Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-21 00:00:00

29.10.2019 року до суду звернулася позивач [PERSON] з позовом про розірвання шлюбу до відповідача [PERSON] . 29.11.2019 року отримана довідка про реєстрацію місця проживання відповідача - фізичної особи. 29.11.2019 року ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду в підготовчому судовому засіданні на 22.01.2020 року. Згідно заявлених позовних вимог позивач просить розірвати шлюб, укладений між нею та відповідачем, зареєстрований 28.03.2013 року виконавчим комітетом Дмитрівської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, актовий запис № 3. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступне: 28.03.2013 року вона уклала шлюб з відповідачем по справі, який був зареєстрований виконавчим комітетом Дмитрівської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, актовий запис № 3. Від шлюбу спільних дітей не мають. Шлюбні відносини між ними не склалися, виникали постійно сварки, внаслідок того, що в них різні погляди на сімейне життя та ведення спільного господарства, та в кінцевому результаті привели до фактичного припинення шлюбних відносин. Шлюбні стосунки не підтримують станом на дату подання позовної заяви до суду, перестали вести спільне господарство, разом не проживають, що й стало причиною звернення до суду. В судове засідання позивач не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному об`ємі. Відповідач в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про слухання справи в його відсутність, позовні вимоги визнав, на розірвання шлюбу згоден. Відповідності до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, з`ясувавши зміст позовних вимог, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Між сторонами виникли сімейні правовідносини, пов`язані із розірванням шлюбу. Судом встановлено, що 28.03.2013 року позивач уклала шлюб з відповідачем по справі, який був зареєстрований виконавчим комітетом Дмитрівської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, актовий запис № 3, що підтверджується свідоцтвом про шлюб. Від шлюбу сторони дітей не мають. Судом встановлено, що шлюбні відносини між сторонами не склалися та мали наслідком їх припинення. За доводами позивача, сторони станом на момент подання позовної заяви до суду не ведуть спільне господарство та шлюбні відносини не підтримують. Причиною розпаду сімейних відносин стало те, що між ними виникали постійно сварки, внаслідок того, що в них різні погляди на сімейне життя та ведення спільного господарства, та в кінцевому результаті привели до фактичного припинення шлюбних відносин. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Виходячи з вищевикладеного, суд вважає, що причини, які спонукали позивача на розірвання шлюбу є обґрунтованими, подальше проживання сторін та їх примирення стало не можливим. Позивач наполягає на розірванні шлюбу без надання строку для примирення. З чого суд робить висновок, що у сторін було достатньо часу для прийняття зваженого рішення про продовження перебування в шлюбі. За даних обставин, суд вважає за можливе прийняти рішення про розірвання шлюбу між сторонами, так як подальше перебування сторін у шлюбі, на думку суду, суперечитиме їхнім інтересам. Дане рішення приймається судом у відповідності із способом захисту обраним позивачем та передбаченим нормами Сімейного кодексу України. Після розірвання шлюбу, у зв`язку із тим, що позивач не змінювала своє дошлюбне прізвище при реєстрації шлюбу, суд вважає за можливе залишити їй прізвище - « [PERSON] ». Відповідно до ст. 115 СК України рішення суду після набрання ним законної сили надсилається органу державної реєстрації актів цивільного стану громадян для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. Відповідно до ч.1 ст. 142 ЦПК України - У разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Так як відповідачем визнані позовні вимоги до початку розгляду справи по суті, суд вважає за можливе повернути позивачу 50 відсотків судового збору, сплаченого відповідно до квитанції АТ КБ «ПРИВАТБАНК» № 0.0.1507749420.1 від 29 жовтня 2019 року в сумі 384 (триста вісімдесят чотири) гривні 20 коп. Так як в розірвання шлюбу є вина обох сторін, суд вважає за можливе понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору в іншій частині в сумі 384 грн. 20 коп., покласти на позивача, витрати ж за реєстрацію розірвання шлюбу в органах державної реєстрації актів цивільного стану, суд вважає за можливе покласти на відповідача. На основі ст. 110, 112 Сімейного Кодексу України,

Outcome: approved