Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-16 00:00:00

30 грудня 2013 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про припинення права власності та стягнення грошової компенсації. В обґрунтування своїх вимог, які в ході розгляду справи уточнювалися, позивач зазначив, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 30 липня 2010 року та свідоцтва про право на спадщину за законом від 12 березня 1997 року, йому належить 7/12 частини квартири [ADDRESS], а відповідачу на праві власності належить 5/12 частини в зазначеній квартирі. Оскільки, квартира є неподільним майном, а у відповідача є інше житло, просив припинити право власності [PERSON] на 5/12 частини в квартирі [ADDRESS] із стягненням з нього на корить відповідача грошової компенсації в сумі 82345 гривень, а право власності на зазначену частину квартири визнати за ним. Крім того, зазначив, що йому на підставі свідоцтва про право на спадкування за законом від 30 жовтня 2010 року належить 1/6 частина квартири [ADDRESS]. Відповідачу [PERSON] належить ? частина у зазначеній квартирі, його сину [PERSON] 1/3 частина. Зазначена квартира складається із чотирьох кімнат, у яких мешкають члени сім`ї відповідача, сумісно з якими він користуватися квартирою не може, його доля є незначною у цьому майні, однак на його звернення із проханням викупити у нього частину або разом продати її, йому співвласники відповідають відмовою. Вважає, що відповідач має можливість виплатити йому долю у розмірі вартості 1/6 частини у квартирі [ADDRESS], оскільки він може отримати від позивача грошову компенсацію за 5/12 частини квартири [ADDRESS]. З підстав наведеного, просив припинити його право власності на 1/6 частину у квартирі [ADDRESS], визнавши право власності на зазначену частину квартири за відповідачем [PERSON] та стягнути з останнього на користь позивача грошову компенсацію вартості частки у квартирі в сумі 61100 гривень. У судовому засіданні представник позивача [PERSON], яка діє на підставі угоди про надання правової допомоги, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Пояснила, що позивач є співвласником із відповідачем у двох квартирах, однак позбавлений можливістю користуватися своєю власністю. У однокімнатній квартирі йому належить більша частка -7/12, квартирою сумісно сторони користуватися не можуть, оскільки квартира однокімнатна, відповідач весь цей час нею користується, однак, сплатити компенсацію йому не може. Позивач має можливість сплатити компенсацію відповідачу, доля якого є меншою за його, крім того відповідач має інше житло, а саме ? частину квартири, співвласником у якій є його рідний син, тому позбавлення його права власності у однокімнатній квартирі на думку представника позивача на зашкодить його інтересам. Відповідач [PERSON], позовні вимоги не визнав та пояснив, що він дійсно є власником 5/12 частини квартири [ADDRESS] та ? частини квартири [ADDRESS]. В частині позовних вимог щодо припинення права власності [PERSON] у квартирі [ADDRESS], пояснив, що у зазначеній квартирі фактично мешкає його син, з яким у нього добрі стосунки, однак викупати частину [PERSON] він не бажає, окрім бажання він не має на це і матеріальної можливості. Щодо позовних вимог в частині припинення його права власності в квартирі [ADDRESS], то він заперечує, оскільки фактично проживає та зареєстрований у зазначеній квартирі з 2003 року. За зазначеною адресою він мешкає разом із своєю дружиною [PERSON], з якою вони відремонтували квартиру та сплачують грошові кошти за її утримання, тому вважає, що задоволення позову також спричинить шкоду не тільки його інтересам, а і члену його сім`ї дружині. Також зазначив, що позивач має інше житло, а тому факт того, що він займає із своєю дружиною спірну квартиру ніяким чином не порушує житлові права позивача. Також пояснив, що сумісно з позивачем квартирою користуватися не можливо, компенсацію позивачу [PERSON] належної йому 7/12 частин він сплатити не може. Із [PERSON] у них склалися неприязні стосунки, сумісно користуватися майном не є можливим, письму згоду від [PERSON] на вселення своєї дружини не брав. Також пояснив, що до вселення у квартиру [ADDRESS], він мешкав у квартирі [ADDRESS]. Третя особа [PERSON] у судовому засіданні підтримав пояснення відповідача [PERSON] та пояснив, що він як співвласник квартири [ADDRESS] не має фінансової можливості сплатити позивачу [PERSON] вартість 1/6 частини у спірній квартирі. Свідок [PERSON] суду пояснила, що є дружиною відповідача [PERSON] Останні 15 років вони мешкають у однокімнатній квартирі [ADDRESS]. Їй також на праві власності належить квартира гостинного типу по [ADDRESS]. Із позивачем вони разом користуватися однокімнатною квартирою не можуть, сплатити йому компенсацію його частки у однокімнатній також не можуть. Пояснила, що у 2005 році позивач просив сплатити йому компенсацію, вони домовились про вартість, однак він потім не прийшов за грошовими коштами. Суд, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідка, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню за наступних підстав. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 12 березня 1997 року, виданого Першою маріупольською державною нотаріальною конторою, [PERSON] належить 1/3 частина квартири за [ADDRESS]. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 13 липня 2010 року, виданого Першою маріупольською державною нотаріальною конторою, [PERSON] належить 1/4 частина квартири за [ADDRESS]. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 10 грудня 2008 року, виданого Першою маріупольською державною нотаріальною конторою, [PERSON] належить 1/4 частина квартири за [ADDRESS]. Право власності за яким зареєстровано в БТІ м. Маріуполя 18 листопада 2009 року. Відповідно до свідоцтва про право власності на спадщину за законом від 20.12.2002 року, виданого Першою маріупольською державною нотаріальною конторою, [PERSON] належить 1/6 частка квартири [ADDRESS]. Право власності за яким зареєстровано в БТІ м. Маріуполя 11.02.2002 року. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 13 липня 2010 року, виданого Першою маріупольською державною нотаріальною конторою, [PERSON] належить 1/6 частина квартири за [ADDRESS]. Право власності за яким зареєстровано в БТІ м. Маріуполя 23 серпня 2013 року. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 10 грудня 2008 року, виданого Першою маріупольською державною нотаріальною конторою, [PERSON] належить 1/6 частина квартири за [ADDRESS]. Право власності за яким зареєстровано в БТІ м. Маріуполя 23 листопада 2009 року. Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 03 квітня 2003 року, виданого БТІ м. Маріуполя, [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 21 березня 2003 року, виданого управлінням міського майна , належить 1/3 частина квартири за [ADDRESS], [PERSON] також належить 1/3 частина квартири за [ADDRESS] Таким чином, судом встановлено, що позивачу [PERSON] належить 7/12 частини, а відповідачу [PERSON] - 5/12 частин квартири за [ADDRESS]. Власниками квартири за [ADDRESS] є: [PERSON] в 1/6 частині, [PERSON] в ? частині та [PERSON] в 1/3 частині. Відповідно до копії свідоцтва про шлюб, виданого 24 січня 2014 року Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, [PERSON] з 25 серпня 2006 року знаходиться у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] Відповідно до копії особистого рахунку за №1307, у квартирі за [ADDRESS] зареєстрований [PERSON]. Відповідно до довідки про склад родини, за зазначеною адресою разом із [PERSON] проживає його дружина [PERSON] Відповідно до копій квитанцій, за адресою: [ADDRESS], [PERSON] сплачено грошові кошти за комунальні послуги, а саме: електроенергія, центральне опалення, постачання газу та до КП «Комунальник». Відповідно до висновків будівельно-технічної судової експертизи від 30 грудня 2014 року вартість 5/12 частин квартири за [ADDRESS] становить 82345 гривень. Вартість 1/6 частин квартири [ADDRESS] складає 61100 гривень. Неможливий розділ квартири [ADDRESS], з виділенням 5/12 та 7/12 часток, що задовольняє вимоги діючих будівельних норм, з організацією окремих квартир, а також неможливий розділ квартири [ADDRESS], з виділенням 1/6 та 5/6 часток, що задовольняє вимоги діючих будівельних норм, з організацією окремих квартир. Відповідно до квитанції №17062015123107, [PERSON] на депозитний рахунок Територіального управління державної судової адміністрації в місті Києві, було внесено вартість 5/12 частки квартири [ADDRESS] в сумі 82345 гривень. Частиною 1 статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинено за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Частиною 2 ст.365 ЦК України зазначено, що припинення права особи на частку у спільному майні можливе за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. У ч.2 ст.183 ЦК України зазначено, що неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Проаналізувавши норми діючого законодавства, суд приходить до висновку, що за змістом зазначеної ст.365 ЦК України припинення права особи на частку в спільному майні допускається за наявності будь-якого з передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України випадку, але в тому разі, коли таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Відповідні ж розяснення наведенні Верховним Судом України у «Висновках Верховного Суду України, викладених в постановах, прийнятих за наслідками розгляду заяв про перегляд судового рішення на підставах, передбачених п.1 ч.1 ст.355 ЦПК України, за перше півріччя 2013 року» від 01 липня 2013 року. При цьому висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей обєкта, який є спільним майном. Самі по собі доводи відповідача щодо факту його тривалого проживання із дружиною у квартирі [ADDRESS] за діючим законодавством не може бути підставою для відмови у припиненні права власності на майно, а повинен бути досліджений у сукупності із іншими обставинами по справі. Так, з матеріалів справи вбачається, що квартира [ADDRESS] є однокімнатною, житловою площею 17,6 кв.м., у якій фактично мешкає відповідач [PERSON] Квартира [ADDRESS] є чотирьохкімнатною, у якій фактично мешкає [PERSON], який є рідним сином [PERSON] і між ними за поясненнями відповідача добрі стосунки. Як пояснив відповідач та свідок [PERSON], у них із позивачем [PERSON] виникли неприязні стосунки та сумісно користуватися однокімнатною квартирою [ADDRESS] вони не мають можливості. Грошову компенсацію вартості 7/12 частини, що належить [PERSON] йому сплати також не можуть, ніяких зустрічних вимог щодо предмету спору відповідач не заявив. У силу положень ст.ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст.ст. 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечується рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Згідно із розясненнями, наданими у постанові № 20 Пленуму ВСУ від 20 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», за чинним законодавством суд вирішує спори учасників спільної власності щодо розпорядження чи користуванням майном, то не слід розглядати як неправомірне позбавлення права власності присудження грошової компенсації за частку у спільній власності, якщо її неможливо виділити або поділити в натурі чи спільно користуватися ним. Таким чином, суд погоджується із доводами позивача, щодо того, що відповідач фактично порушує його право на володіння його майном, оскільки у нього відсутня можливість користування своїм майном. Посилання відповідача на факт того, що він тривалий час несе витрати за комунальні платежі у спірній квартирі не можуть бути підставою для відмови у позові, оскільки весь цей час квартиру фактично використовує він та його дружина, позивач [PERSON] квартирою не користувався. При цьому, суд вважає необґрунтованою позицію відповідача, щодо порушення його прав та членів його сім`ї припиненням його права власності у однокімнатній квартирі [ADDRESS], оскільки судом встановлено, що [PERSON] є власником ? частини квартири [ADDRESS], у якій чотири житлової кімнати, де він фактично разом із своєю дружиною може зайняти для проживання дві кімнати та співвласником разом з ним є його рідний син, із яким у нього добрі родинні стосунки, крім того, із пояснень відповідача вбачається, що він мешкав у зазначеній квартирі до того, як переїхав в однокімнатну. Крім того, його дружина пояснила у судовому засіданні, що має на праві власності житло у вигляді однокімнатної квартири за [ADDRESS]. За таких обставин, суд приходь до висновку щодо наявності правових підстав для припинення права власності відповідача [PERSON] на 5/12 частин квартири [ADDRESS] та стягнення грошової компенсації у сумі 82345 гривень на його користь із [PERSON] Також, суд приходить до висновку щодо обґрунтованості позовних вимог [PERSON] в частині припинення його права власності у квартирі [ADDRESS] з наступних підстав. Відповідно до ст.360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобовязані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, установлену законом. Так, 15 лютого 2012 року Верховним Судом України прийнято судове рішення у справі з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах. Одним з предмета перегляду в справі, є застосування судом ст.364 ч.1 ЦК України, відповідно до якої кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі частки, що є у спільній частковій власності. За неможливості такого виділу у звязку з неподільністю речі співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації його частки. У мотивувальній частині зазначеного рішення, викладено, що право співвласника на виділ частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні не може бути обмежене іншими співвласниками і такому його праву співвласника, що виділяється, кореспондується обовязок інших співвласників сплатити грошову компенсацію частки, розмір якої визначається з дійсної вартості майна на час розгляду справи судом. Обовязковою умовою призначення грошової компенсації є лише згода співвласника, який заявив вимоги про виділ частки. При цьому не передбачається обовязковість згоди інших співвласників на такий виділ та залежність від мотивів (перешкоди в користуванні спільним майном (квартирою), забезпечення іншим житлом), з яких власник має намір реалізувати своє право на виділ. Відповідно до положень ст.ст. 364, 365, 367 ЦК України кожен із співвласників має право на виділ його частки майна, що є у спільній частковій власності, в натурі або його поділ з дотриманням вимог ст.183 ЦК України; у разі якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч.2 ст.183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки; компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. З зазначеної вище норм права вбачається, що вирішуючи питання щодо припинення права власності позивача на частку у спірному майні, судом повинно бути встановлена такі юридичні факти: чи є можливим виділ у натурі частки співвласника, чи є його згода на отримання грошової компенсації та чи не завдасть таке припинення істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Зважаючи на зазначене, суд приходить до висновку щодо задоволення вимог позивача [PERSON], оскільки він згоден на отримання грошової компенсації, відповідно до висновків судової експертизи, його частка у праві спільної часткової власності не може бути виділена в натурі, та грошову компенсацію необхідно стягнути саме з відповідача [PERSON], оскільки суд прийшов до висновку щодо стягнення на його користь грошової компенсації у сумі 82345 гривень в рахунок вартості 1/6 частки у однокімнатній квартирі [ADDRESS], а тому таке стягнення не завдасть істотної шкоди його інтересам. На підставі Цивільного кодексу України,

Outcome: approved