02 грн. Згідно цього ж розрахунку останні два платіжі було зроблено: 24.10.2014 року на суму 220 грн. та 02.03.2015 року на суму 12,89 грн., що узгоджується з випискою по картковому рахунку (а.с. 4-8, 105-113). Матеріали справи не містять доказів погашення даної заборгованості і сторонами не надані. Крім того матеріали справи не містять доказів виконання ухвали Покровського районного суду Дніпропетровської області від 16.03.2018 року про витребування доказів. З пояснень представника позивача зрозуміло, що платіж 02.03.2015 року відповідачкою не здійснювався, а був проведений банком самостійно, без відома та згоди позивачки. Представник відповідачки заперечує факт здійснення платежу відповідачкою 24.10.2014 року. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд вважає, що саме з 05.12.2013 року слід обчислювати строки позовної давності, оскільки лише ця дата не оспорена представником відповідачки, оскільки позивачем не надано доказів належного виконання [PERSON] умов договору після цієї дати, оскільки сума 220 грн. є значно меншою від суми чергового платежу, до того ж, суду не надано належних та допустимих доказів того, що саме [PERSON] здійснила 24.10.2014 року платіж на суму 220 грн. та взагалі доказів того, що цей платіж було здійснено. У даному випадку перебіг позовної давності переривається, оскільки без надання достовірних підтверджень того, що саме відповідачкою були здійснені операції в терміналах самообслуговування по поповненню її платіжної картки, є необґрунтованими та всупереч частини 6 статті 81 ЦПК України ґрунтується на припущеннях, у зв'язку із відсутністю підтверджень неможливості необмеженого кола осіб вчиняти згадані дії за наявності у них номера картки та/або рахунку. Отже, суд дійшов до переконливого висновку про те, що вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли такі дії здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності, або самим боржником. Наданий позивачем розрахунок від 31.08.2017 року та виписка з карткового рахунку не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки вони виготовлені самим позивачем, зацікавленим в результатах розгляду справи, вказана в них сума 220 грн. документально не підтверджена, хоча суд неодноразово витребував в ході розгляду справи докази і підтвердження здійснення цього платежу саме відповідачкою, зокрема ухвалою від 16.03.2018 року, яка позивачем залишена без виконання без поважних причин. Таким чином строк позовної давності слід обчислювати з 05.12.2013 року. Позивач звернувся до суду з позовом 29.09.2017 року, тобто з пропуском строку позовної давності. Крім того, суд не приймає до уваги надану виписку з карткового рахунку [PERSON], оскільки в ній не зазначені повністю номери карток, і з неї неможливо робити висновки про те, за якими саме картками наданий цей розрахунок і належність цих карток до спірного кредитного договору. Крім того надана виписка банку по картковому рахунку ніким не засвідчена і не підписана ні фізично, ні за допомогою електронного цифрового підпису. Тому вказану виписку суд вважає недопустимим доказом в силу ст.. 78 ЦПК України. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що платіж від 24.10.2014 року не є підтвердженим, а отже не перериває строки позовної давності, до того ж він не є належним виконанням грошового зобов'язання. У відповідності до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, а згідно ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора забов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Факт перебування сторін у договірних правовідносинах підтверджується копією письмової заяви відповідачки на отримання кредиту в розмірі 5000,00 грн. та копією Умов та правил надання банківських послуг, де викладені всі істотні умови укладеного між сторонами кредитного договору. З розрахунку заборгованості вбачається факт невиконання відповідачкою умов кредитного договору та наявність заборгованості в загальному розмірі 17174,49 грн. Отже, факт невиконання відповідачкою умов кредитного договору доведений і розмір заборгованості за кредитним договором є встановленим. Сам представник відповідачки факту перебування відповідачки у договірних правовідносинах з позивачем не оспорював, як не оспорював і факт наявності у відповідачки заборгованості за кредитним договором, у зв'язку з чим дані факти є встановленими згідно ч.1 ст.82 ЦПК України. Однак з матеріалів справи та заперечень проти позову, які містяться в матеріалах справи вбачається, що позивачем пропущена позовна давність. Так, у відповідності до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст.257 ЦК України загальна позовна давність встовлюється тривалістю у три роки. У ч.5 ст.261 ЦК України зазначено, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає причини пропущення позовної давності поважними, порушене право підлягає захисту, про що зазначено в ч.5 ст.267 ЦК України. Таким чином, права позивача в частині не повернення [PERSON] грошових коштів порушено з 05.12.2013 року - останній визнаний платіж представником відповідачки. Оскільки між сторонами в порядку ст.259 ЦК України домовленості щодо зміни тривалості позовної давності не було досягнуто, на дані правовідносини поширюється загальна позовна давність тривалістю у три роки, перебіг якої починається зі спливом строку виконання зобов'язання, тобто з 05.01.2014 року. Отже, у даному випадку позовна давність для звернення позивача до суду починається з 05.01.2014 року і закінчується 05.01.2017 року, тоді як позивач звернувся до суду з позовом 29.09.2017 року, тобто після спливу позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки доказів поважності причин пропущення позовної давності позивач суду не надав. У відповідності до ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Оскільки позовна давність до основної вимоги позивача про стягнення заборгованості за кредитним договором спливла, то відповідно позовна давність спливла і до додаткових вимог щодо стягнення з відповідачки процентів за користування кредитом, комісії та штрафних санкцій, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог і в цій частині. Таким чином, суд не вважає наявність фактів, якими позивач обгрунтовує свої позовні вимоги, встановленими. Згідно ст. 141 ЦПК України судові витрати в сумі 1600 грн. у вигляді сплаченого судового збору позивачем при подачі позову до суду слід покласти на позивача. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed