Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-09 00:00:00

29.11.2019 позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідачів про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Позов мотивує тим, що він є власником 68/100 частки житлового будинку [ADDRESS] . У даному житлі зареєстрований позивач, та відповідачі у справі. Зазначає, що відповідачі за місцем реєстрації не проживають протягом тривалого часу (з 2014 року). Особисті речі відповідачів відсутні, інтересу до житла не виявляють, витрат по його утриманню не несуть, комунальні послуги не сплачують. Окрім того, згідно відповіді Лищенської сільської ради Луцького району від 13.12.2018 за №357/2-18, [PERSON] проживає без реєстрації в [ADDRESS] , а факт відсутності відповідачів за місцем реєстрації зафіксовано у Листі Луцького ВП ГУНП у Волинській області від 14.11.2019 за №40551/58/04-19. Додатково вказує, що реєстрація [PERSON] за адресою житлового приміщення, яке належить позивачу, здійснена [PERSON] без відома власника приміщення. Вважає, що дана обставина ставить його у скрутне становище, оскільки змушений нести додаткові витрати по оплаті житлово-комунальних послуг. А тому, просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] . Ухвалою суду від 10.12.2019 було ухвалено розгляд вказаної справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження та запропоновано відповідачам подати відзив на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення вказаної ухвали. У встановлений строк, відзив на позов від відповідачів до суду не надійшов. Заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження від сторін у справі не надходили. Позивач подав суду клопотання про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує повністю з підстав наведених в позовній заяві. Просить позов задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, хоча належним чином повідомлялися про час та місце розгляду справи, відповідно до вимог ст. ст. 128-131 ЦПК України. Заяви про розгляд справи за їхньої відсутності, а також відзив на пред'явлений позов відповідачі не подавали. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Розгляд справи здійснювався за відсутності учасників справи, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав. З копії договору купівлі-продажу квартири від 16.06.2015 (а.с. 6) та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 33) судом встановлено, що позивач [PERSON] є одноосібним власником [ADDRESS] . Із довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб (а.с.7) встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] , [INFO] , є малолітньою особою, про що свідчить Довідка про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні №41538 від 06.03.2019, та яка містить посилання на свідоцтво про народження серії [NUMBER] (а.с.7). Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Відповідно до ч.1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З викладених в позовній заяві обставин вбачається, що відповідач зі згоди власника квартири був зареєстрований в ній, однак фактично там не проживає. В квартирі відсутні його речі, витрат по утриманню житла не несе, інтересу до квартири не виявляє. З повідомлення Луцького ВП ГУНП у Волинській області від 14.11.2019 за результатами розгляду звернення громадян (а.с. 16) вбачається підтвердженим факт не проживання [PERSON] та [PERSON] протягом тривалого часу за адресою: [ADDRESS] . Тобто, станом на день розгляду справи, підтверджується факт не проживання відповідачів у будинку позивача більше одного року. Відповідачі, будучи зареєстрованими у квартирі позивача по даний час, порушують його права та законні інтереси, як власника на свій розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належним майном. Відповідно до ст.160 СК України місце проживання дитини визначається по місцю проживання батьків. Малолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права малолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання малолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для малолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Малолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Отже, системний аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що малолітня дитина зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками. Окрім того, за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України, суд першої інстанції, дійшов правильного висновку про те, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності жилого приміщення, будинку, квартири тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 р. у справі № 6-709цс16. На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що слід визнати відповідача [PERSON] , [INFO] , та його малолітню доньку [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] . Задовольняючи позов про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом, суд використовує права надані ст. 267 ЦПК України, щодо встановлення порядку виконання рішення суду, і вважає, що в рішенні слід вказати на те, що дане рішення є підставою для зняття осіб з реєстрації.

Outcome: approved