Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-14 00:00:00

31.05.2016 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідачапро стягнення завдатку у сумі 40 000 грн.. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 01.07.2015 року він домовився з відповідачем про укладення угоди купівлі-продажу житлового будинку за адресою: [ADDRESS] та магазину, розташованого за адресою: [ADDRESS]. В підтвердження досягнутої між ними домовленості позивач передав відповідачу в якості завдатку 20 000 грн., про що була власноруч написана відповідачем розписка, в якій останній взяв на себе зобов'язання в разі ухилення від виконання зобов'язання повернути отримані кошти у подвійному розмірі. Так, в подальшому відповідач взяті на себе зобов'язання не виконав, від здійснення досягнутої угоди ухилився, здійснювати продаж майна саме позивачу відмовився, гроші не повернув, майно - магазин продав іншій особі. Далі в позові позивач зазначив, що ним відповідачу було направлено претензію для добровільного врегулювання спору, однак останній її проігнорував, тому просить суд стягнути з відповідача на його користь кошти в сумі 40 000 грн. та понесені ним витрати на сплату судового збору у сумі 581,21 грн.. 14.07.2016 року від відповідача надійшли письмові заперечення на позов, в яких він зазначив, що позовні вимоги не визнає повністю. Вважає, що позивач повинен йому відшкодувати шкоду завдану тим, що договір купівлі-продажу не був укладений, а інші покупці після цього не надали такої суми коштів, яка б задовольнила його інтереси. В судовому засіданні позивач та його представник [PERSON], позовні вимоги підтримали в повному обсязі та прохали їх задовольнити. Позивач суду пояснив, що він возить хліб у с. Червоне Гуляйпільського району Запорізької області, при цьому обслуговує два магазини. Влітку 2015 року у розмові з відповідачем йому стало відомо про те, що останній бажає продати належний йому магазин в с. Червоне за 120 000 грн.. Така пропозиція йому видалася вдалою і він вирішив купити вказане нерухоме майно. [PERSON] він сказав про свої наміри, але зазначив, що всієї суми коштів не має і йому необхідний час для її зібрання. Грошові кошти він мав намір отримати від відчуження квартири, яка знаходиться в м. Гуляйполе і належить його матері. [PERSON] тоді з вказаними умовами погодився та сказав, що зачекає деякий час. Через деякий час, позивач разом з його матір'ю та дружиною приїхали подивитись на майно, а саме житловий будинок та магазин. Сам житловий будинок позивача не цікавив, але відповідач зазначив, що майно продається тільки все разом. [PERSON] попросив 20 000 грн. завдатку. Вказана сума була передана відповідачеві 01.07.2015 року, про що останній склав власноручно розписку у присутності своєї дружини та [PERSON]. Зміст розписки відповідачу диктувала його дружина [PERSON]. В розписці не було передбачено кінцевої дати, до якої необхідно було передати іншу частину коштів. Також, така дата не була обумовлена між сторонами і усно. За той час, що позивач вирішував питання щодо продажу своєї квартири, відповідач продав магазин іншій особі. Після чого позивач звернувся до відповідача з питання повернення ним 20 000 грн., але останній відмовився їх повертати. Зазначені обставини стали підставою для звернення до суду і як було визначено в розписці, то вказана сума є саме завдатком і підлягає поверненню у подвійному розмірі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечує проти задоволення позову, суду пояснив, що факт отримання ним від позивача коштів у сумі 20 000 грн. він не заперечує. Але вказав, що 01.07.2015 року при написанні розписки він був у нетверезому стані та не зазначив строки повернення коштів. Крім того, з позивачем було усно домовлено, що він до 01.08.2015 року поверне залишок суми боргу за купівлю нерухомості, а саме: будинку та магазину в с. Червоне Гуляйпільського району у сумі 230 000 грн.. До цього часу позивач свої зобов'язання не виконав, та відмовився від купівлі нерухомого майна. Як вказав відповідач, після відмови позивача купувати будинок та магазин, враховуючи, що у нього було ще декілька потенційних покупців, сам магазин було продано [PERSON] в листопаді 2015 року за 100 000 грн.. Таким чином, будинок до цього часу не продано, крім того, йому спричинено матеріальний збиток на суму 50 000 грн., так як взимку там розмерзлася система опалення, тому відповідач прохає суд відмовити позивачу в задоволенні позову, так як він вводить суд в оману, та сам відмовився від придбання нерухомості, а в такому випадку завдаток не повертається. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона працює разом зі своїм співмешканцем [PERSON] на доставці хліба у с. Червоне Гуляйпільського району. Влітку 2015 року вона була свідком розмови [PERSON] та [PERSON] щодо відчуження магазину в с. Червоне. Останні домовилися між собою щодо купівлі-продажу нерухомого майна. В її присутності [PERSON] передав [PERSON] 20 000 грн. в якості завдатку, про що останній склав 01.07.2015 року розписку. При передачі коштів також була присутня і дружина відповідача [PERSON]. Вказані кошти [PERSON] позичила дочка свідка. Суму, яка залишалася до повернення, [PERSON] мав намір отримати від продажу квартири його матері, яка знаходиться в м. Гуляйполе Запорізької області. Через деякий час їм стало відомо, що магазин, який вони хотіли купити вже продали іншій особі. За таких обставин, вони звернулися до [PERSON] щодо повернення 20 000 грн., але останній відмовився їх повертати вказавши на те, що вони вже витрачені на придбання житла в м. Гуляйполе. Свідок [PERSON] суду пояснила, що дійсно в її присутності [PERSON] передав [PERSON] 20 000 грн., про що останнім була складена розписка від 01.07.2015 року. Текст розписки вона сама диктувала своєму чоловікові, так як з боку позивача була запропонована інша розписка, яку вони не дуже розуміли. Усно було обумовлено, що іншу частину коштів позивач повинен був повернути до 01.08.2015 року. Те, що позивач не мав достатньої суми коштів і мав намір продати квартиру в м. Гуляйполе їм було відомо. Позивач тривалий час не продавав своєї квартири і кошти не передав, тому десь приблизно 30 серпня 2015 року свідок мала розмову з ним щодо сплати іншої частини коштів. В цій розмові позивач її повідомив, що не може знайти покупців на квартиру, а тому достатньої суми коштів ще не має. За таких обставин свідок вважає, що позивач відмовився від угоди і сума завдатку не підлягає поверненню. Суд, дослідивши матеріали справи, представлені докази та надавши їм оцінку за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, вислухавши доводи сторін, пояснення свідків [PERSON] та [PERSON], прийшов до таких висновків. Відповідно до положень ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлені такі обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до розписки, яка складена відповідачем [PERSON] від 01.07.2015 року (оригінал вказаної розписки оглянутий в судовому засіданні), зазначено, що він отримав завдаток у сумі 20 000 грн. від [PERSON] за продаж будинку за адресою: [ADDRESS] та магазина за адресою: [ADDRESS] і зобов'язався виконувати договір купівлі-продажу, а у випадку зриву домовленості мав повернути завдаток у подвійному розмірі, тобто 40 000 грн., про що поставив свій підпис (а.с. 5). Обставини складання вказаної розписки, написання її власноручно, а також визначення змісту відображеного в ній особисто відповідачем був визнаний сторонами і тому на підставі ч. 1 ст. 60 ЦПК України не підлягають доказуванню. Згідно претензії від 11.05.2016 року, яка була направлена відповідачу з рекомендованим повідомленням, та вручена особисто останньому під розписку 17.05.2016 року, було запропоновано відповідачу в строк до 20.05.2016 року добровільно виконати взяті на себе зобов'язання та повернути завдаток у подвійному розмірі у сумі 40 000 грн. (а.с. 6). Згідно договору купівлі-продажу квартири від 31.07.2013 року, власником квартири № 1 у житловому будинку [ADDRESS] є [PERSON], дружина відповідача (а.с. 46-47). Згідно договору купівлі-продажу 3/4 частки нежилого приміщення від 16.11.2015 року, продавцем є [PERSON], а покупцем та надалі власником 3/4 частки нежилого приміщення (магазин № 7, № 9, № 10), що знаходиться за адресою: [ADDRESS], розташованого на земельній ділянці комунальної власності площею 0,0613 га є [PERSON] (а.с.61-64). Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Відповідно до приписів ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування та добуті згідно встановленого законодавством порядку. Так в судовому засіданні достовірно встановлено, що розписка від 01.07.2015 року про отримання завдатку написана власноручно відповідачем без примусу, що не заперечував сам відповідач та свідки. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що позивач домовився з відповідачем про купівлю у нього житлового будинку та магазину на підтвердження чого передав йому 20 000 грн., а останній, отримавши вказану грошову суму, написав розписку. Проте, договір купівлі-продажу між сторонами укладений не був. Доводи відповідача та пояснення свідка [PERSON] суд сприймає критично. Зокрема, пояснення відповідача - як можливість уникнення цивільної відповідальності. При цьому, суд враховує, і протиріччя в таких поясненнях відповідача, оскільки він у судовому засіданні стверджував, що розписку він писав щодо іншого майна, і одночасно в запереченнях проти позову в судовому засіданні цього факту вже не спростовує, але позов не визнає з інших підстав. Покази свідка [PERSON] на думку суду є достатньо сумнівними і непереконливими з огляду на її особисту зацікавленість в результатах розгляду справи. Також, враховуючи положення норм ЦПК України щодо доказів та доказування, а саме те, що доказування повинно відбуватися на підставі надання суду належних і допустимих доказів. Так, згідно ч. 1 ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частина 4 ст.60 ЦПК України передбачає, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до п. 13 Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» № 5 від 12.06.2009 року, докази, що збираються або подаються сторонами, повинні стосуватися суті спору. При цьому недопустимим є прийняття доказів, що не стосуються справи, і тих доказів, якими не можуть бути підтверджені певні докази (ст. ст. 58, 59 ЦПК). Крім того, в п. 23, 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» № 2 від 12.06.2009 року зазначено, що розглядаючи справи, судам слід неухильно виконувати вимоги статей 58, 59 ЦПК про належність і допустимість доказів. Виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (статті 58, 59 ЦПК) в порядку, передбаченому статтями 185, 187, 189 ЦПК. У відповідності до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Крім того, ст. 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне зазначити, що наданий відповідачем відеозапис не може бути прийнятий до уваги з огляду на його неналежність та не допустимість, оскільки останній одержаний з порушенням порядку, встановленого законом. Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно зі ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Таким чином, внесення завдатку як способу виконання зобов'язання може мати місце лише в разі наявності зобов'язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу. Оскільки договір купівлі-продажу будинку, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами укладений не був, а вони лише домовилися укласти такий договір в майбутньому, передана позивачем відповідачу грошова сума є авансом, який підлягає поверненню позивачу. Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові № 6-176 цс/12 від 13 лютого 2013 року Верховного Суду України, яку відповідно до ч.1 ст. 360-7 ЦПК України мають враховувати суди при застосуванні таких норм права. За таких обставин питання, з чиєї вини не було укладено договір купівлі-продажу, правового значення для повернення завдатку не має. Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню шляхом стягнення з відповідача на користь позивача авансу в сумі 20 000 грн.. На підставі ч.1 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial