Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-23 00:00:00

30.07.2014 року [PERSON] в особі свого представника [PERSON] звернувся в суд з позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] проценти за користування позиченими коштами за період з 09.10.2013 року по 30.07.2014 року в сумі 17697,33 грн., інфляційне збільшення за період з жовтня 2013 року по червень 2014 року в сумі 34315,79 грн., три проценти річних за період з 09.10.2013 року по 30.07.2014 року в сумі 6820,00 грн. та неустойку за 295 днів в період з 09.10.2013 року по 30.07.2014 року в сумі 590000,00 грн. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 09.10.2013 року Фрунзенським районним судом м. Харкова ухвалено рішення, яким частково задоволені вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] боргу за договором позики та додатковими договорами до нього в сумі 281277,02 грн. Але відповідач продовжує порушувати його права і борг не повертає, що змусило [PERSON] знову звернутися із позовом до суду. У судове засідання позивач не з'явився, представник позивача надав суду заяву про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх повністю з викладених у позові підстав, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідачка в судове засідання не з'явилася, причини своєї неявки суду не повідомила, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, заяви про розгляд справи без її участі не надала. Відповідно до вимог ст. 224 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення, з урахуванням того, що позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані докази, суд встановив наступне. Заочним рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 09 жовтня 2013 року частково задоволені позовні вимоги [PERSON] та стягнуто з [PERSON] на його користь 209416,60 грн. боргу, 9120,01 грн. 3% річних, 59955,49 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами. В частині позовних вимог про стягнення 1060000 грн. неустойки відмовлено. Вирішено питання про судові витрати. Рішення набрало законної сили. Позивач наголошує, що вказане вище рішення суду відповідачкою не виконано, сума боргу за договором позики не повернута. Відповідачкою не надано суду доказів на підтвердження повної або часткової оплати вищевказаної суми заборгованості. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання зобов'язання, за вимогою кредитора повинен сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних з простроченої суми боргу. Згідно зі статтями 598-609 ЦК України рішення суду про стягнення боргу не є підставою для припинення грошового зобов'язання. Водночас, приписи статті 625 ЦК України не заперечують звернення кредитора з вимогою про стягнення з боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, суми, на яку заборгованість за грошовим зобов'язанням підвищена в порядку індексації, а також процентів річних від простроченої суми за невиконання грошового зобов'язання, зокрема, за період після прийняття судом відповідного рішення (постанова Верховного Суду України від 30.09.2008 N 1/384-07). Оскільки згідно зі ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, а у відповідності до ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання зобов'язання, за вимогою кредитора повинен сплатити суму боргу з урахуванням 3% річних з простроченої суми боргу, суд вважає, що позивач має право на стягнення з відповідача за період з 09.10.2013 року по 30.07.2014 року: процентів за користування позиченими коштами в розмірі 17697,33 грн., суми 3 % річних, яка складає 6820,00 грн., та суми інфляційного збільшення за період зжовтня 2013 року по червень 2014 року - 34315,79 грн. За таких обставин, вимоги позивача про стягнення за відповідачки процентів за користування позиченими коштами в розмірі 17697,33 грн., 3 % річних - 6820,00 грн. і суми інфляційного збільшення - 34315,79 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Щодо вимоги про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] за період з 09.10.2013 року по 30.07.2014 року неустойки в розмірі 590000,00 грн., нарахованої на підставі п. 5 Договору позики від 21 серпня 2009 року, залишеного без змін укладеними до нього Додатковим договором від 14.01.2010 року та Додатковим договором № 2 від 03.08.2010 року, по 2000 грн. за кожний день прострочення (всього 295 днів), то суд вважає за необхідне зазначити наступне. За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Вказана норма не є диспозитивною і сторони не можуть змінити її положення та встановити у договорі неустойку у вигляді твердої грошової суми. Отже встановлений договором позики вид забезпечення виконання зобов'язання у вигляді неустойки не відповідає змісту цього поняття та її правовій природі, як грошової суми, що обчислюється у відсотках до суми зобов'язання, ці умови договору не відповідають вимогам закону, а тому суд вважає необхідним відмовити у задоволенні позову в цій частині. Відповідно до ч. 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Таким чином, суд вважає за необхідне стягнути судовий збір в сумі 331,33 грн. з відповідачки, пропорційно розміру задоволених вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial