Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-26 00:00:00

29 жотвня 2010 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом про розірвання кредитного і іпотечного договорів, який в подальшому уточнила і зазначала, що в період її спільного проживання в шлюбних відносинах з [PERSON] останнім 15 лютого 2007 року укладено кредитний договір № НД-86 з Публічним акціонерним товариством (далі ПАТ) «Донгорбанк» та іпотечний договір на нежитловий майновий комплекс на [ADDRESS], про що їй стало відомо лише у 2010 році і вона звернулася до суду з позовом про встановлення факту спільного проживання та визнання за нею права власності на ? частину вищевказаного майна. З [PERSON] вона проживала і проживає однією сім'єю в фактичних шлюбних відносинах з 2004 року. Цей факт встановлений рішенням Артемівського міськрайонного суду від 14 червня 2010 року, яким її позовні вимоги були задоволені, іпотечне майно визнане спільним сумісним майном. У шлюбних відносинах у них народилася дитина - син [PERSON], [INFO]. Їй було невідомо, що відповідач [PERSON] обманним шляхом уклав вказані договори та що їх спільне майно знаходиться в іпотеці. Вона не знала, що відповідач [PERSON] за фіктивними довідками взяв кредит та надав в іпотеку їхнє спільне майно, що було виявлено правоохоронними органами та пізніше за ці дії його притягнуто до кримінальної відповідальності. Згоди на розпорядження спільним сумісним майном, як це передбачено законом, вона не давала, була введена в оману відповідачем, у зв'язку із чим порушено її право власності на ? частину вказаного нежитлового приміщення. Просила суд визнати кредитний та іпотечний договори № НД-86 від 15 лютого 2007 року, які укладені між [PERSON] та ПАТ «Донгорбанк» недійсними, як такі, що суперечать закону та укладені без врахування її законних інтересів внаслідок кримінальних дій її чоловіка, що діяв з метою обману. 04 лютого 2011 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, який в подальшому змінив , і зазначав, що 15 лютого 2007 року уклав кредитний та іпотечний договори з відповідачем ПАТ «Донгорбанк» на вказаний позивачкою за первісним позовом нежитловий комплекс по [ADDRESS]. При укладанні договорів він надав банку завідомо неправдиву інформацію відносно своїх доходів, яка була також долучена до справи по кредитному зобов'язанню від 23 квітня 2007 року і приховав той факт, що мешкає у шлюбних відносинах та нежитловий комплекс, переданий в іпотеку, є спільною власністю подружжя, що в подальшому було встановлено судом. Постановою Артемівського міськрайонного суду від 09 листопада 2012 року встановлено, що він надав банку завідомо неправдиву інформацію при укладанні вказаних договорів. Просив суд визнати укладені ним договори недійсними, як такі, що укладені під дією обману. Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 25 листопада 2013 року позовні вимоги [PERSON] до ПАТ «Перший Український міжнародний банк», який є правонаступником ПАТ «Донгорбанк», та [PERSON] про визнання кредитного і іпотечного договорів недійсними задоволено частково. Визнано іпотечний договір № НД-86 від 15 лютого 2007 року, укладений між [PERSON] та ПАТ «Донгорбанк» недійсним. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. У задоволенні позовних вимог [PERSON] до ПАТ «Перший Український міжнародний банк» про визнання кредитного і іпотечного договорів недійсними відмовлено. В апеляційній скарзі ПАТ «Перший український міжнародний банк», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду в частині задоволення позовних вимог [PERSON] про визнання недійсним іпотечного договору № НД-86 від 15 лютого 2007 року та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] в повному обсязі. Апелянт зазначає, що суд в порушення ст. 3607 ЦПК України не взяв до уваги постанови Верховного Суду України від 7 листопада 2011 року та той факт, що рішенння про визнання факту спільного проживання [PERSON] та [PERSON] та поділу заставного майна між нами ухвалено 06 квітня 2012 року, набрало чинності 18 жовтня 2012 року, через чотири роки після укладення оспорюваних договорів, і вказане рішення не впливає на правовідносини, що склалися у зв'язку з укладенням цих договорів та не може бути підставою для визнання вказаних договорів недійсними. В судовому засіданні апеляційної інстанції представник ПАТ «Перший Український міжнародний банк» Машошин О.В. підтримав доводи апеляційної скарги і просив її задовольнити. Інші учасники процесу в судове засідання апеляційної інстанції не з'явилися, про час та місце судового розгляду повідомлені належним чином, про що свідчать поштові повідомлення про отримання судових повісток представником [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] Відповідно до частини 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції. Перевіряючи справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд виходить з наступного. Задовольняючи частково позовні вимоги [PERSON] про визнання недійсним іпотечного договору, суд першої інстанції виходив з того, що [PERSON] шляхом обману передав в іпотеку без згоди співвласниці майна [PERSON] належну їй частку нежитлового комплексу по [ADDRESS]. Проте погодитись з таким висновком суду не можна, оскільки він зроблений в порушення вимог матеріального та процесуального закону, що відповідно до положень ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині. Судом першої інстанції встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що 15 лютого 2007 року між закритим акціонерним товариством (далі ЗАТ)«Донгорбанк», правонаступником якого є ПАТ «Перший Український міжнародний банк», та [PERSON] укладено кредитний договір № НД-86 відповідно до якого він отримав готівкою через касу банку 80 000 доларів США. для придбання комплексу нежитлових приміщень по [ADDRESS]. Для забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] за кредитним договором, 15 лютого 2007 року між ЗАТ «Донгорбанк» та [PERSON] укладено договір іпотеки № НД-86, відповідно до якого [PERSON] надав в іпотеку банку нерухоме майно, а саме: нежитловий майновий комплекс на [ADDRESS], до якого входить адміністративне приміщення площею 120,5 кв.м, склад, бокси загальною площею 199,5 кв.м, бокси загальною площею 191,9 кв.м, побутові приміщення загальною площею 52,5 кв.м, котельня загальною площею 40 кв.м, будівля заправної станції загальною площею 6,4 кв.м, мийка для тракторів загальною площею 39,6 кв.м, стоянка для трактора загальною площею 1540 кв.м, огорожа. Зазначене майно придбано [PERSON] на пудставі договору-купівлі-продажу від 15 лютого 2007 року. В судовому засіданніі [PERSON] підтвердив, це також встановлено постановою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 09 листопада 2012 року по кримінальній справі № 0503/9175/2012, 1/904/2012 за обвинуваченням [PERSON] за ст.ст. 222 ч.2, 358 ч.І, 358 ч.4 КК України, що для отримання кредиту у банку він, діючи навмисне, з корисливих спонукань з метою отримання кредиту надав банку завідомо неправдиву інформацію, вказавши її у нотаріально оформленій заяві, про те, що він не був у шлюбі та ні з ким не проживав і не проживає сім'єю без укладання шлюбу та нежитловий комплекс, який він надає у іпотеку по [ADDRESS] не є об'єктом спільної сумісної власності, в той час, як вказане майно було не його приватною власністю, а спільним сумісним майном його та позивачки [PERSON], з якою він проживав без реєстрації шлюбу однією сім'єю з 2004 року та мав дитину(т.1,а.с.174-178). Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 06 квітня 2012 року по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання права спільної сумісної власності, яке набуло чинності, визнано за [PERSON] та [PERSON] право спільної сумісної власності на нежитловий комплекс, що знаходиться за адресою [ADDRESS] та розділено вказане майно по ? частині за кожним (т.1,а.с.192-194). Ці обставини суд першої інстанції поклав в основу рішення, задовольняючи частково позовні вимоги [PERSON] та визнаючи недійсним іпотечний договір № НД-86 від 15 лютого 2007 року, укладений між [PERSON] та ЗАТ «Донгорбанк». При цьому суд не врахував, що відповідно до постанов Верховного суду України від 7 листопада 2011 року по справі № 6-44цс11, від 16 травня 2012 року по справі № 6-36цс12, що прийняті за результатами перегляду рішень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, і які згідно зі ст. 3607 ЦПК України є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України, ухвалення рішення про встановлення факту спільного проживання однією сім'єю та визнання заставного майна спільною власністю після укладання кредитного договору та договору іпотеки не впливає на суть правовідносин, що склались у зв'язку з укладенням цих договорів та не може бути підставою для визнання вказаних договорів недійсними. З урахуванням викладеного, апеляційний суд вважає, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог [PERSON]про визнання недійсним договору іпотеки № НД-86 від 15 лютого 2007 року, укладений між [PERSON] та ЗАТ «Донгорбанк», а тому в цій частині рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання недійсним договору іпотеки. В іншій частині рішення суду від 25 листопада 2013 року сторонами не оскаржувалось, а тому відповідно до вимог ст. 303 ЦПКУкраїни його законність і обгрунтованість апеляційним судом не перевірялась.

Outcome: dismissed