Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-11 00:00:00

29 січня 2021 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що двокімнатна квартира [ADDRESS] , загальною площею 93.3 кв.м, належить позивачу на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 08 листопада 2001 року та договору дарування частки квартири від 25 липня 2020 року. У вказаній квартирі прописаний відповідач [PERSON] . У січні 2018 року відповідач залишив місце проживання, всі обов`язки, що випливають із договору найму житлового приміщення покладені на позивача, відповідач не сплачує витрат, пов`язаних із користуванням жилим приміщенням, не приймає участі у спільному побуті, особистих речей відповідача у квартирі немає і взагалі квартирою відповідач не цікавиться. Зв`язки між позивачем та відповідачем втрачені, оскільки [PERSON] у квартирі три роки не проживає і про своє місцезнаходження та проживання не повідомляє. Комунальні платежі нараховуються згідно чисельності зареєстрованих осіб. Так як відповідач не сплачує зазначені платежі, то позивач змушена сплачувати їх сама, що погіршує її фінансове становище. Реєстрація відповідача створює перешкоди в отриманні субсидії. Вказані обставини перешкоджають позивачу розпоряджатися своєю власністю. За таких обставин позивач просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 02 лютого 2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за даним позовом, ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою суду від 26 лютого 2021 року заяву позивача [PERSON] про виклик свідків задоволено. У судове засідання позивач не прибула, попередньо подала до суду заяву в якій позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити у повному обсязі, проти винесення судом заочного рішення не заперечувала. Представник позивача, надаючи пояснення у судовому засіданні 22 березня 2021 року, позовні вимоги підтримав, просив суд позов задовольнити, не заперечував проти винесення судом заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з`явився, про причину неявки суд не повідомив, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Від відповідача не надходив відзив на позов, не надходило в установлений судом строк заяв із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження. Допитана у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] , яка є сусідкою позивача, підтвердила факт відсутності відповідача [PERSON] у квартирі [ADDRESS] більше 3 років. Свідок [PERSON] , допитаний у судовому засіданні, суду пояснив, що є сусідом позивача, [PERSON] у квартирі [ADDRESS] не проживає тривалий час, приблизно більше 3 років. З урахуванням положень статті 280 Цивільного процесуального кодексу України суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Суд, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 08 листопада 2001 року, квартира [ADDRESS] належить на праві суспільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в рівних долях (а.с. 7). Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 04 травня 2017 року, позивачу належить 1/4 частки у квартирі [ADDRESS] (а.с.8). 25 липня 2020 року укладений договір дарування частки квартири між [PERSON] , Дарувальником, та [PERSON] , Обдаровуваною, відповідно до умов якого Дарувальник подарувавла та передала, а Обдаровувана прийняла в дар від Дарувальника належну їй 3/4 частки квартири [ADDRESS] (а.с.9-10). Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 25 липня 2020 року, позивачу належить 3/4 частки у квартирі [ADDRESS] (а.с.11). 07 грудня 2020 року на квартиру [ADDRESS] виготовлений технічний паспорт (а.с.12-13). Відповідно до довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, яка видана [PERSON] , що зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , до складу її сім`ї входять: [PERSON] , син, [INFO] (а.с. 14). 15 грудня 2001 року на квартиру [ADDRESS] заведено будинкову книгу (а.с.15-18). Позивачем здійснюється оплата комунальних послуг за квартиру [ADDRESS] (а.с.19-24). Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до статті 5 Цивільного процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно принципу диспозитивності, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 Цивільного процесуального кодексу України). Конституцією України (статтею 41) та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплений принцип непорушності права приватної власності, що означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону, за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Права власника житлового будинку (квартири) визначені статтею 383 Цивільного кодексу України та статтею 150 Житлового кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Конституція України у статті 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Частина перша статті 316 Цивільного кодексу України передбачає, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності з положеннями статті 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. За змістом статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Особливості здійснення права власності на культурні цінності встановлюються законом. Правовою підставою позовних вимог є положення статті 391 Цивільного кодексу України, яке визначає право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином, позивач звернувся до суду з негаторним позовом, підставою для подання якого є вчинення дій, що ускладнюють здійснення власником повноважень користування та розпорядженням майном. Однією з умов подання такого позову є триваючий характер правовідношення і його наявність в момент подання та розгляду позову. Відповідно до статті 405 Цивільного кодексу України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що відповідач у квартирі, що належить позивачу на праві приватної власності, не проживає тривалий час (більше 3 років), житлом не цікавиться, витрат по його утриманню не несе, дій, які б свідчили про намір та бажання зберегти за собою право користування квартирою, не вчинив. Представник позивача заперечив наявність іншої домовленості між позивачем та відповідачем стосовно обставин права користування спірним житлом. У відповідності до частини першої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких обставин суд вважає доведеними доводи позивача про те, що відсутність відповідача має постійний характер, підстави для визнання причин відсутності відповідача поважними відсутні, тому відповідача [PERSON] необхідно визнати особою, яка втратила право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Виходячи із вищевикладеного, суд, оцінивши докази, надані сторонами у справі, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, відповідно до статті 89 Цивільного процесуального кодексу України, дійшов висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими, доведеними та позов підлягає задоволенню у повному обсязі. На підставі вищевикладеного, відповідно до ст.ст. 41, 47, 129 Конституції України, ст.ст. 316-319, 383, 391, 405 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved