Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-26 00:00:00

30.05.2014 р. [PERSON] звернулась до суду із наведеним вище позовом про розірвання шлюбу, в якому зазначила, що перебуває у зареєстрованому 02.10.1999 р. Житомирським міським відділом РАГС шлюбі із [PERSON], від якого сторони мають спільного неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO] Заявлені вимоги позивач мотивувала тим, що їхнє подружнє життя не склалося через різні погляди на сімейне життя, шлюбні обов'язки та несумісність характерів. Крім того, [PERSON] вказала, що сім'я розпалася остаточно, спільного господарства сторони не ведуть, а шлюб існує лише формально. Примирення вважає неможливим, оскільки ніхто із сторін цього не бажає. Спору щодо поділу спільного майна і місця проживання дитини немає. /а.с. 1-2/ У судовому засіданні 27.08.2014 р. представник позивача заявлені вимоги підтримав повністю, посилаючись на підстави зазначені у позові та просив задовольнити. [PERSON] у судовому засіданні проти позову дружини заперечував, мотивуючи тим, що йому не відомі підстави для розлучення та просив зберегти сім'ю. /а.с. 17-18/ Вислухавши пояснення представника позивача і відповідача, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає за можливе визнати позов таким, що підлягає задоволенню частково, виходячи із наступних підстав. Статтею 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Вимогами ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно норм ст. 57 цього ж Кодексу доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно до норм ст. 51 Конституції України та ст. 24 Сімейного Кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді дружини і чоловіка, примус до шлюбу не допускається. У відповідності із ч. 3 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права чоловіка, дружини на свободу та особисту недоторканість. Судом встановлено наступні юридичні факти та відповідні їм правовідносини. Зі змісту свідоцтва про одруження серії [NUMBER] вбачається, що 02.10.1999 р. Житомирським міським відділом реєстрації актів громадянського стану зареєстрований шлюб між [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], про що у книзі реєстрації зроблено запис № 1546. Дружині присвоєно прізвище «[PERSON]». /а.с. 7а/ Від даного шлюбу сторони мають спільного неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] /а.с. 8/ Сторони припинили шлюбні відносини через те, що мають різні погляди на сімейне життя, обов'язки та побут. Спору щодо поділу спільного сумісного майна і місця проживання дитини - немає. Беручи до уваги ступінь конфліктних відносин, а також причини припинення шлюбних відносин, суд вважає, що вживати заходів щодо примирення подружжя не доцільно. Згідно ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до ст. 110 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. У відповідності до норм ст. 55 цього ж Кодексу дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватись про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. За наведених вище обставин, суд вважає за доцільне згідно положень ст. 112 СК України шлюб розірвати, оскільки подружні стосунки фактично припинились, спільного господарства сторони не ведуть, збереження шлюбу суперечить їх інтересам, що має істотне значення у справі. Разом з тим, у задоволені вимог щодо стягнення із відповідача на користь позивача грошових коштів у сумі 4,87 грн. на відшкодування оплачених нею банківських послуг при сплаті судового збору слід відмовити, оскільки такі витрати, виходячи з положень глави 8 ЦПК України, відшкодуванню не підлягають. При цьому, згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: partial