Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-13 00:00:00

30.05.2018 року [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, позовні вимоги обґрунтувала тим, що їй належить, згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 16.11.2012 року, однокімнатна квартира [ADDRESS] . Реєстрація права власності здійснена на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 12952746 від 12.05.2014 р., номер запису 5608779. [PERSON] , мешкаючи у тому ж будинку в кв. [ADDRESS] , представляючись власницею цієї квартири, запропонувала продати їй кімнату площею 8 кв.м, що прилягає до квартири позивача для поліпшення житлових умов, а саме для розташування в неї ванної кімнати. З цією метою позивач надала 08.05.2014 року відповідачу 1000 дол. США, про що останньою була написана розписка, в якій було зазначено, що [PERSON] , отримала від [PERSON] завдаток у розмірі 1000 дол. США за продаж у подальшому нежитлової кімнати площею 8 кв.м. в квартирі [ADDRESS] . В зв`язку з тим, що продажу не відбулося протягом тривалого часу, а внаслідок проведеної реконструкції квартири [ADDRESS] , зруйнована квартира, що належить позивачці на праві власності, вона звернулася зі скаргами до Інспекції з нагляду за станом житлового фонду департаменту ЖКГ Херсонської міської ради та Управління ДАБК у Херсонській області. З проведених цими органами перевірок позивачу стало відомо, що в квартира [ADDRESS] належить не відповідачу, а іншій особі, а саме: [PERSON] згідно свідоцтва про право власності від 22.08.2005 року, виданого на підставі рішення виконкому за №385 від 16.08.2005 року. Нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу кімнати, розташованої у вищевказаній квартирі, не був укладений. 26.06.2015 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з [PERSON] безпідставно отриманих коштів у сумі 21200 грн. 18.04.2018 року постановою Верховного Суду України у справі №668/7704/15-ц рішення Суворовського районного суду м.Херсона від 01.02.2016 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 29.03.2016 року скасовано, в задоволенні позовних вимог відмовлено з тих підстав, що зміст розписки свідчить про наявність між сторонами договірних правовідносин щодо купівлі-продажу у майбутньому нерухомого майна, а тому суди неправильно застосували положення статті 1212 ЦК України та роз`яснено її право на звернення до суду на загальних підставах з позовом про стягнення авансового платежу відповідно до правовідносин, які виникли між сторонами. У зв`язку з тим, що договір купівлі-продажу укладений не був, [PERSON] просить стягнути з [PERSON] на її користь 1000 дол. США, що згідно офіційного курсу Національного Банку України станом на 30.05.2018 року становить 26098,94 грн. та понесені судові витрати. Просила поновити строк на звернення до суду з даним позовом з тих підстав, що про порушення свої прав позивач довідалася 27.03.2015 року, коли Інспекцією з нагляду за станом житлового фонду департаменту ЖКГ Херсонської міської ради було видано Акт від 24.03.2015 р., згідно якого виявлено невідповідність планового рішення квартири технічному паспорту, а саме: власником квартири [ADDRESS] [PERSON] проведені будівельні роботи з надбудовою над власним приміщенням та над приміщенням кухні квартири, що належить позивачу. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 23.06.2018 року відкрито провадження у справі та розгляд справи призначено за правилами спрощеного провадження з викликом сторін. 03 жовтня 2019 року Херсонським міським судом Херсонської області винесено заочне рішення, яким позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення авансового платежу задоволено. 07 квітня 2020 року Херсонським міським судом Херсонської області заочне рішення за позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення авансового платежу скасовано та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити з підстав, зазначених в позові. Зазначили, що кошти, передані відповідачу як авансовий платіж за купівлю-продаж в майбутньому нерухомого майна, сторона відповідача в добровільному порядку не повертає. Факт передачі коштів у розмірі 1000 дол. США підтверджується власноруч написаною відповідачем розпискою. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав повноваження представнику щодо захисту своїх інтересів. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні за необґрунтованістю. Зазначив, що відповідач не визнає позов з тих підстав, що отримав кошти у гривневому еквіваленті та договір купівлі-продажу нерухомого майна не був укладений між сторонами з вини позивача, яка відмовилася від цієї угоди. Заслухавши осіб, що приймали участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, згідно з ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Разом з тим, відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. У відповідності до ст.ст.13, 81 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі. У відповідності до ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб,що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з частинами першою, другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Частиною першою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (стаття 638 ЦК України). Згідно з вимогами частини першої статті 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Згідно зі статтею 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. При виборі й застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст.263 ЦПК України). У ч.2 ст.416 ЦПК України зазначено, що в постанові палати, об`єднаної палати, Великої палати Верховного Суду має міститися висновок про те, як саме повинна застосовуватися норма права, із застосуванням якої не погодилася колегія суддів, палата, об`єднана палата, що передала справу на розгляд палати, об`єднаної палати, Великої палати. У п.68 постанови ВП ВС від 22.09.2020 р. у справі №918/631/19, провадження №12-42гс20 зазначено: Виходячи із системного аналізу вимог чинного законодавства аванс (попередня оплата) - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані. При цьому аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося (висновок про застосування норм права, викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21 лютого 2018 р. у справі №910/12382/17 У п.69 постанови ВП ВС від 22.09.2020 р.: Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. У пункті 70 постанови ВП ВС від 22.09.2020 р.: З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному, заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. У постанові від 01 жовтня 2020 року ВС у справі №361/8331/18, провадження №61-22682св19, зазначив, що ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання. На відміну від завдатку, аванс - це лише спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати, яка підлягає поверненню у випадку не виконання зобов`язання. Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 13 лютого 2013 року в справі №6-176цс12. У постанові від 09.12.2020 р. у справі №211/5994/17, провадження №61-15037св19, ВС зазначив: зміст розписки свідчить про наявність між сторонами зобов`язальних (договірних правовідносин), що виключає можливість застосування статті 1212 ЦК України. При цьому в разі неукладення основного договору купівлі-продажу, задля чого укладалася розписка, норми ЦК України спеціально передбачають правові наслідки цього, відмінні від статті 1212 ЦК України. Частиною першою статті 546 ЦК України визначено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, при триманням, завдатком. Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено,що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Таким чином, внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише у разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу будинку. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 13 лютого 2013 року у справі № 6-176цс12, і є незмінним. У постанові від 17.06.2021 р. у справі № 711/5065/15-ц, провадження № 61-18537св19 ВС дійшов висновку: оскільки договору купівлі-продажу, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам законодавства між сторонами укладено не було, а вони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, то передана позивачкою грошова сума у загальному розмірі 49150 дол. США є авансом, який підлягав поверненню, а не завдатком. Враховуючи наведене та положення статті 570 ЦК України суди дійшли правильних висновків про те, що сума, яка названа в розписках завдатком, фактично є авансом, оскільки сторонами не дотримано умов, визначених статтею 570 ЦК України, а саме не укладено договору купівлі-продажу, на виконання якого передано кошти. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеними Верховним Судом України у постановах: від 25 вересня 2012 року у справі № 6-82цс13 та від 13 лютого 2013 року у справі № 6-176цс12 та Верховним Судом у постанові від 30 січня 2019 року № 461/5297/16-ц (провадження № 61-22017св18). Посилання заявника на те, що саме з вини [PERSON] сторони не уклали основний договорів, а тому позивачка за первісним позовом втратила право вимагати повернення коштів, є безпідставними, оскільки сума грошових коштів, що за своєю правовою природою є авансом, підлягає поверненню особі, яка їх сплатила, незалежно від того, з вини якої сторони не відбулося укладення договору. Судом встановлено, що 08.05.2014 р. [PERSON] власноруч склала розписку, відповідно до змісту якої [PERSON] взяла у [PERSON] завдаток в розмірі 1000 дол. США за курсом (одинадцять тисяч двісті грн.) за продаж у подальшому нежитлового приміщення площею 8 кв.м. при свідках [PERSON] [NUMBER] , та [PERSON] . Суворова 17 кв.6. Розписка підписана відповідачем [PERSON] , свідками [PERSON] , [PERSON] , позивачем [PERSON] . На час написання відповідачкою розписки власником нежитлового приміщення, площею 8 кв.м., як і на час розгляду справи, був [PERSON] . Свідок [PERSON] в судовому засіданні 13.12.2021 року пояснив, що є власником квартири [ADDRESS] та нежитлових приміщень, площею 4 кв.м. та 8 кв.м., які розташрвані на першому поверсі цього будинку та примикають до квартири, яка належить [PERSON] . Його мати [PERSON] , діючи на підставі довіреності від його імені домовились з [PERSON] про продаж цього нежитлового приміщення, та остання в його відсутність надала матері одну частину завдатку в гривнях, про що мати написала розписку, однак її віддала [PERSON] після передання другої частини завдатку в гривнях в його присутності в приміщення будинку [ADDRESS] . Зазначив, що договір не було укладено з вини [PERSON] , кошти позивачу повернуто не було, оскільки позивач безпідставно вимагає повернути грошові кошти у сумі, що еквівалентна 1000 дол. США. Враховуючи наведене, відсутність у матеріалах справи доказів на підтвердження укладення договору, положення статті 570 ЦК України, суд дійшов висновку про те, що, оскільки сторонами не дотримано умов, визначених статтею 570 ЦК України, а саме між сторонами не було укладено та нотаріально посвідчено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, на виконання якого передано кошти, між сторонами не виникло зобов`язання, яке могло б бути забезпечене шляхом передачі завдатку, а вони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, то передана позивачкою грошова сума, яка названа в розписці від 08.05.2014 року завдатком у розмірі 1000 дол. США є авансом, який підлягав поверненню, а не завдатком. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеними Верховним Судом України у постановах: від 25 вересня 2012 року у справі № 6-82цс13 та від 13 лютого 2013 року у справі № 6-176цс12 та Верховним Судом у постановах від 30 січня 2019 року №461/5297/16-ц (провадження №61-22017св18),від 22.09.2020 р. у справі №918/631/19, провадження №12-42гс20, від 01 жовтня 2020 року ВС у справі №361/8331/18, провадження N 61-22682св19, від 09.12.2020 р. у справі №211/5994/17, провадження №61-15037св19, від 17.06.2021 р. у справі №711/5065/15-ц, провадження № 61-18537св19. Посилання представника відповідача на те, що саме з вини [PERSON] сторони не уклали основний договір, а тому позивачка втратила право вимагати повернення коштів, крім того, завдаток нею надавався в гривні, курс долара США значно підвищився, враховуючи зміст розписки від 08.05.2014 року, є безпідставними, оскільки сума грошових коштів, що за своєю правовою природою є авансом, підлягає поверненню особі, яка їх сплатила, незалежно від того, з вини якої сторони не відбулося укладення договору. Також, у постанові ВП ВС від 7 липня 2020 року у справі №296/10217/15-ц зазначено: частина друга статті 524 та частина друга статті 533 ЦК допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Тому, на підставі викладеного суд приходить до висновку про те, що позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення авансового платежу підлягає задоволенню у повному обсязі. Покази свідка [PERSON] в частині передачі коштів [PERSON] в гривнях, суд до уваги не приймає з наступних підстав. Згідно вимог ст.ст.76, 77, 78,79 ЦПК України покази свідка є неналежними доказами на підтвердження фактів, що підлягають доказуванню за позовом про стягнення грошових коштів. Згідно постанови від 29.06.2021 року, яка винесена у справі №904/3405/19, провадження № 12-50гс20, задля забезпечення правової визначеності та єдності судової практики щодо однакового застосування норми частини другої статті 264 ЦК України ВП ВС відступила від висновку, сформульованого у постановах ВП ВС від 24 квітня 2019 року у справі № 523/10225/15-ц (провадження № 14-159цс19) та від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3677/17 (провадження № 12-119гс19, пункт 6.37), у п. 118 Велика Палата Верховного Суду зазначає, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. При цьому саме на позивача покладений обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду був пропущений ним з поважних причин. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункти 61, 62), від 19 листопада 2019 року у справі №911/3680/17 (провадження № 12-104гс19, пункти 5.43, 5.44) та у справі №911/3677/17 (провадження №12-119гс19, пункти 6.43, 6.44). За п.119: При цьому питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини (пункт 23.8 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №706/1272/14-ц (провадження №14-456цс18)). ВП ВС, оцінюючи поважність причин пропущення позивачем строку звернення до суду, зазначає таке: у п.121: За змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому, так і в позасудовому порядку, у п.122: Закон не наводить переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском позовної давності. Тому це питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу. При цьому поважними причинами при пропущенні позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або утрудненим. За п.123: Очевидно, що перебування справи у провадженні судових органів, вчинення в ній передбачених законом дій, на думку добросовісного розсудливого спостерігача, виключає необхідність вчинення процесуальних дій, спрямованих на припинення цього процесу, а саме подачі інших позовів, заяв про закриття провадження у справі тощо. Подібний правовий висновок викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 15 травня 2020 року у справі № 922/1467/19, відступати від якого правові підстави відсутні. За п.124: Крім того, за змістом пункту 2 частини першої статті 81 ГПК України (у редакції, чинній на момент пред`явлення позову, за яким порушено провадження у справі № 904/9402/17) та пункту 3 частини першої статті 226 цього ж Кодексу (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року) наявність у провадженні суду справи із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав є підставою для залишення позову без розгляду. У п.125: Ураховуючи викладене, зважаючи на факт порушення 06 листопада 2017 року Господарським судом Дніпропетровської області провадження у справі № 904/9402/17 та її тривалий розгляд до 29 липня 2019 року, і, як наслідок, наявність для позивача підстав вважати, що його права будуть захищені в цьому судовому провадженні, а також звернення позивача до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою у цій справі 06 серпня 2019 року, тобто через незначний проміжок часу після залишення його попереднього позову без розгляду, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про поважність причин пропуску позивачем строку звернення до суду. За п.126: За таких обставин висновок судів попередніх інстанцій про задоволення позовних вимог щодо стягнення основного боргу в розмірі 3 324 164,04 грн, 861 554,70 грн інфляційних втрат та 213 930,45 грн - 3 % річних та задоволення позову в цій частині є правильним, проте суди виходили з інших мотивів, аніж викладені в цій постанові. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Частиною 1 ст.17 Закону України «Про виконання рішення та застосування практики Європейського Суду з прав людини» визначено, що суди України застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основних свобод та протоколи до неї і практику Європейського суду, як джерела права. Так, у справі Delcourt v. Belgium Європейський суд зазначив, що у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції (Європейська конвенція про захист прав людини і основних свобод 1950 року, ратифікована Законом України від 17.07.97 № 475/97), право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення. У справі Bellet v. Frаnсе Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Отже, як свідчить позиція Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права Як випливає з рішення Європейського Суду з прав людини у справі Іліан проти Туреччини, правило встановлення обмежень до суду у зв`язку з пропуском строку звернення до суду повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи. Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 20 грудня 2007 року за заявою №23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»). Згідно зі статтями 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності 08.05.2014 року [PERSON] власноруч склала розписку про отримання від [PERSON] завдатку, а 26.06.2015 року остання звернулась до суду з позовом про стягнення з [PERSON] безпідставно отриманих коштів у сумі 21200 грн. Аналізуючи приписи ст.ст.256, 257, 267 ЦПК, винесення 18.04.2018 року Постанови Верховним Судом у справі №668/7704/15-ц, якою рішення Суворовського районного суду м.Херсона від 01.02.2016 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 29.03.2016 року скасовано, в задоволенні позовних вимог відмовлено та роз`яснено, що позивачка не позбавлена можливості звернутися до суду на загальних підставах з позовом відповідно до правовідносин, які виникли між сторонами, її звернення до суду мало місце 30.05.2018 року із даним позовом, тобто через незначний проміжок часу після скасування ВСУ 18.04.2018 року рішень судів нижчих інстанцій, наявність для позивачки підстав вважати, що її права будуть захищені у справі №668/7704/15-ц, згідно приписів ч.4 ст.263, ч.2 ст.416 ЦПК, суд вважає за необхідне поновити [PERSON] строк на звернення до суду з даним позовом, оскільки дійшов переконання, що він пропущений з поважних причин. Відповідно до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір у даній справі слід стягнути з відповідача у сумі 704,80 грн. на користь позивача.

Outcome: approved