Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-26 00:00:00

31.08.2018\~року [PERSON]\~звернулася до\~суду з\~позовом до [PERSON], Приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу [PERSON] про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним та скасування державної реєстрації права власності. В обґрунтування заявленого позову покликається на те, що 14 травня 2007 року придбала у [PERSON] гараж, під літерою 6, площею 18,1 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. С.Людкевича, 1. З моменту реєстрації договору купівлі-продажу від 14 травня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON], за реєстраційним номером № 732 відбувся перехід права власності на гараж за договором від [PERSON] до [PERSON]. 01 липня 2015 року [PERSON] помер. У 2018 році [PERSON] стало відомо, що 26 лютого 2016 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] сину [PERSON] - [PERSON] видано свідоцтво про право власності на спадщину за законом, за яким останній успадкував вищевказаний гараж. Після видачі свідоцтва, приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] було здійснено реєстрацію права власності на гараж за [PERSON]. Позивач зазначає, що гараж не\~входив до\~складу спадщини,\~що відкрилася\~після смерті\~[PERSON], оскільки на той час такий вже йому не належав, бо був відчужений позивачу 14 травня 2007 року. Вважає, що приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] неправомірно видано [PERSON] свідоцтво на гараж та неправомірно здійснено реєстрацію права власності на такий на підставі свідоцтва. Просить позов задоволити. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 03 вересня 2018 року за заявою позивача застосовано заходи забезпечення позову шляхом заборони органам та субєктам, які здійснюють повноваження у сфері державної реєстрації прав (державним реєстраторам прав на нерухоме майно; виконавчим органам сільських, селищних і міських рад, Київської, Севастопольської міських, районних, районних у містах Києві та Севастополі державних адміністрацій; акредитованим субєктам як субєктам державної реєстрації прав; територіальним органам Міністерства юстиції України), вносити зміни та відповідні записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо державної реєстрації набуття, зміни або припинення речових прав на нежитлове приміщення напівпідвалу (гараж), під літерою 6, площею 18,1 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. С.Людкевича, 1. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 04 вересня 2018 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. В судовому засідання 16 жовтня 2018 року відповідач [PERSON] подав заяву про визнання позову, в якій вказав, що повністю визнає заявлені до нього [PERSON] позовні вимоги, процесуальні наслідки визнання позову йому зрозумілі /а.с. 39, 40/. 17 жовтня 2018 року на адресу суду від приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу [PERSON] надійшли пояснення, в яких відповідач вказує, що 18 лютого 2016 року до неї звернувся, [PERSON] з\~проханням про\~видачу свідоцтва\~про право\~на спадщину\~за законом\~після смерті [PERSON], який\~помер 01\~липня 2015\~року.\~26\~лютого 2016\~року нею\~видане свідоцтво\~про право\~на спадщину\~за законом\~за реєстровим\~№818\~на нежитлове\~приміщення напівпідвалу\~(гараж)\~в будинку\~№1\~по вулиці\~С.Людкевича\~в місті\~Львові.\~Вказує,\~що свідоцтво\~видавалось на\~підставі договору\~купівлі-продажу\~нежитлових приміщень\~способом викупу,\~посвідченого [PERSON],\~приватним нотаріусом\~Львівського міського\~нотаріального округу\~14\~березня 2006\~року,\~зареєстрованого в\~реєстрі за\~№444,\~дублікат якого\~видано [PERSON],\~приватним нотаріусом\~Львівського міського\~нотаріального округу\~24\~грудня 2015\~року,\~зареєстрованого в\~реєстрі за\~№1513,\~який був\~наданий [PERSON]. Перед\~видачею свідоцтва\~нею було\~здійснено всі\~пошуки в\~Державному реєстрі\~речових прав\~на нерухоме\~майно,\~в якому\~жодних записів\~про договір\~купівлі-продажу\~гаража,\~посвідченого [PERSON],\~приватним нотаріусом\~Львівського міського\~нотаріального округу\~14\~травня 2007\~року за\~реєстровим №732, на який\~посилається позивач\~не було\~знайдено. Державний реєстр правочинів з 01 січня 2013 року втратив чинність і не працював, отже, підстав для відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину не було /а.с. 44/. 08 листопада 2018 року надійшла заява [PERSON] про вступ у справу третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 08 листопада 2018 року вказану заяву задоволено /а.с. 57-60/. 13 листопада 2018 року третьою особою,\~яка заявляє\~самостійні вимоги\~на предмет\~спору [PERSON] подано позовну заяву про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, скасування державної реєстрації права власності та визнання права спільної сумісної власності. Заява мотивована тим, що 14 травня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу напівпідвалу (гараж), під літерою 6, площею 18,1 кв.м, що знаходиться в будинку за адресою: м. Львів, вул. С.Людкевича, 1. Згідно з п. 3 даного договору, покупець [PERSON] стверджує, що її чоловік [PERSON] дає згоду на купівлю нею вищевказаного гаража, що підтверджується його заявою від 14.05.2007 р. [PERSON] надавав свою письмову згоду для придбання такого майна, оскільки грошові кошти, за яке воно придбавалося належали подружжю на праві спільної сумісної власності. Оскільки [PERSON] не здійснила державної реєстрації права власності на предмет договору (гараж) то і в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно були відсутні відомості про те, що вона є власником такого. Внаслідок цього, після смерті продавця за договором, його син [PERSON], звернувшись до нотаріуса з метою отримання спадщини після смерті свого батька успадкував вказаний гараж, отримавши свідоцтво про право на спадщину та здійснив реєстрацію права власності за собою на даний гараж. Відтак, внаслідок не здійснення реєстрації речових прав у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а саме права власності на вказаний гараж за [PERSON] та отриманням спадщини [PERSON] [PERSON] був протиправно позбавлений права спільної сумісної власності на даний об'єкт нерухомого майна. Гараж не міг успадковуватися [PERSON], оскільки такий не належав на праві власності померлому [PERSON], а був набутий подружжям [PERSON] та [PERSON] у спільну сумісну власність на підставі вищезгаданого договору купівлі-продажу. Просить позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору задоволити /а.с. 75-79/. 21 листопада 2018 року представник позивача подав відзив на позовну заяву третьої особи, в якому вказав, що [PERSON] не погоджується з твердженнями, викладеними у позовній заяві про те, що внаслідок її бездіяльності [PERSON] було позбавлено спільної сумісної власності на спірний гараж. Жодних протиправних дій щодо Фриса [PERSON] [PERSON] не вчиняла, його права та охоронювані законом інтереси ніяким чином не порушувала /а.с. 94-96/. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 21 листопада 2018 року позовну заяву третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору - [PERSON] прийнято до спільного розгляду та обєднано в одне провадження з первісним позовом [PERSON]. Закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті /а.с. 108, 109/. Представник позивача у судовому засіданні позов підримав з підстав, викладених у такому та просив позовні вимоги задоволити. Щодо позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору поклався на розсуд суду. Представник третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору щодо первісного позову поклався на розсуд суду, щодо позову третьої особи, то такий підтримав та просив задоволити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, про час, дату та місце судового засідання повідомлений належним чином. У заяві про визнання позову просив проводити розгляд справи без його участі /а.с. 39, 40/. Відповідач ПН ЛМНО [PERSON] в судове засідання не зявилася, про час, дату та місце судового засідання повідомлена належним чином. Згідно пояснень просила проводити розгляд справи без її участі /а.с. 44/. Суд вважає, що справу можливо слухати у відсутності учасників справи, які в судове зсідання не зявилися, оскільки в матеріалах справи є достатньо належних доказів про права, обов'язки та взаємовідносини сторін. Заслухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що первісний позов та позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору належить задоволити, з наступних підстав. Між [PERSON] та [PERSON] 14 травня 2007 року був укладений договір купівлі-продажу гаража, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON], за реєстраційним номером №732 /а.с. 6/. Даний договір було зареєстровано в Державному реєстрі правочинів за реєстраційним номером: 2082120 (номер витягу: 3968531 від 14 травня 2007 року) /а.с. 7, 8/. Згідно договру [PERSON] придбала належне [PERSON] нежитлове приміщення напівпідвалу (гараж), під літерою 6, площею 18,1 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. С.Людкевича, 1. Згідно ч. 3 ст. 640 Цивільного кодексу України (у редакції, чинній на момент укладення Договору), договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Відповідно до ст. 657 Цивільного кодексу України (у редакції, чинній на момент укладення Договору), договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Згідно з ч. 1 ст. 210 Цивільного кодексу України, правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. \~ \~ \~ \~ Відповідно до\~ч.\~4\~ст.\~334\~Цивільного кодексу\~України (у\~редакції,\~чинній на\~момент укладення\~Договору), якщо\~договір про\~відчуження майна\~підлягає державній\~реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. За умовами договору, право власності на гараж виникло у [PERSON] з моменту державної реєстрації Договору (п. 9 Договору). Таким чином, [PERSON] набула право власності на приміщення напівпідвалу (гараж), під літерою 6, площею 18,1 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. С.Людкевича, 1, 14 травня 2007 року, тобто з моменту державної реєстрації правочину. З 2007 року даний договір ніким не оспорювався і не був визнаний недійсним. Дані обставини підтверджують факт настання правових наслідків правочину. Будь-яких доказів на спростування цих обставин суду не надано. Як встановлено матеріалами справи, 01\~липня 2015\~року [PERSON]\~помер /а.с.\~10/.\~Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] була заведена спадкова справа. 20 жовтня 2015 року [PERSON], як спадкоємець померлого, подав заяву про прийняття спадщини /а.с. 113/. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 26 лютого 2016 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого за реєстровим №818 [PERSON] отримав право власності на нежитлове приміщення напівпідвалу (гараж), площею 18,1 кв.м, в будинку №1 (один) по вулиці С.Людкевича в місті Львові /а.с. 180/. У свідоцтві вказано, що нежитлове приміщення належало спадкодавцю на підставі договору купівлі-продажу нежитлових приміщень способом викупу, посвідченого [PERSON], приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу 14 березня 2006 року, зареєстрованого в реєстрі за №444, дублікат якого видано [PERSON], приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу 24 грудня 2015 року, зареєстрованого в реєстрі за №1513. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 346 Цивільного кодексу України право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Відповідно до\~ст.\~1218\~Цивільного кодексу\~України,\~до складу\~спадщини входять\~усі права\~та обов'язки,\~що належали спадкодавцеві\~на момент\~відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ч.\~4\~ст.\~41\~Конституції України, ніхто не\~може бути\~протиправно позбавлений\~права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Стаття 321\~Цивільного кодексу\~України передбачає,\~що право\~власності є\~непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ст. 1301 Цивільного кодексу України, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. У пункті 27\~Постанови Пленуму\~Верховного суду\~України «Про\~судову практику\~у справах\~про спадкування»\~№7\~від 30.05.2008\~року роз'яснено, що відповідно до\~статті 1301 ЦК України\~свідоцтво\~\~про\~\~право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді,\~\~коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав,\~\~установлених законом. Іншими\~\~підставами\~\~можуть бути: визнання заповіту недійсним,\~\~визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Таким чином, гараж під літерою 6, площею 18,1 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. С.Людкевича, 1 не входить до спадкового майна померлого [PERSON] Даний гараж 14 травня 2007 року був відчужений [PERSON] Враховуючи, що [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на гараж під літерою 6, площею 18,1 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. С.Людкевича, 1, суд вбачає наявність підстав, передбачених\~ст. 1301 ЦК України, для визнання свідоцтва недійсним, а також скасування державної реєстрації права власності, внесеної до Державного реєстру запису на підставі свідоцтва, у зв'язку з тим, що його видача порушує права інших осіб, зокрема права [PERSON], якій це приміщення належало на підставі договору купівлі-продажу від 14 травня 2007 року. Відтак позовні вимоги первісного позову та позову третьої особи в частині визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, виданого 26 лютого 2016 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] [PERSON] [PERSON] та скасування рішення (реєстраційний запис) державного реєстратора - приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу [PERSON] про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо права приватної власності за [PERSON] на нежитлове приміщення напівпідвалу підлягають задоволенню. Розглядаючи позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, в частині позовної вимоги про визнання за [PERSON] та [PERSON] права спільної сумісної власності на нежитлове приміщення напівпідвалу (гараж), під літерою 6, площею 18,1 кв.м, що знаходиться в будинку за адресою м. Львів, вул. С.Людкевича, 1 суд виходить з наступного. 03 березня 1994 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстровано Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, актовий запис № 358 /а.с. 80/. На підставі рішення Галицького районного суду міста Львова від 22 вересня 2016 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний /а.с. 81,82/. Під час шлюбу [PERSON] набула у власність гараж, площею 18,1 кв.м, під літерою 6, за адресою: м. Львів, вул. С.Людкевича, 1. Згідно п. 3 даного Договору, покупець гр. [PERSON] стверджує, що її чоловік гр. [PERSON] дає згоду на купівлю нею вищевказаного гаража, що підтверджується його заявою від 14.05.2007 р. Відповідно до ч. 3 ст. 65 СК України, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого подружжя має бути подана письмово. Відповідно до ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб'єктами права спільної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Статтею 60 СК України\~встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ч.ч. 1, 3\~ст. 61 СК України\~обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сімї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи\~статтю 60 СК України\~та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуто; 3) мета придбання майна, яке дозволяє йому правовий статус спільної власності подружжя. Стаття 60 СК України\~презюмує, що майно, набуте під час шлюбу, належить чоловікові і жінці на праві спільної сумісної власності, якщо належними та допустимими доказами не буде доведено, що це майно набуте одним із подружжя за особисті кошти. З матеріалів справи вбачається, що на час придбання [PERSON] гаражу на вул. С.Людкевича, 1 у м. Львові (14 травня 2007 року) сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, доказів про те, вони не проживали разом і не вели спільне господарство та гараж набуто [PERSON] за кошти, які належали їй особисто суду не надано. За таких обставин суд дійшов висновку, що гараж, площею 18,1 кв.м, під літерою 6, за адресою: м. Львів, вул. С.Людкевича, 1, був придбаний [PERSON] та [PERSON] за час шлюбу та належить їм на праві спільної сумісної власності подружжя. За таких обставин, суд вважає за можливе визнати за [PERSON] та [PERSON] право спільної сумісної власності на нежитлове приміщення напівпідвалу (гараж), під літерою 6, площею 18,1 кв.м, що знаходиться в будинку за адресою: м. Львів, вул. С.Людкевича, 1. Як вбачається з матеріалів позовної заяви, [PERSON] було сплачено судовий збір у розмірі 1409,60 грн. /а.с. 1/, а тому вказана сума підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача, відповідно до ст. 141 ЦПК України, у рівних частках, тобто по 708,40 грн. з кожного. Разом з тим, на підставі ч.1\~ст.142 Цивільного процесуального кодексу України, ч.3\~ст.7 Закону України «Про судовий збір»\~з наступними змінами, у звязку з визнанням відповідачем [PERSON] позову, позивачеві необхідно повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, який підлягає стягненню з [PERSON], а з відповідача на корить позивача необхідно стягнути судовий збір у розмірі 352,40 грн. Щодо розподілу судових витрат між сторонами за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, суд вважає за необхідне сплачений судовий збір залишити за [PERSON], оскільки питання щодо розподілу судових витрат третьою особою не ставилося.

Outcome: approved